prop · H60350 · 2019-03-05 00:00:00 — I 6 kap. 1 § i denna lag och i 16 kap. finns bestämmelser om registrering som kompletterar förordnin- garna. Paragrafen, som utformas i enlighet med Lagrådets förslag, innehåller upp- lysningar om bestämmelser om registrering av äktenskapsförord och lag- valsavtal. Registrering kan vara ett kompletterande nationellt formkrav enligt artikel 23 eller 25 i EU:s förordningar om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 6.4 och 6.5. EU-förordningarna ställer inte upp något allmänt krav på att äktenskaps- förord och lagvalsavtal ska registreras för att vara formellt giltiga. I svensk rätt finns det dock i 7 kap. 3 § och 16 kap. regler om registrering av äktenskapsförord. I första stycket första och andra meningarna upplyses om att formkrav för äktenskapsförord och partnerskapsförord finns i artikel 25 i EU-förordnin- garna. Enligt artikel 25.2 eller 25.3 ska under vissa förutsättningar de kom- pletterande formkrav för äktenskapsförord och partnerskapsförord som finns i nationell rätt tillämpas. I styckets tredje mening finns en upplysning om bestämmelser om registrering av äktenskapsförord. Part- nerskapsförord enligt artikel 25 i EU-förordningen om registrerade partners förmögenhetsförhållanden omfattas i svensk rätt av reglerna för äktenskaps- förord. I andra stycket första meningen upplyses om att formkrav för lagvalsavtal finns i artikel 23 i EU-förordningarna. Enligt artikel 23.2, 23.3 eller 23.4 ska under vissa förutsättningar kompletterande formkrav för äktenskapsförord som finns i nationell rätt tillämpas även för lagvalsavtal. I svensk rätt finns bestämmelser om registrering av äktenskapsförord. I andra meningen anges därför att bestämmelser om registrering av lagvalsavtal som kompletterar EU- förordningarna finns i 6 kap. 1 § i förevarande lag och i 16 kap. äktenskaps- balken. Paragrafens hänvisningar till förordningarna är dynamiska till sin karaktär, dvs. avser förordningarna i den gällande lydelsen. 2018/19:50 Förfarandet vid bodelning 3 § På begäran av en make eller en dödsbodelägare ska svensk lag tillämpas beträffande förfarandet vid en bodelning även om utländsk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Svensk lag om förfarandet vid bodelning får tillämpas också när den utländska lagen föreskriver en annan form för delning eller avräkning i fråga om makars egendom. Paragrafen innehåller regler om tillämplig lag på förfarandet vid bodelning. Paragrafen ersätter, såvitt avser makar, 6 § första stycket lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsför- hållanden. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. EU-förordningarna reglerar inte förfarandet vid bodelning. Paragrafen möjliggör att bodelning efter begäran förrättas enligt svensk lag även om utländsk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Den an- ger också att de svenska förfarandebestämmelserna kan tillämpas när den utländska lagen föreskriver en annan form för delning eller avräkning be- träffande makarnas egendom. Rätten att få en bodelning till stånd anses tillhöra ett lands materiella regler. Om utländsk lag är tillämplig på makar- nas förmögenhetsförhållanden, måste den alltså ge stöd för att en make eller dödsbodelägare har rätt till bodelning för att bodelning ska kunna ske i . Om parterna inte kan komma överens, blir det aktuellt att vända sig till domstol och då i första hand för att få en bodelningsförrättare förordnad att lösa bodelningsfrågan (se 9 kap. 7 § andra meningen och 17 kap. 1 § ). Förfarandet för bodelningen innefattar de regler som gäller förordnande av bodelningsförrättare samt regler som rör förrättandet av bodelningen och av denna. I förfarandet inkluderas de proces- suella regler som är knutna till detta. Till de processuella bestämmelserna räknas, utöver möjligheten att begära att en bodelningsförrättare ska utses, redovisningsskyldigheten (9 kap. 3 § ) och skyldigheten att upprätta en bouppteckning (9 kap. 7 § första meningen äktenskapsbal- ken). I vilken utsträckning bestämmelserna om utmätning och konkurs i 9 kap. 9 och 10 §§ kan tillämpas får avgöras av rätts- tillämpningen utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Begränsningar i tillämpningen av utländsk lag 4 § bestämmelser i 7 kap. 4–9 §§ och 11 kap. 8 och 10 §§ om förfogande över makars gemensamma bostad och bohag och om en makes rätt att överta sådan egendom vid bodelning ska alltid tillämpas, om bostaden och bohaget finns i . bestämmelser i 12 kap. 2 § om en efterlevande makes rätt att vid bodelning behålla giftorättsgods och om en efterlevande makes förlust av rätten att få del i eller behålla giftorättsgods ska alltid tillämpas. Paragrafen innehåller s.k. internationellt tvingande regler, dvs. svenska na- bestämmelser som skyddar viktiga allmänintressen (se artikel 30.2 iEU-förordningarna om makars och registrerade partners förmögenhets- förhållanden). Paragrafen ersätter, såvitt avser makar, 9 och, delvis, 10 §§ lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors för- mögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 5 och 6.3. I första stycket anges att bestämmelser om förfo- Prop. 2018/19:50 gande över makars gemensamma bostad och bohag och om en makes rätt att vid bodelning överta sådan egendom alltid ska tillämpas, om bostaden och bohaget finns i . Bestämmelserna innebär i korthet dels vissa begränsningar i en makes rätt att förfoga över makarnas gemensamma bo- stad och bohag, dels att den make som har störst behov av bostaden respektive bohaget i princip har rätt att mot avräkning överta den egen- domen vid bodelning. I andra stycket anges att bestämmelser i 12 kap. 2 § om efterlevande makes rätt att vid bodelning behålla sitt giftorättsgods och om hans eller hennes förlust av rätten att få del i eller behålla giftorättsgods alltid ska tillämpas. Bestämmelserna innebär att om efterlevande make be- gär det ska vardera sidan som sin andel behålla del av eller hela sitt gifto- rättsgods. De innebär också att en efterlevande make förlorar sin rätt att få del i den avlidnes giftorättsgods eller att behålla sitt giftorättsgods när han eller hon bl.a. uppsåtligen dödat den andra maken eller medverkat till brottet. 5 § Vid en bodelning får jämkning ske enligt 12 kap. 1 och 3 §§ även om utländsk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Paragrafen innehåller ytterligare en internationellt tvingande regel. Para- grafen ersätter, såvitt avser makar, delvis 10 § lagen (1990:272) om inter- nationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 5 och 6.3. I paragrafen anges att jämkning enligt 12 kap. 1 och 3 §§ äktenskapsbal- ken får ske vid bodelning även om utländsk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Bodelning efter legal separation 6 § Om det utomlands har meddelats ett avgörande om legal separation och ma- karna inte har återupptagit sammanlevnaden, ska egendom som makarna har för- värvat efter det att avgörandet fått laga kraft inte ingå i en bodelning där svensk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Vid en sådan bodelning ska täckning för skulder beräknas med hänsyn till förhållandena då avgörandet fick laga kraft. Paragrafen innehåller regler om bodelning efter legal separation (hemskillnad) när svensk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Para- grafen ersätter 8 § lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. I huvudsak överensstämmer regle- ringen med den som i fråga om nordiska situationer finns i 3 kap. 13 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.6. Paragrafen innebär att egendom som en make förvärvar efter att avgö- randet om legal separation fått laga kraft inte ska ingå i bodelningen och att täckning för skulder ska beräknas med hänsyn till förhållandena när avgörandet fick laga kraft. En skillnad i förhållande till de nordiska reg- lerna i 3 kap. 13 § är att dessa rättsverkningar inte inträder om makarna har återupptagit sammanlevnaden. 2018/19:50 Erkännande och verkställighet 7 § En ansökan om att ett utländskt avgörande ska erkännas eller förklaras verk- ställbart i enligt någon av EU:s förordningar om makars och registrerade part- ners förmögenhetsförhållanden görs till tingsrätten. Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela föreskrifter om vilka tingsrätter som får pröva en ansökan. Paragrafen reglerar vilken domstol som är behörig att enligt förordnin- garna om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden prö- va en ansökan om erkännande eller verkställbarhet av ett avgörande från en medlemsstat som deltar i det fördjupade samarbetet. Övervägandena finns i avsnitt 6.7. EU:s förordningar om makars och registrerade partners förmögenhets- förhållanden innehåller regler om verkställighet av avgöranden som med- delats i ett land som deltar i det fördjupade samarbetet. Verkställighet före- gås av en verkställbarhetsförklaring (artikel 42 i EU-förordningarna). Ge- nom en verkställbarhetsförklaring beslutar en tingsrätt att ett utländskt av- görande får verkställas här. Förfarandet kan även under de förutsättningar som anges i artikel 36.2 i EU-förordningarna användas för en prövning av om ett avgörande ska erkännas. Av paragrafen framgår att en ansökan om erkännande eller verkställbar- hetsförklaring görs till tingsrätten. Regeringen avser att meddela föreskrifter om vilka av landets tingsrätter som ska vara behöriga att pröva en ansökan. Vilken av de utpekade domstolarna som är behörig i det enskilda fallet ska bestämmas efter motpartens domicil eller efter den plats där verkställighet ska ske (artikel 44.2 i EU-förordningarna). Med avgöranden avses även officiella handlingar (acte authentique) och förlikningar inför domstol (se artiklarna 59.1 och 60.1 i EU-förordningar- na). Paragrafens hänvisning till EU-förordningarna är dynamisk till sin karak- tär, dvs. avser förordningarna i den gällande lydelsen. 8 § En ansökan om ändring av ett beslut med anledning av en ansökan enligt 7 § görs till den tingsrätt som har meddelat beslutet. Om en sådan ansökan görs av den som har gjort ansökan enligt 7 §, ska den ha kommit in till tingsrätten från den dag då beslutet meddelades. Paragrafen innehåller kompletterande bestämmelser till det andra steget i prövningen av en ansökan om erkännande eller verkställbarhet, dvs. för pröv- ningen av en ansökan om ändring av ett beslut som har meddelats vid den inledande prövningen. Övervägandena finns i avsnitt 6.7. Enligt EU:s förordningar om makars och registrerade partners förmögen- hetsförhållanden ska sökanden , och i enlighet med det förfarande som anges i lagen i den verkställande medlemsstaten, underrättas om det beslut som har meddelats med anledning av ansökan om erkännande eller verkställ- barhetsförklaring (artikel 48.1 i förordningarna och 29 § lagen [1996:242] om domstolsärenden). Att en förklaring om erkännande eller verkställbarhet ska delges den part mot vilken verkställighet begärs följer av artikel 48.2 i förordningarna. Något krav på att delge sökanden finns inte. I första stycket anges att ansökan ska prövas av den tingsrätt som med- delade det ursprungliga beslutet. I andra stycket finns en bestämmelse om den tid inom vilken den som ansökt om erkännande eller verkställbarhet men inte har fått bifall får ansöka om ändring av beslutet. Den fristen är från den dag då beslutet meddelades. Tingsrätten prövar om ansökan har kommit in i rätt tid (jfr 38 § ärendelagen). Av artikel 49.5 i förordningarna om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden framgår vilken tidsfrist som sökandens motpart måste hålla sig till när en ansökan om erkännande eller verkställbar- het har bifallits. En ansökan om ändring ska i dessa fall göras från delgivning. Om parten har sin hemvist i en annan medlemsstat, är tidsfristen i stället från delgivning. 9 § Vid handläggning i domstol av ärenden som avses i 7 och 8 §§ tillämpas i övrigt lagen (1996:242) om domstolsärenden, om inte något annat följer av EU:s förordningar om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden. I paragrafen regleras vilka övriga processrättsliga bestämmelser som ska tillämpas i ärenden om erkännande och verkställbarhetsförklaring enligt förordningarna om makars och registrerade partners förmögenhetsförhål- landen. Övervägandena finns i avsnitt 6.7. Av paragrafen framgår att ärendelagen är tillämplig på domstolarnas hand- läggning av ärenden om erkännande och verkställbarhetsförklaring. Bestäm- melserna i den lagen är tillämpliga i den utsträckning något annat inte följer av förordningarna. Särskilt det första steget i verkställbarhetsförklaringen regleras av förordningarna. Även vissa regler i ärendelagen, bl.a. om dom- stolens sammansättning, brister i en inledande skrivelse och handläggningen i allmänhet, är dock tillämpliga i det första steget av prövningen. I artikel 45 i förordningarna om makars och registrerade partners förmö- genhetsförhållanden anges bl.a. vilka handlingar som ska ges in i samband med ansökan. Av artikel 47 följer att domen ska förklaras verkställbar ome- delbart efter fullgörande av formaliteterna i artikel 45 och att den part mot vilken verkställighet begärs inte ska ges tillfälle att yttra sig över ansökan. Att den part mot vilken verkställighet begärs ska delges verkställbarhetsför- klaringen tillsammans med beslutet följer av artikel 48.2. Reglerna om överklagande i ärendelagen tillämpas inte i förhållande till tingsrättens beslut i det första steget. Den som vill angripa ett beslut med anled- ning av en ansökan om verkställbarhetsförklaring ska i stället ansöka om änd- ring av beslutet. Prövningen sker då i samma instans. Särskilda bestämmelser om prövningen vid en ansökan om ändring finns i artikel 49 i förordningarna. Där anges att det ska vara ett kontradiktoriskt förfarande och att motparten som huvudregel ska ansöka om ändring från delgivning av verkställbarhetsförklaringen. Förordningarna om makars och registrerade partners förmögenhetsförhål- landen innehåller inte några bestämmelser om rättegångskostnader. I 32 § ärendelagen finns en hänvisning till 18 kap. som gäller ärenden där enskilda är motparter till varandra (jfr dock rättsfallet NJA 2009 s. 632). Att ärendelagen tillämpas innebär dessutom bl.a. att ett beslut i ett ärende om ansökan om ändring kan överklagas till hovrätten och samt att prövningstillstånd krävs (39 och 40 §§). Bestämmelsen i ärendelagen om omedelbar verkställighet (31 §) blir inte aktuell att tillämpa eftersom en utländsk dom, enligt artikel 42 i förordningarna, alltid ska kunna 2018/19:50 verkställas efter det att den har förklarats verkställbar i enlighet med förfaran- det i artiklarna 44–57. Paragrafens hänvisning till förordningarna är dynamisk till sin karaktär, dvs. avser förordningarna i den gällande lydelsen. 10 § Om ett avgörande förklaras verkställbart, verkställs avgörandet enligt utsök- ningsbalken på samma sätt som en svensk dom som har fått laga kraft, om inte något annat följer av EU:s förordningar om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden. Vid verkställighet av ett avgörande som rör en säkerhetsåtgärd tillämpas i stället bestämmelserna i utsökningsbalken om verkställighet av beslut om kvarstad eller någon annan säkerhetsåtgärd. I paragrafen regleras verkan av att ett avgörande förklaras verkställbart. Övervägandena finns i avsnitt 6.7. Av första stycket framgår att avgörandet verkställs enligt reglerna i ut- sökningsbalken på samma sätt som en svensk dom som har fått laga kraft. Detta gäller alltså även om avgörandet inte har fått laga kraft. Det blir där- med inte aktuellt att tillämpa bestämmelserna i 3 kap. 4–10 §§ i samma balk om domar som inte har fått laga kraft. I andra stycket regleras situationen när avgörandet som sådant är ett förordnande om säkerhetsåtgärd. Med uttrycket säkerhetsåtgärd avses i för- sta hand sådana åtgärder som kan jämställas med åtgärder enligt 15 kap. , dvs. kvarstad, återställande av rubbad besittning och olika andra åtgärder för att säkerställa sökandens rätt. Den utländska säkerhets- åtgärden verkställs enligt utsökningsbalkens bestämmelser om verkstäl- lighet av beslut om kvarstad m.m. Dessa bestämmelser finns i 16 kap. 11– 16 §§ utsökningsbalken. Paragrafens hänvisning till förordningarna är dynamisk till sin karaktär, dvs. avser förordningarna i den gällande lydelsen. 11 § Om tingsrätten vid det förfarande som avses i 7 § bifaller en ansökan om verkställbarhetsförklaring, ska tingsrättens beslut anses innefatta ett beslut om kvarstad eller någon annan åtgärd som avses i 15 kap. . Paragrafen reglerar kvarstad och andra säkerhetsåtgärder med anledning av att ett avgörande har förklarats verkställbart. Övervägandena finns i avsnitt 6.7. En följd av att en tingsrätt i det första steget i ett ärende om verkställbar- hetsförklaring har förklarat ett beslut verkställbart är att beslutet innefattar ett beslut om kvarstad eller annan åtgärd som avses i 15 kap. . Paragrafen kompletterar artikel 53.2 i förordningarna om makars och regi- strerade partners förmögenhetsförhållanden, som innebär att en verkställbar- hetsförklaring ska medföra att säkerhetsåtgärder får vidtas. Sökanden ska alltså inte behöva utverka ett särskilt tillstånd till säkerhetsåtgärder i detta fall. Även om rätten till säkerhetsåtgärder är en automatisk följd av beslutet, krävs det en ansökan till för att denna ska verkställa säkerhetsåtgärder. Ansökan behandlas sedan som en begäran om verkstäl- lighet av ett svenskt domstolsbeslut om säkerhetsåtgärd i enlighet med be- stämmelserna i 16 kap. utsökningsbalken. Rätten till verkställighetsåtgärder är begränsad till säkerhetsåtgärder till dess Prop. 2018/19:50 att fristen för att söka ändring har löpt ut eller domstol har fastställt verk- ställbarhetsförklaringen efter en ansökan om ändring och möjligheterna att överklaga beslutet har uttömts, dvs. till dess att beslutet har fått laga kraft (arti- kel 53.3 i förordningarna). Särskilda bestämmelser om makars förmögenhetsförhållanden i nordiska situationer 1 § Detta kapitel gäller för vissa frågor om makars förmögenhetsförhållanden i nordiska situationer. I förhållande till gäller kapitlet endast i den utsträckning som följer av artikel 62 i EU:s förordning om makars förmögenhetsförhållanden. För avgöran- den som har meddelats i gäller bestämmelserna om erkännande och verkställighet i 14 och 15 §§. Kapitlet gäller inte för registrerade partner. I paragrafen, som utformas i linje med Lagrådets förslag, anges tillämp- ningsområdet för det tredje kapitlet. Bestämmelserna i kapitlet införlivar delvis dels konventionen av mellan , , , och innehållande internationellt privaträttsliga bestämmelser om äktenskap, adoption och förmynderskap (den nordiska äktenskapskonventionen), dels delvis konventionen mellan , , , och om arv, testamente och boutredning (den nordiska arvskonventionen). Övervägandena finns i avsnitt 7.1. Av första stycket framgår att kapitlet gäller för vissa frågor om makars förmögenhetsförhållanden i nordiska situationer. I andra stycket första meningen föreskrivs att kapitlet gäller i förhållande till endast i den utsträckning som följer av artikel 62 i EU:s förord- ning om makars förmögenhetsförhållanden. EU-förordningen innebär att kan tillämpa de nordiska bestämmelserna i förhållande till , och (artikel 62.1). I förbindelser mellan och har EU-förordningen om makars förmögenhetsförhållanden företräde framför nordiska bestämmelser om svensk domstols behörighet och tillämplig lag (artikel 62.2). I andra meningen i stycket anges att de nordiska reglerna om erkännande och verkställighet i 14 och 15 §§ gäller för avgöranden som har meddelats i . Detta är en konsekvens av att EU-förordningen om ma- kars förmögenhetsförhållanden medger att tillämpar dessa bestäm- melser även i förhållande till (artikel 62.3). Av tredje stycket framgår att de nordiska reglerna inte gäller för regis- trerade partner. Detta är en följd av att den nordiska konventionen bara gäller makar (jfr 3 kap. 4 § i den upphävda lagen [1994:1117] om registrerat partnerskap). 2 § Det som föreskrivs i 5 och 8–12 §§ gäller om båda makarna 1. är medborgare i någon nordisk stat, 2. när de ingick äktenskapet var medborgare i någon nordisk stat och då tog sin hemvist i en nordisk stat, och 3. efter att äktenskapet ingicks inte har tagit sin hemvist utanför . I paragrafen ställs det upp särskilda krav på anknytning för att bestäm- melserna om boskillnad i 5 § och tillämplig lag m.m. i 8–12 §§ ska kunna tillämpas. Paragrafen ersätter 2 a § förordningen (1931:429) om vissa inter- nationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap och införlivar artikel 4 a i den nordiska äktenskapskonventionen. Av punkten 1 framgår att bestämmelserna bara gäller makar som är med- borgare i något nordiskt land när frågan aktualiseras. I punkten 2 anges att det också krävs att båda makarna vid ingående av äktenskapet var med- borgare i något nordiskt land. De behöver inte vara eller ha varit medbor- gare i samma nordiska land. Makarna ska dessutom vid ingående av äkten- skapet ha tagit sin hemvist i ett och samma nordiska land. Det krävs inte att de har bosatt sig på samma adress eller ens på samma ort i det landet. Av punkten 3 framgår att 5 och 8–12 §§ bara tillämpas om minst en av makarna fortfarande har sin hemvist i ett av de nordiska länderna. Om frå- gan kommer upp i och båda makarna har tagit sin hemvist utanför , avgörs den alltså inte av de angivna bestämmelserna. Inte heller om makarna senare åter tar sin hemvist i ett nordiskt land tillämpas be- stämmelserna. 3 § Om en svensk domstol tar upp ett yrkande om äktenskapsskillnad enligt 7 § förordningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap, får domstolen också ta upp en fråga om bodelning, såvida det inte redan pågår ett förfarande i en annan nordisk stat som kan leda till ett motstridigt avgörande. Paragrafen, som utformas i enlighet med Lagrådets förslag, anger att den svenska domstolen är behörig att ta upp en fråga om bodelning i samband med prövningen av ett yrkande om äktenskapsskillnad. Paragrafen ersätter delvis 8 och 8 a §§ förordningen om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap och införlivar delvis arti- klarna 8 och 8 a i den nordiska äktenskapskonventionen. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. Paragrafen ger bara behörighet till svensk domstol när ett yrkande tas upp enligt 7 § förordning. Det krävs alltså att bodelningsyrkandet har framställts i samband med ett yrkande om äktenskapsskillnad. Det torde i första hand vara fråga om en begäran om att rätten ska utse en bodelnings- förrättare (jfr 14 kap. 5 § andra stycket ). Det krävs att begäran görs i målet om äktenskapsskillnad (jfr NJA II 1932 s. 423). När det gäller många frågor om makars förmögenhetsförhållanden i nordiska situationer kommer alltså svensk domstols behörighet inte att reg- leras av paragrafen. Det gäller frågor om bodelning utan samband med ett yr- kande om äktenskapsskillnad och övriga frågor om makars förmögenhetsför- hållanden som inte gäller bodelning. Det gäller också när den svenska dom- stolens behörighet i målet om äktenskapsskillnad inte grundas på 7 § förordning. Frågan om svensk domstols behörighet bedöms då enligt EU- förordningen om makars förmögenhetsförhållanden. Den svenska domstolen ska, enligt förevarande paragraf, avvisa ett yrkande om en fråga om bodelning om det redan pågår ett förfarande vid en domstol eller annan myndighet i ett annat nordiskt land. Yrkandet ska Prop. 2018/19:50 dock inte avvisas förrän det har fastställts att den myndighet där ett förfarande redan inletts är behörig. Till dess får handläggningen av målet vila vid den svenska domstolen. Detta följer av allmänna processrättsliga principer. Domstolen ska pröva frågan om avvisning självmant.