prop · H603143 · 2019-06-25 00:00:00 — Bestämmelsen liknar den som är vanligt förekommande i skatteavtal. Skatteavtalens motsvarande bestämmelse brukar vara utformad så att ett uttryck som inte definieras i skatteavtalet ska ha den betydelse som uttrycket har enligt den tillämpande statens nationella lagstiftning då avtalet tillämpas. Betydelsen som uttrycket har enligt tillämplig skattelagstiftning ska ha företräde framför den betydelse uttrycket ges i annan nationell lagstiftning (se exempelvis artikel 3.2 i bilagan till lagen [2015:666] om skatteavtal mellan samt och ). Ord och uttryck i lagen Det underlättar såväl läsningen som utformningen av bestämmelserna i den nya lagen om det införs en bestämmelse med definitioner av vissa ord och uttryck som förekommer ofta i lagen. Vid genomförandet av direktivet i svensk rätt bör det avgörande alltså inte vara vilka definitioner som finns i direktivet utan vilka ord och uttryck som det bedöms lämpligt att definiera utifrån svenska författningar. När det gäller direktivets definitioner i artikel 2.1 kan följande sägas. Uttrycken ”behörig domstol”, ”dubbelbeskattning” och ”berörd person” bedöms inte behöva någon särskild definition i den nya lagen. Uttrycket ”behörig myndighet” kommer att användas genomgående i lagen och dess innebörd är inte uppenbar (se nedan), varför det behöver definieras. Detsamma gäller innebörden av uttrycket ”skatteavtal”. ”Behörig myndighet” är, som angetts ovan, enligt direktivet den myndighet i en medlemsstat som medlemsstaten utsett till att vara behörig myndighet för statens räkning. Uttrycket ”behörig myndighet” finns även i såväl fullständiga skatteavtal som i skiljemannakonventionen. Det är inte självklart att uttrycket ”behörig myndighet” har samma innebörd enligt de instrumenten som enligt direktivet. För att det av den nya lagen tydligt ska framgå att uttrycket ”behörig myndighet” avser de myndigheter som medlemsstaterna utsett som behörig myndighet i enlighet med direktivet, bör det i definitionen tas in en hänvisning till den aktuella direktivsbestämmelsen. Vidare bör det i lagen anges att uttrycket omfattar en sådan myndighet i någon av de medlemsstater som är part i en tvist enligt denna lag. Denna avgränsning bedöms nödvändig för att det av lagen tydligt ska framgå vilka behöriga myndigheter som bestämmelserna i lagen tar sikte på. När uttrycket ”behörig myndighet” används avses således behörig myndighet i eller behörig myndighet i den andra stat som är part i tvisten. I de fall det är nödvändigt att särskilja mellan behörig myndighet i och behörig myndighet i en annan medlemsstat som är part i tvisten benämns den sistnämnda behöriga myndigheten ”utländsk behörig myndighet”. Den föreslagna lagen kan dock enbart reglera behörig myndighet i . När det gäller vilken myndighet som ska vara behörig myndighet i hänvisas till avsnitt 6.3. Även uttrycket ”skatteavtal” bör definieras i den nya lagen. Begreppet förekommer i inkomstskattelagen (1999:1229) och definieras där i 2 kap. 35 § såsom ”ett sådant avtal för undvikande av dubbelbeskattning på inkomst och, i förekommande fall, på förmögenhet som ingåtts av med en annan stat eller utländsk jurisdiktion, om inte annat anges eller framgår av sammanhanget”. Definitionen är inte begränsad till att avse fullständiga skatteavtal utan omfattar även skiljemannakonventionen. Termen skatteavtal i den nya lagen bör rimligen också omfatta skiljemannakonventionen, eftersom det då inte blir nödvändigt att i lagen särskilt hänvisa till, eller på annat sätt nämna, skiljemannakonventionen eller uttrycket konvention. Definitionen i den föreslagna lagen bör därför följa den i inkomstskattelagen med ett undantag. Definitionen av skatteavtal i den nya lagen ska enbart avse sådana avtal om undvikande av dubbelbeskattning på inkomst och, i förekommande fall, på förmögenhet som ingåtts av med en stat inom Europeiska unionen, eftersom skattetvistlösningsdirektivet endast omfattar EU:s medlemsstater. Tolkning av ord och uttryck I syfte att genomföra skattetvistlösningsdirektivets artikel 2.2 bör det införas en bestämmelse för att tydliggöra hur ord och uttryck som inte definieras i den föreslagna lagen ska förstås. på liknande sätt som i direktivet och i enlighet med vad Förvaltningsrätten Således föreslås i den nya lagen en bestämmelse om att ord och uttryck som inte definieras i lagen ska ha samma betydelse som de har i det skatteavtal som är föremål för tolkning och tillämpning i den Vidare föreslås en bestämmelse enligt vilken ord och uttryck som inte definieras i det aktuella skatteavtalet ska ha samma betydelse som i den svenska lagstiftning som gällde när beslutet eller beskedet om den åtgärd som gett upphov till en tvist enligt denna lag fattades eller meddelades. Den betydelse som ett ord eller uttryck har i den svenska skattelagstiftningen ska ha företräde framför betydelsen i annan Bestämmelsen skiljer sig således något språkligt från förslaget i promemorian där det nu föreslagna ordet ”definieras” uttrycktes som ”anges”. Förslaget genomförs genom 1 kap. 2 och 3 §§ i den nya lagen. 6.3 Behörig myndighet i Regeringens förslag: ska vara behörig myndighet i Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har kommenterat pro- Skälen för regeringens förslag I skatteavtal som har ingått anges normalt att behörig myndighet i är finansministern, dennes befullmäktigade ombud eller den myndighet åt vilken uppdras att vara behörig myndighet vid tillämpningen av avtalet (se t.ex. artikel 3.1 i 1 i bilagan till lagen [2005:248] om skatteavtal mellan och ). Av 1 § förordningen (2000:1077) om handläggning av ärenden enligt skatteavtal framgår att ska handlägga ärenden om inkomst-, fastighets- eller förmögenhetsskatt som enligt skatteavtal eller annat avtal som har ingått med en annan stat ska handläggas av behörig myndighet. Detta gäller under förutsättning att ärendet avser ändring i fråga om beslut varigenom statlig eller skatt har påförts. Av 3 § framgår att till regeringen ska överlämna ärenden som är av särskild betydelse eller som annars är av sådan beskaffenhet att det bör avgöras av regeringen. 2018/19:143 Behörig myndighet i Som har nämnts ovan anges i artikel 2.1 a att behörig myndighet är den myndighet i en medlemsstat som har utsetts till sådan av medlemsstaten i fråga. Behörig myndighet spelar en central roll i det förfarande som regleras i den nya lagen. Det behöver därför klargöras vilken myndighet som ska utföra dessa uppgifter för del. Som angetts är behörig myndighet vid handläggning av ärenden enligt skatteavtal som rör beslut varigenom statlig eller skatt har påförts. Det förefaller därför både naturligt och logiskt att utse till den myndighet som ska agera inom ramen för direktivet och den nya lagen. Det bedöms dock inte behöva göras en avgränsning i den nya lagen till ärenden som avser ändring i fråga om beslut varigenom statlig eller skatt har påförts såsom görs i förordningen ovan. Detta eftersom det förfarande som anges i lagen endast kan åberopas av en person vars beskattning direkt påverkas av tvisten (se avsnitt 6.4.1), vilket innebär att lagen enbart gäller i ärenden som avser ändring i fråga om beslut varigenom statlig eller skatt har påförts. Det bedöms inte heller behöva införas en bestämmelse som gör det möjligt för att i vissa fall överlämna ett ärende till regeringen på sätt som gäller enligt förordningen om handläggning av ärenden enligt skatteavtal. Visserligen kan det uppstå frågor av stor principiell betydelse med avseende på skatteavtalen. Den nya lagen kommer dock, till skillnad från förordningen om handläggning av ärenden enligt skatteavtal, endast gälla för skatteavtal mellan och en annan stat inom EU. Antalet ärenden som innefattar sådana principiella frågeställningar torde vara mer sällsynt förekommande vad gäller avtal med stater inom EU än avtal med stater utanför EU varför behovet av en bestämmelse motsvarande 3 § förordningen om handläggning av ärenden enligt skatteavtal kan antas vara avsevärt mindre i den nya lagen. En bestämmelse enligt vilken regeringen utses till behörig myndighet i vissa fall skulle också innebära en stor utmaning vid genomförandet av skattetvistlösningsdirektivets bestämmelser som föreskriver att behörig myndighets beslut ska kunna överklagas. Även detta skäl talar mot att utse regeringen till behörig myndighet. Förslaget genomförs genom 1 kap. 4 § i den nya lagen. Regeringens förslag: En fysisk eller juridisk person som enligt skattelagstiftningen i en stat inom Europeiska unionen anses höra hemma där och vars inkomst- eller förmögenhetsbeskattning påverkas direkt av en tvist mellan och en annan stat inom Europeiska unionen om tolkningen och tillämpningen av ett skatteavtal dem emellan, ska ha rätt att ansöka om att staterna ska lösa tvisten. Sökanden ska ge in en ansökan om tvistlösning till från den dag då sökanden fick del av det beslut eller besked om den åtgärd som gett eller kommer att ge upphov till en tvist enligt lagen. Ansökan ska vara skriftlig. En bestämmelse som upplyser om att det i skattetvistlösningsdirektivet finns bestämmelser om krav på att sökanden i vissa fall också ska ge in handlingar till utländsk behörig myndighet tas in i den nya lagen. Regeringens bedömning: Bestämmelserna i skattetvistlösningsdirektivet om ingivande av ansökan om tvistlösning och vilket språk som ansökan kan ges in på i eller annan medlemsstat bör inte införas i lag. Inte heller bör bestämmelserna om behörig myndighets bekräftelse av att en ansökan om tvistlösning inkommit och information om vilket språk kommer att kommunicera på under förfarandet införas i lag. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning. Promemorian har inget förslag om en upplysningsbestämmelse. Remissinstanserna: Förvaltningsrätten i anger i sitt remissvar att begreppet ”hemvist” uttrycks i lagförslaget som den stat där den fysiska eller juridiska personen enligt skattelagstiftningen anses höra hemma. Det bör klargöras vad som gäller om vad som anses vara hemvist enligt intern rätt skiljer sig från vad som anses vara hemvist enligt ett skatteavtal. Skälen för regeringens förslag och bedömning Vem kan ge in ansökan om tvistlösning och när ska den ges in? I artikel 3 i skattetvistlösningsdirektivet finns bestämmelser som reglerar vem som får ge in en ansökan om tvistlösning, när och hur en sådan ansökan ska ges in och vad den ska innehålla. I artikel 3.1 anges att en berörd person ska ha rätt att lämna in ett klagomål avseende tvistefrågan med ansökan om tvistlösning till var och en av de berörda medlemsstaternas behöriga myndigheter. En sådan ansökan ska lämnas in från den tidpunkt då personen fick vetskap om den åtgärd som leder till, eller kommer att leda till, en tvistefråga. Detta ska gälla oavsett om sökanden använder sig av de rättsmedel som finns tillgängliga enligt den nationella rätten i någon av de berörda medlemsstaterna eller inte. Bestämmelsen reglerar i denna del grundförutsättningarna för hur en person som anser att det finns en tvist ska få tillgång till tvistlösningsförfarandet, i och med att den talar om hur personen ska gå till väga för att initiera ett tvistlösningsförfarande mellan de berörda medlemsstaterna. Bestämmelser motsvarande vad som sagts behöver därför tas in i den nya lagen. När det gäller begrepp i och omfattning av bestämmelserna görs följande noteringar och ställningstaganden. I artikel 2.1 d definieras en berörd person som en person, inklusive en enskild person, som har sin skatterättsliga hemvist i en medlemsstat och vars beskattning påverkas direkt av en tvistefråga. Uttrycket berörd person är främmande för svenska förhållanden. Det bedöms heller inte nödvändigt att använda uttrycket för att genomföra direktivet (jfr avsnitt avsnitt 6.2). 2018/19:143 Uttrycket innefattar såväl en fysisk som en juridisk person. artikel följer att en persons inkomst- eller förmögenhetsbeskattning ska påverkas direkt av en tvist om tolkningen och tillämpningen av ett skatteavtal mellan och en annan medlemsstat, för att personen ska omfattas av uttrycket berörd person. Det är dock möjligt att förmögenhetsskatt tas ut i en annan stat inom EU med vilken har ingått ett skatteavtal som omfattar förmögenhetsskatt och att det därigenom uppkommer en tvist mellan och denna andra stat. Det bör därför framgå av bestämmelsen att en sådan situation också omfattas av lagen. ange att personens beskattning ska vara direkt påverkad av en tvist framgår tydligt att det endast är personer vars egna beskattning direkt påverkas av en tvist som kan ge in en ansökan om tvistlösning. Vidare bör begreppet ”hemvist” i lagen uttryckas som den stat där den fysiska eller juridiska personen enligt skattelagstiftningen anses höra Motsvarande formulering förekommer bl.a. i 38 a kap. 5 § inkomstskattelagen (1999:1229). Det förefaller därför lämpligt att använda samma uttryck för ”hemvist” i den nya lagen. juridisk person som uppfyller vad som sagts och som ger in en ansökan om tvistlösning bör i lagen fortsättningsvis benämnas sökande. eller juridisk person som uppfyller vad som sagts men som inte har gett in en ansökan om tvistlösning bör i lagen benämnas annan person som är berörd av tvisten. Förvaltningsrätten i anger i sitt remissvar att det bör klargöras vad som gäller om vad som anses vara hemvist enligt intern rätt skiljer sig från vad som anses vara hemvist enligt ett skatteavtal. Var en person anses ha hemvist enligt ett skatteavtal har inte någon betydelse för var en person ska anses höra hemma enligt intern Ett skatteavtals hemvistregler reglerar endast frågan om hemvist vid tillämpningen av avtalet. En förutsättning för att en person ska anses ha hemvist i någon av de avtalsslutande staterna enligt ett skatteavtal är att personen i fråga anses bosatt eller hemmahörande enligt intern rätt i någon av de avtalsslutande staterna eller i båda. Vad gäller uttrycket ansökan noteras att det i direktivet talas om ”ett klagomål avseende en tvistefråga med begäran om tvistlösning”. Formuleringen innebär med andra ord att en person, under de förutsättningar som anges i direktivet, ska ha rätt att ansöka om I den nya lagen bör ”ett klagomål avseende en tvistefråga med begäran om tvistlösning” benämnas ansökan eller begäran om tvistlösning. I valet mellan dessa begrepp ligger det närmast till hands att använda ansökan då det är ett uttryck som används även i andra sammanhang då en enskild vill påkalla en myndighets prövning. När det gäller omfattningen av direktivets bestämmelse kan konstateras att ansökan om tvistlösning ska ges in till behöriga myndigheter i samtliga berörda medlemsstater Eftersom varje behörig myndighet i en berörd medlemsstat måste godta ansökan om tvistlösning för att ett förfarande för att lösa tvisten ska inledas (jfr avsnitt 6.5.1) är ingivandet av ansökan till samtliga berörda myndigheter av stor betydelse. är det både främmande för svensk rättsordning och av flera anledningar olämpligt att i en nationell svensk författning reglera ett ingivande av en ansökan till någon annan än Från svenskt håll finns t.ex. ingen inblick i eller vetskap om eventuella avgifter som andra medlemsstater tar ut för en ansökan om Den nya lagen bör därför uttryckligen endast reglera ansökan till svensk behörig myndighet, dvs. För att säkerställa att sökanden är medveten om att bl.a. ansökan behöver lämnas in även i en annan medlemsstat bör det övervägas om det i föreskrifter på lägre nivå behöver införas en bestämmelse om att , när myndigheten tar emot en ansökan om tvistlösning, ska informera sökanden om att det i direktivet finns bestämmelser om ingivande av ansökan om tvistlösning till samtliga behöriga myndigheter. Att en ansökan ska lämnas in i samtliga berörda medlemsstater är något som skiljer sig från motsvarande bestämmelser i skatteavtalen. I skatteavtalen anges det vanligtvis att en ansökan ska ges in till den behöriga myndighet i den avtalsslutande stat där personen har hemvist, dvs. det räcker med att en ansökan ges in till en behörig myndighet. Motsvarande bestämmelse i skiljemannakonventionen anger att en ansökan ska ges in till den behöriga myndigheten i den avtalsslutande stat där företaget eller det fasta driftstället är beläget, se exempelvis artikel 23.1 i bilagan till lagen (2015:666) om skatteavtal mellan och samt och artikel 6 i skiljemannakonventionen. Lagrådet anger att det i skattetvistlösningsdirektivet finns bestämmelser om att en sökande ska ge in handlingar, bl.a. ansökan om tvistlösning, till samtliga behöriga myndigheter, dvs. även till de utländska myndigheterna och att en upplysningsbestämmelse om detta bör föras in i den nya lagen. Regeringen instämmer i detta. En upplysningsbestämmelse som anger att det i skattetvistlösningsdirektivet finns krav om ingivande av handlingar bör därför införas i den nya lagen. Vad som sagts hindrar dock inte att det i föreskrifter på lägre nivå kan införas en upplysningsskyldighet för om ingivande. Kraven på ingivande av handlingar i vissa situationer finns i artiklarna 3.1, 3.4, 3.6 och 6.1, dvs. ingivande av en ansökan om tvistlösning, ett svar på ett föreläggande om komplettering av en ansökan, ett svar på en begäran om kompletterande uppgifter till ansökan, en återkallelse av ansökan eller en begäran om inrättande av en rådgivande kommitté. Huvudregeln är att sådana handlingar inte bara ska ges in till svensk behörig myndighet utan också till utländsk behörig myndighet. När det gäller tidpunkten för ingivande av ansökan om tvistlösning framgår av artikel 3.1 att ansökan ska ges in från det att sökanden tar emot den första underrättelsen om den åtgärd som leder eller kommer att leda till en tvistefråga. Med åtgärd som leder till en tvistefråga bör t.ex. förstås ett beslut om skatt som ger upphov till en tvist mellan medlemsstater. Tvisten är således i detta fall ett faktum. Med åtgärd som kommer ge upphov till en tvistefråga torde kunna förstås t.ex. ett förslag till beslut (exempelvis vad som i utlandet kan vara benämnt revisionspromemoria) som kommunicerats med personen i fråga och som, om bedömningen i förslaget till beslut står sig, kommer att leda till en tvist. Beräkningen av treårsperioden i den nya lagen bör således räknas från den dag då sökanden tog emot exempelvis ett beskattningsbeslut eller ett förslag till beslut. Bestämmelser som möjliggör för en person att ansöka om att medlemsstater ska lösa en tvist redan innan ett slutligt beskattningsbeslut fattats, finns i skatteavtalen, se exempelvis artikel 6 i skiljemannakonventionen där det anges att saken ska läggas 2018/19:143 fram efter den första anmälan av en åtgärd som medför eller sannolikt kan medföra dubbelbeskattning. Vad som föreslås är således inte en ny ordning. Vidare anges i artikel 3.1 att en berörd person ska säkerställa att varje berörd medlemsstats behöriga myndighet tar emot ansökan på minst ett av den medlemsstatens officiella språk i enlighet med nationell lagstiftning, eller något annat språk som medlemsstaten i fråga godtar för detta ändamål. Detta bör förstås som att sökanden ska förvissa sig om vilket språk som respektive medlemsstat accepterar att ansökan görs på. Som angetts ovan kan svensk författning dock endast reglera vad som gäller för svensk del. När det då gäller vilket språk ansökan ska vara utformad på till svensk behörig myndighet noteras att språket i domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra organ som fullgör uppgifter i offentlig verksamhet enligt 10 § språklagen (2009:600) är svenska. Av 10 § lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk framgår att enskild som är part i ärende eller den som är ställföreträdare för part alltid har rätt att använda finska, meänkieli och samiska vid sina skriftliga kontakter med bl.a. . Som huvudregel gäller således redan att handlingar och dylikt som ges in till förvaltningsmyndigheter och domstolar ska ges in på svenska. Någon särskild reglering för att genomföra direktivet i detta avseende bedöms därför inte behövas. Vad gäller språket i andra medlemsstater bedömer regeringen att det är viktigt att sökanden känner till att det kan finnas bestämmelser som reglerar vilket språk ansökan om tvistlösning utformas på i andra rättsakter än de svenska. I föreskrifter på lägre nivå bör det därför övervägas att införa en upplysning på samma sätt som nämnts ovan när det gäller en eventuell upplysningsbestämmelse för om ingivande av ansökan, om att det i direktivet finns bestämmelser om bl.a. vilket språk en ansökan ska vara utformad på. Bekräftelse av att ansökan har tagits emot I artikel 3.2 i skattetvistlösningsdirektivet anges att behörig myndighet efter mottagandet av en ansökan om tvistlösning dels ska bekräfta till sökanden att myndigheten har tagit emot ansökan, dels ska underrätta behörig myndighet i övriga berörda medlemsstater om att myndigheten har tagit emot ansökan. I artikeln anges också att behörig myndighet ska informera övriga behöriga myndigheter om vilket språk den har för avsikt att använda i sin kommunikation under handläggningen av ärendet. Bestämmelserna i artikel 3.2 reglerar behörig myndighets agerande och är av betydelse för sökanden och behöriga myndigheter i berörda medlemsstater. De behöver därför genomföras i svensk rätt. Eftersom bestämmelserna är en ren följd av att ansökan om tvistlösning ges in och inte direkt påverkar någons rättigheter eller skyldigheter är föreskrifter på lägre nivå lämpligare i fall det bedöms nödvändigt att införa sådana. Förslaget genomförs genom 1 kap. 5 § samt 2 kap. 1 och 2 §§ i den nya lagen. Vad ansökan om tvistlösning ska innehålla Regeringens förslag: Ansökan om tvistlösning ska innehålla uppgift om vilka medlemsstater som berörs av tvisten. innehålla ett antal andra uppgifter, bl.a. identifikationsuppgifter i form av namn, postadress, person-, samordnings- eller organisationsnummer eller motsvarande registreringsnummer och motsvarande utländska nummer och andra uppgifter som behövs för att identifiera den eller de personer som berörs av tvisten. Ansökan ska även innehålla uppgift om vilka beskattningsår tvisten avser, relevanta fakta och omständigheter i tvisten, uppgift om tillämpligt skatteavtal och nationella föreskrifter samt uppgift om vilka omständigheter som ligger till grund för ansökan. Vidare ska ansökan innehålla kopia av beslut, förslag till beslut eller annat liknande dokument som ligger till grund för tvistefrågan samt en försäkran om att sökanden ska lämna fullständiga och skyndsamma svar på förfrågningar från och tillhandahålla de uppgifter som Ansökan ska även innehålla uppgift om över- klaganden, rättsliga förfaranden och domstolsavgöranden som har koppling till tvistefrågan och uppgift om huruvida en begäran om ömsesidig överenskommelse som rör tvistefrågan har lämnats in inom ramen för ett annat liknande förfarande samt en försäkran om att sökanden är medveten om att ingivandet av ansökan om tvistlösning enligt lagen innebär att ett sådan annat liknande förfarande rörande Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna har kommenterat Skälen för regeringens förslag: Bestämmelser om vilka upplysningar en ansökan om tvistlösning ska innehålla för att ansökan ska kunna godtas finns i artikel 3.3 i skattetvistlösningsdirektivet. bestämmelse om vad ansökan ska innehålla finns i artikel 3.1. I artikel 3.3 räknas det upp ett antal uppgifter som en sökande ska ange i sin ansökan till behörig myndighet. Att dessa uppgifter anges eller ges in är en grundförutsättning för att ansökan om tvistlösning ska kunna godtas (jfr även artikel 5.1 a, avsnitt 6.4.4). Då ingivandet av uppgifterna utgör grunden för ett beslut att godta eller avvisa ansökan bedöms det nödvändigt att i lagen uttryckligen ange vilka uppgifter som ska finnas i Vad gäller själva kraven noteras följande. I artikel 3.3 a anges att uppgift om namn, adress, skatteregistrerings-