prop · H60350 · 2019-03-05 00:00:00 — I sådana fall bör det vid tillämpningen av svensk rätt ligga nära till hands att bedöma frågan i linje med allmänna svenska nationella avtalsrättsliga regler och det nyssnämnda förarbetsuttalandet. Det skulle då räcka med att lagvalsavtalet implicit framgår av ett äktenskapsförord, om handlingens innehåll visar att makarnas avsikt har varit att ett visst lands lag ska tillämpas på förmögenhetsförhållandena inom deras äkten- skap. Om t.ex. villkor som är typiska för ett visst lands äktenskapslagstift- ning har tagits in i äktenskapsförordet, kan det i många fall finnas anled- ning att utgå från att det landets lag ska tillämpas, om inte något annat framkommer. Enligt skäl 45 får makarna ingå ett lagvalsavtal när som helst: före äkten- skapet, vid äktenskapets ingående eller under äktenskapet. Enligt gällande rätt anses ett lagvalsavtal kunna ingås även efter att äktenskapet har upp- lösts (se prop. 1989/90:87 s. 41). I det ljuset ställer Juridiska fakultets- nämnden vid frågan om det med de nya förordnin- garna finns någon tidpunkt efter vilken lagvalsavtal kan ingås. Regeringen konstaterar att den fråga som tar upp numera regleras genom förordningarna, som dock inte ger ett entydigt svar. I många fall torde frågan – åtminstone vid prövning i svensk domstol –vara av mindre praktisk betydelse. Parterna i ett dispositivt tvistemål kan nämligen vid tiden för domstolsprövningen av tvisten komma överens om tillämplig lag för denna. En samstämmig förklaring om att ett visst lands 2018/19:50 lag ska tillämpas i ett mål som rör ett rättsförhållande där förlikning enligt svensk intern rätt är tillåten bör nämligen godtas av domstolen – i vart fall om det finns en anknytning till det landet på det sätt som anges i artikel 22 i förordningarna. (Jfr rättsfallet NJA 2017 s. 168 med hänvisningar, och , Svensk internationell privat- och processrätt, 8 uppl., s. 6.6Bodelning efter legal separation Regeringens förslag: Om det utomlands har meddelats ett avgörande om legal separation och makarna inte har återupptagit sammanlev- naden, ska egendom som makarna har förvärvat efter det att avgörandet fått laga kraft inte ingå i en bodelning där svensk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Vid en sådan bodelning ska täck- ning för skulder beräknas med hänsyn till förhållandena då avgörandet fick laga kraft. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot Skälen för regeringens förslag: I vissa utländska rättsordningar före- kommer regler om vad som ska gälla vid legal separation – det som tidi- gare kallades hemskillnad i svensk rätt. Det innebar att makarna kunde ansöka om att de skulle bo åtskilda genom att uppge att det förelåg djup och varaktig söndring. När makarna efter en dom på hemskillnad levt åtskilda , kunde de få äktenskapsskillnad. Möjligheten till hemskill- nad avskaffades i svensk rätt. Det finns regler i 8 § lag som innebär att egendom som en make förvärvar efter en legal separation som beslutats utomlands inte ska ingå i bodelningen och att täckning för skulder ska beräknas med hänsyn till förhållandena vid separationen. En förutsättning enligt paragrafen är att makarna inte har återupptagit sam- manlevnaden. EU-förordningarna innehåller inga särskilda bestämmelser om legal separation. EU-förordningarnas regler om tillämplig lag kan dock leda till att svensk lag blir tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden i de fall då legal separation beslutats i utlandet. Eftersom svensk rätt inte innehåller några materiella regler om legal separation, kommer reglerna lag om rättsverkningarna av legal separation även i fortsättningen att fylla en funktion. Reglerna bör därför i sak flyttas över till den nya lagen. Regeringens förslag: En ansökan om att ett utländskt avgörande ska er- kännas eller förklaras verkställbart i enligt någon av EU:s förord- ningar om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden ska göras till tingsrätten. Regeringen ska kunna meddela föreskrifter om vilka tingsrätter som får pröva en ansökan. En ansökan om ändring av ett beslut som har meddelats med anled- ning av en ansökan om erkännande eller verkställbarhet ska göras till den tingsrätt som har meddelat beslutet. Om en ansökan om ändring görs av den som har ansökt om erkännande eller verkställbarhet, ska ansökan göras från den dag då beslutet meddelades. Ärendelagen ska i övrigt tillämpas vid handläggningen i domstol, om inte annat följer av någon av förordningarna om makars och registrerade Om ett avgörande förklaras verkställbart, ska det verkställas enligt ut- sökningsbalkens regler på samma sätt som en svensk dom som har fått laga kraft, om inte annat följer av någon av förordningarna om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden. Vid verkställighet av ett avgörande som rör en säkerhetsåtgärd ska i stället bestämmelserna i utsök- ningsbalken om verkställighet av beslut om kvarstad eller annan säker- Om tingsrätten bifaller en ansökan om verkställbarhetsförklaring, ska tingsrättens beslut anses innefatta ett beslut om kvarstad eller någon annan säkerhetsåtgärd som avses i . Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. ningen lämnar inte något förslag om verkställighet av ett avgörande som rör en säkerhetsåtgärd. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag eller invänder inte mot dem. Skälen för regeringens förslag Villkor för erkännande och verkställbarhet Ett avgörande som har meddelats i en medlemsstat ska enligt EU-förord- ningarna om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden erkännas av andra medlemsstater som deltar i det fördjupade samarbetet. Erkännande kan ske utan något särskilt förfarande. erkänns i innebär att det gäller här. När ett utländskt avgörande erkänns i , kan parterna inte tvista på nytt inför en svensk domstol om samma sak, dvs. det utländska avgörandet utgör ett hinder mot en Erkännande får vägras endast på någon av de grunder som anges i förordningarna (artikel 37). mer som en prejudiciell fråga vid en domstol i en medlemsstat, får den domstolen avgöra frågan om erkännande. Det innebär att om en part i en svensk rättegång gör gällande att en utländsk dom inte ska erkännas här och den utländska domen rör en fråga som är av betydelse för den svenska domstolens prövning, är den svenska domstolen behörig att pröva om ett erkännande ska vägras. Någon lagreglering av dessa fall krävs inte, utan de kan hanteras enligt vanliga regler för rättegången (jfr prop. s. 73 och 80). Verkan av domstolens bedömning av erkännandefrågan torde vara begränsad till det enskilda målet (jfr , I-förord- ningen jämte Bryssel- och Luganokonventionerna, s. 287). Frågan om erkännande kan också prövas i ett särskilt förfarande (artikel 36.2). I artikel 42 i EU-förordningarna anges att ett avgörande som meddelats i en medlemsstat och som är verkställbart i den medlemsstaten kan verk- ställas i en annan medlemsstat. Det krävs dock att en domstol i ett särskilt förfarande (s.k. exekvaturförfarande) har fattat ett beslut om att avgörandet är verkställbart. Motsvarande förfarande som föreskrivs i förordningarna finns i en rad andra unionsrättsakter och internationella instrument, t.ex. arvsförordningen, I-förordning och Luganokon- vention. Enligt förordningarna om makars och registrerade partners för- mögenhetsförhållanden inskränker sig prövningen i ett första skede till en kontroll av att de formella förutsättningarna är uppfyllda. Den part mot vilken verkställighet begärs kan dock ansöka om ändring av en verkställ- barhetsförklaring och den som fått avslag på en ansökan om verkställ- barhetsförklaring kan ansöka om ändring av ett beslut som innebär avslag på ansökan. Avgörandet med anledning av en ansökan om ändring får en- ligt förordningarna överklagas. Även en officiell handling och en förlikning inför domstol ska förklaras verkställbar i enligt samma förfaranden som gäller för domar (artiklarna 59.1 och 60.1). Bestämmelserna om verkställbarhetsförklaring gäller alltså också för sådana handlingar eller förlikningar. Kompletterande svenska bestämmelser om förfarandet för erkännande och verkställighet bör alltså föras in i den nya lagen. Behörig domstol vid ansökan om erkännande enligt ett särskilt förfarande eller om verkställbarhetsförklaring Den lokala behörigheten för prövningen av ansökningar om erkännande när en part påkallar ett särskilt förfarande enligt artikel 36.2 och för verk- ställbarhetsförklaring ska bestämmas utifrån hemvisten för den part mot vilken verkställighet begärs eller utifrån den plats där verkställighet ska ske (artikel 44.2). I EU-förordningarna används begreppet domicil för att beteckna hemvist, vilket indikerar att hemvisten bestäms enligt svenska nationella regler (se även avsnitt 10). Ansökningar om verkställbarhet av utländska avgöranden har tidigare i allmänhet prövats av . gjordes en generell överflyttning av verkställbarhetsprövningen i för- sta instans till tingsrätten. Prövningen är koncentrerad till ett antal tingsrätter (se prop. 2013/14:219 s. 73–76 och 84–88 samt bl.a. förord- ningen [2014:1517] om erkännande och verkställighet av vissa utländska avgöranden på privaträttens område). Det saknas anledning att frångå den ordning som gäller enligt andra jämförbara unionsrättsakter och interna- instrument, bl.a. I-förordning och Lu- ganokonvention. Prövningen av verkställbarheten bör även i dessa fall ske i tingsrätten som första instans. Regeringen avser att i förordning ange vilka tingsrätter som ska vara behöriga att handlägga ärendena. EU-förordningarna om makars och registrerade partners förmögenhets- förhållanden innehåller vissa bestämmelser om förfarandet vid ansökan Exempelvis anges att en kopia av domen ska bifogas ansökan. Ansökningsförfarandet ska dock i huvudsak regleras av nationell rätt. I samband med att handläggningen av verkställbarhetsansökningar flyt- tades från till tingsrätten gjordes bedömningen att ärende- lagen ska tillämpas på förfarandet. Skälet till detta är att ärendelagen utgår från att ett avgörande kan ske på handlingarna och ger utrymme för ett i det enskilda fallet mindre formbundet förfarande som, till skillnad från vad som är fallet med , typiskt sett inte fokuserar på att utreda vad som hänt i förfluten tid (jfr prop. 2013/14:219 s. 90). De skäl som talade för att ärendelagen ska vara processlag gör sig gällande med samma styrka i detta fall. Ärendelagen bör alltså gälla vid en ansökan enligt någon av förordningarna. Var och en av parterna kan ansöka om ändring av ett beslut som gäller erkännande eller verkställbarhetsförklaring (artikel 49.1). Av förordnin- garna framgår att motparten kan ansöka om ändring från det att beslutet delgavs honom eller henne. Om motparten har sin hemvist i en annan medlemsstat, är tidsfristen (artikel 49.5). Av förord- ningarna framgår det dock inte inom vilken tid sökanden ska ansöka om ändring av ett beslut som innebär avslag på ansökan. Den frågan regleras inte heller i ärendelagen. Av allmänna processrättsliga principer följer emellertid att tiden för att ansöka om ändring inte bör vara obegränsad. En tidsfrist bör därför införas. Med hänsyn till att sökanden ofta befinner sig utomlands i dessa fall finns det skäl att välja en något längre tidsfrist än den tidsfrist som normalt gäller för överklaganden (prop. 1991/92:128 s. 143). I likhet med vad som gäller enligt de kompletterande bestämmelserna till jämförbara unionsrättsakter och internationella instru- ment anser regeringen att det är lämpligt att tidsfristen uppgår till fyra vec- kor från den dag beslutet meddelades. När det gäller tiden för att överklaga tingsrättens beslut i ett ärende om ansökan om ändring, finns det bestämmelser i ärendelagen för överklagan- de till hovrätten och . En dom som är verkställbar i en medlemsstat ska kunna verkställas i en annan medlemsstat sedan domen har förklarats verkställbar där (artikel 42). En grundläggande förutsättning för att verkställighet ska kunna ske är alltså att domen är verkställbar i ursprungsmedlemsstaten. I likhet med bl.a. 2000 och I-förordningar ställer EU-förordningarna om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden inte något krav på att domen ska ha fått laga kraft för att den ska kunna verkställas. Att så är fallet framgår indirekt av den möjlighet som finns för en domstol att skjuta upp prövningen av verkställbarheten om domen har överklagats i ursprungsmedlemsstaten (artikel 52). Vidare anges i artikel 53.3 att inga andra åtgärder för verkställighet än säkerhetsåtgärder får vidtas före det att fristen för att söka ändring av verkställbarhetsförklaringen har löpt ut. Förordningarna innehåller därmed spärrar mot avgöranden som inte har fått laga kraft. På motsvarande sätt som gäller för t.ex. 2000 och I- förordningar och arvsförordningen bör det föreskrivas att ett avgörande 2018/19:50 som har förklarats verkställbart enligt förordningarna verkställs enligt utsökningsbalken på samma sätt som en svensk dom som har fått laga kraft, om inte något annat följer av EU:s förordningar om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden. Det innebär alltså att om en fråga regleras av EU-förordningarna har de företräde framför utsök- ningsbalkens bestämmelser. EU-förordningarna om makars och registrerade partners förmögenhets- förhållanden medger även verkställighet av beslut om säkerhetsåtgärder och andra interimistiska beslut. I likhet med vad som gäller för den komplette- rande lagstiftningen till 2000 och I-förordningar bör det föreskrivas att vid verkställighet av ett utländskt avgörande som rör en sä- kerhetsåtgärd ska i stället bestämmelserna om verkställighet av beslut om kvarstad eller annan säkerhetsåtgärd tillämpas. Detta innebär att bestämmel- serna i 16 kap. 11–16 §§ utsökningsbalken ska tillämpas (se bl.a. prop. 2013/14:219 s. 69, 70 och 94–96). EU-förordningarna innehåller en uttrycklig reglering av möjligheten att bevilja interimistiska åtgärder, däribland säkerhetsåtgärder, utan att någon verkställbarhetsförklaring krävs (artikel 53.1). Sådana åtgärder beviljas en- ligt lagstiftningen i den medlemsstat där domen görs gällande. Den svenska lagstiftningen som gäller beslut om sådana åtgärder finns i 15 kap. rätte- gångsbalken som behandlar kvarstad m.m. Bestämmelserna innebär att säkerhetsåtgärder kan beviljas med stöd av vanliga forumregler (jfr rättsfal- let NJA 1983 s. 814). Det är inte nödvändigt att i lagen hänvisa till dessa bestämmelser (se prop. 2001/02:146 s. 41). Enligt artikel 53.2 ska en verkställbarhetsförklaring enligt lag medföra att säkerhetsåtgärder får vidtas. Så länge fristen för att ansöka om ändring av verkställbarhetsförklaringen inte har löpt ut och till dess att beslut har med- delats med anledning av ansökan, får inga andra åtgärder för verkställighet än säkerhetsåtgärder vidtas mot egendom som tillhör den part mot vilken verkställighet begärs (artikel 53.3). En verkställbarhetsförklaring medför alltså en automatisk rätt till säkerhetsåtgärder. Det får inte ställas upp krav på någon ytterligare prövning av domstol (se rättsfallet Capelloni och Aqui- lini mot Pelkmans, mål 119/84, p. 3147, ECLI:EU:C:1987:521). Däremot måste borgenären vända sig till för att få verkstäl- lighet (se bl.a. prop. 1991/92:128 s. 229, prop. 1997/98:102 s. 48 och 49 och prop. 2001/02:146 s. 50 och 51). Av artiklarna 53.2 och 53.3 följer att inga andra verkställighetsåtgärder än säkerhetsåtgärder får vidtas till dess att fristen för att ansöka om ändring har löpt ut eller, om ändring har sökts inom , beslut har meddelats med anledning av ansökan. När så har skett, är verkställigheten inte längre begränsad till att endast avse säkerhetsåtgärder enligt artikeln. Om beslutet med anledning av en ansökan om ändring överklagas är det inte möjligt att enligt artikel 53 begränsa verkställigheten till att bara avse säkerhetsåtgärder (se rättsfallet Calzaturificio Brennero sas mot Schuhproduk- tion International, mål 258-83, p. 3971, ECLI:EU:C:1984:363). Rätten till säkerhetsåtgärder följer alltså direkt av tingsrättens beslut om verkställ- barhetsförklaring, och sökanden behöver därför inte utverka ett särskilt domstolsbeslut om det. Av tydlighetsskäl bör det dock införas en bestämmelse som anger att tingsrättens beslut att bifalla en ansökan om verkställbarhetsförklaring anses innefatta ett beslut om kvarstad eller någon annan åtgärd som regleras i 15 kap. (jfr prop. 2018/19:50 2013/14:219 s. 94–96). 7Makars förmögenhetsförhållanden i nordiska situationer 7.1Reglerna förs över till den nya lagen Regeringens förslag: De nordiska reglerna om dels makars förmögen- hetsförhållanden förordning om vissa internationella rättsför- hållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap, dels bodel- ning med anledning av en makes död i lagen om arv i internationella situationer ska föras över till den nya lagen. I förhållande till ska de nordiska reglerna gälla endast i den utsträckning som följer av artikel 62 i EU:s förordning om makars förmögenhetsförhållanden. De nordiska bestämmelserna om erkännande och verkställighet ska gälla för avgöranden som har meddelats i . Det ska inte finnas något undantag för samkönade äktenskap i den nya lagens nordiska regler. Undantaget för samkönade äktenskap ska tas bort förordning. Den nya lagens nordiska regler ska – på motsvarande sätt som de nu- varande reglerna – inte gälla för registrerade partner. förordning ska det upplysas om att bestämmelser om ma- kars förmögenhetsförhållanden i nordiska situationer finns i den nya lagen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att de nordiska bestämmelserna om svensk domstols behörighet och tillämplig lag inte ska tillämpas i förhållande till . Utredningen lämnar inte något uttryckligt förslag som undantar registre- rade partner från de nordiska reglerna. Utredningen lämnar inte något för- slag om att ta bort undantaget för samkönade äktenskap förord- ning. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. SPF Seniorerna vill att de nordiska reglerna i möjligaste mån lämnas oförändrade. Föreningen i Världen pekar på de tillämpningssvårigheter som det innebär att EU- förordningen om makars förmögenhetsförhållanden i vissa fall ska tilläm- pas i förbindelserna mellan och , medan de nordiska reg- lerna tillämpas i andra nordiska situationer. Kammarrätten i ifrågasätter behovet – och riktigheten – av utredningens förslag att de nor- diska reglerna om svensk domstols behörighet och tillämplig lag inte ska tillämpas i förhållande till . , Juri- diska fakultetsnämnden vid och advokatsam- fund anser – liksom utredningen – att den nordiska äktenskapskonventio- nen numera måste anses omfatta även samkönade äktenskap och att den nya lagens nordiska regler inte bör innehålla något undantag för sådana 2018/19:50 äktenskap. väcker frågan om huruvida undantaget för samkönade äktenskap förordning kan behållas. Skälen för regeringens förslag Den nordiska äktenskapskonventionen innehåller regler om bl.a. domstols behörighet, konkurrerande förfaranden, tillämplig lag och erkännande i frågor som rör makars förmögenhetsförhållanden. Konventionen är inför- livad i svensk rätt genom förordning. För frågor om verkställighet av nordiska avgöranden om makars förmögenhetsförhållanden gäller konvention mellan , , , och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, som är införlivad i svensk rätt genom lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område. konvention har införlivats genom särskild lagstiftning i alla nordiska län- der utom som inte har tillträtt konventionen. I förhållande till gäller i stället konvention mellan , , , och om erkännande och verkställighet av domar. I har nordiska konvention införlivats genom lagen (1932:540) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i . När det gäller frågor om bodelning med anledning av en makes död finns det i lagen om arv i internationella situationer bestämmelser om dels svensk domstols och annan myndighets behörighet, dels tillämplig lag för förfarandet. Bestämmelserna införlivar i denna del nordiska arvs- konvention i svensk rätt. Konventionen har reviderats 1975 och 2012. Förhållandet till EU:s förordning om makars förmögenhetsförhållanden I första punkten i artikel 62 i EU:s förordning om makars förmögenhets- förhållanden anges att förordningen inte påverkar tillämpningen av bila- terala och multilaterala konventioner som medlemsstaterna är parter i när förordningen antas och som gäller frågor som omfattas av förordningen. Bestämmelsen träffar de nordiska konventionerna. Den omfattar också de svenska författningar som har sin grund i nordiska konventioner som in- gåtts före EU-förordningen. Det innebär att som utgångspunkt även i fortsättningen kan tillämpa de nordiska reglerna. Av andra punkten i artikeln framgår det dock att i förbindelserna mellan medlemsstater – dvs. i detta sammanhang och , eftersom inte omfattas av EU-förordningen – har EU-förordningen före- träde. Föreningen i Världen pekar på att det kan vara svårt för rättstillämparna att i en svensk-finsk situation avgöra när EU-förordningen är tillämplig respektive när den nya lagens nordiska reglering är det. Frågan tas upp även av Lagrådet, som anser att det är nödvändigt att det på något sätt framgår av lagtexten att i förhållande till har EU- förordningen företräde utom när det gäller erkännande och verkställighet. Det bör därför föreskrivas att i förhållande till ska de nordiska reglerna endast gälla i den utsträckning som följer av artikel 62 i EU:s förordning om makars förmögenhetsförhållanden. I det enskilda fallet kan det vara svårt att avgöra om en fråga avser förbindelserna mellan och och om EU-förordningen ska ges företräde (jfr den finska propositionen RP 190/2018 rd s. 19). Den aktuella punkten i EU-förord- Prop. 2018/19:50 ningen måste, enligt regeringens uppfattning, läsas i ljuset av att den är en undantagsregel och att den i denna egenskap bör tillämpas restriktivt. en fråga även rör förbindelserna med något annat nordiskt land bör undan- taget i den andra punkten därför inte tillämpas. Det kan dock konstateras att regleringen är unionsrättslig. Hur den närmare gränsdragningen bör göras är därför en fråga för rättstillämpningen – och ytterst –att avgöra. I tredje punkten i artikeln finns det en regel som bara får betydelse i förbindelserna mellan och . I den aktuella punkten anges att även om undantaget i andra punkten skulle vara tillämpligt får med- lemsstater som är parter nordiska äktenskapskonvention, nordiska arvskonvention och konvention tillämpa dessa i den mån de föreskriver enklare och snabbare förfaranden för erkännande och verkställighet av domar än förordningen gör. Regeln brukar benämnas det nordiska undantaget, eftersom den möjliggör för och att i vissa fall avstå från att i förbindelserna mellan sig tillämpa förordningens regler om erkännande och verkställighet när det gäller avgöranden som meddelats i det andra landet. Frågan om erkännande och verkställighet i nordiska situationer utvecklas i avsnitt 7.6. Det bör – i linje med Lagrådets synpunkt – tydliggöras i lagtexten att de nordiska bestämmelserna om er- kännande och verkställighet ska gälla avgöranden som har meddelats i Fin- land. En samlad nordisk reglering i den nya lagen Som regeringen konstaterar i avsnitt 5 bör i möjligaste bestämmelser om makars förmögenhetsförhållanden i nordiska situationer samlas i den nya lagen. Detta innebär att de bestämmelser förordning som rör makars förmögenhetsförhållanden bör flyttas över till den nya lagen.