prop · H603164 · 2019-09-09 00:00:00 — 2 § För brott som begåtts utom riket döms efter svensk lag och vid svensk domstol, om brottet begåtts 1.av svensk medborgare eller av utlänning med hemvist i , 2.av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns här, 3.av annan utlänning som finns här i riket och på brottet enligt svensk lag kan följa fängelse , eller 4.i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet och det är fråga om givande av muta, grovt givande av muta eller handel med inflytande enligt 10 kap. 5 d § 2. Första stycket gäller inte, om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten eller om den begåtts inom område som inte tillhör någon stat och enligt svensk lag svårare straff än böter inte kan följa på gärningen. I fall som avses i denna paragraf får inte dömas till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten. De inskränkningar av svensk domsrätt som anges i andra och tredje styckena gäller inte för brott som avses i 1.4 kap. 1 a och 4 c §§ och 16 kap. 10 a § första stycket 1 och femte stycket eller försök till sådana brott, 2.4 kap. 4 § andra stycket varigenom någon förmåtts att ingå ett sådant äktenskap eller en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i 4 c § eller försök till sådant brott, eller 2018/19:164 3. 6 kap. 1–6, 8, 9 och 12 §§ eller försök till brott enligt 6 kap. 1, 2, 4–6, 8, 9 och 12 §§, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt . Paragrafen innehåller vissa regler om svensk domstols behörighet att döma över brott som har begåtts utomlands. Paragrafen ändras genom att det i första stycket införs en ny fjärde punkt enligt vilken svensk domstol är behörig att efter svensk lag döma över brott som begåtts utom riket i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet om brottet är givande av muta, grovt givande av muta eller handel med inflytande enligt 10 kap. 5 d § 2. Övervägandena finns i avsnitt 9.2. En första förutsättning för att fjärde punkten ska vara tillämplig är att brottet har begåtts i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet. Med svenska företag avses enskilda näringsidkare som är bosatta i eller bedriver sin huvudsakliga verksamhet i riket samt juridiska personer som på grund av registrering eller, om registrering saknas, platsen för styrelsens säte eller någon annan sådan omständighet är att anse som svenska juridiska personer. Fjärde punkten är således inte tillämplig om brottet har begåtts i utövningen av näringsverksamhet som bedrivs inom en i etablerad filial till ett utländskt bolag eller i utövningen av näringsverksamhet som bedrivs av ett utländskt dotterbolag till ett svenskt företag. Med begreppet ”näringsverksamhet” avses detsamma som i 36 kap. 7 §, dvs. yrkesmässigt bedriven verksamhet av ekonomisk art, oavsett om denna är inriktad på vinst eller inte. I kravet på yrkesmässighet ligger att verksamheten måste vara av tämligen varaktig karaktär men det är inte nödvändigt att verksamheten bedrivs i någon större omfattning. Att ett brott ska anses begånget i utövningen av näringsverksamhet innebär att det måste finnas en klar anknytning mellan brottet och näringsverksamheten. Endast näringsidkaren eller dennes ställföreträdare, anställda eller uppdragstagare kan begå brott i utövningen av näringsverksamhet. I kategorin uppdragstagare ingår – som Lagrådet påpekar – agenter av olika slag som handlar enligt avtal med näringsidkaren (se prop. 2011/12:79 s. 43, jfr s. 13). För att fjärde punkten ska vara tillämplig krävs också att brottet är givande av muta, grovt givande av muta eller det slags handel med inflytande som avses 10 kap. 5 d § 2. Domsrätt enligt denna punkt föreligger således inte om exempelvis brottet är tagande av muta eller vårdslös finansiering av mutbrott. 7 § På yrkande av allmän åklagare ska ett företag åläggas företagsbot för brott, om det för brottet är föreskrivet strängare straff än penningböter och brottet har begåtts i utövningen av 1. näringsverksamhet, 2. sådan offentlig verksamhet som kan jämställas med näringsverksamhet, eller 3. annan verksamhet som ett företag bedriver, om brottet har varit ägnat att leda till en ekonomisk fördel för företaget. För att företaget ska åläggas företagsbot krävs också 1. att företaget inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottet, eller 2. att brottet har begåtts av a) en person med ledande ställning i företaget, grundad på befogenhet att före- träda företaget eller att fatta beslut på dess vägnar, eller b)en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten. avses enskilda näringsidkare och juridiska personer. Första stycket gäller inte, om brottet varit riktat mot företaget. I denna paragraf regleras förutsättningarna för att ålägga ett företag företagsbot. Paragrafen ändras på flera sätt. Den föreslagna regleringen innebär liksom att förutsättningarna för åläggande av företagsbot är beroende av arten av den verksamhet som bedrivs. Ändringarna av paragrafen innebär dels att tillämpningsområdet för företagsbotsregleringen utvidgas, dels att en definition av begreppet företag införs, dels att paragrafen ändras redaktionellt. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. I första stycket anges i tre punkter (1–3) de verksamheter där företagsbot kan komma i fråga. Liksom förutsätts att det för brottet är föreskrivet strängare straff än penningböter. I första stycket anges vidare att företagsbot ska åläggas för brott som begåtts i utövningen av viss verksamhet. Av första stycket 1 följer, liksom enligt hittillsvarande 7 § första stycket, att företagsbot kan åläggas för brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet. All yrkesmässigt bedriven verksamhet av ekonomisk art omfattas. Av första stycket 2, som saknar tidigare motsvarighet, följer att företagsbot även kan åläggas för brott som har begåtts i utövningen av sådan offentlig verksamhet som kan jämställas med näringsverksamhet. Med ”offentlig verksamhet” avses enbart verksamhet som utövas av staten, kommuner eller landsting i egen regi och som utgör en del av det offentliga åtagandet gentemot medborgarna. Verksamhet som utövas i statliga, kommunala eller landstingskommunala bolag ska inte bedömas enligt andra kriterier än verksamhet som utövas i privata bolag och faller därför, typiskt sett, in under första stycket 1. Som framgår av ordalydelsen omfattas inte all offentlig verksamhet utan endast sådan ”som kan jämställas med näringsverksamhet”. Härmed avses sådan verksamhet som visserligen är en del av det offentliga åtagandet gentemot medborgarna – och som därför tidigare bedrevs nästan uteslutande av staten eller av kommuner eller landsting – men som kan utövas även av privata aktörer. Till sådan verksamhet hör vård, skola och omsorg. Hit hör även verksamhet som ofta, men inte alltid, utförs av kommunala organ, t.ex. snöröjning och asfaltsläggning. Vid bedömningen av om en offentlig verksamhet kan jämställas med näringsverksamhet ska hänsyn framför allt tas till om verksamheten kan utövas av eller överlämnas till privata näringsidkare. Det saknar däremot betydelse om verksamheten till någon del faktiskt har överlämnats till en privat näringsidkare. Verksamhetens finansiering har inte någon avgörande betydelse för frågan om verksamheten kan jämställas med näringsverksamhet. Bestämmelsen innebär t.ex. att en kommun kan åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av verksamhet som bedrivs i en kom- 2018/19:164 munal skola eller ett kommunalt hem för vård eller boende och att ett landsting kan åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av verksamheten på en av bedriven vårdinrättning. Brott som har begåtts i utövningen av sådan offentlig verksamhet som inte kan jämställas med näringsverksamhet, t.ex. statens eller kommun- ernas interna förvaltning eller i sådan verksamhet som inte kan överlämnas till privata rättssubjekt, t.ex. kriminalvård, kan inte föranleda företagsbot enligt andra punkten. På motsvarande sätt som i första stycket 1 förutsätter andra punkten att brottet har begåtts ”i utövningen av” den aktuella verksamheten. en måste därför ha en klar anknytning till den verksamhet som staten, kommunen eller bedriver. Såväl brottets som gärningsmannens anknytning till verksamheten är här av betydelse. princip vara densamma som den anknytning som enligt första stycket 1 ska finnas mellan brottet och näringsverksamheten. Därav följer att endast förtroendevalda, anställda och uppdragstagare inom staten, en kommun eller ett landsting kan begå brott i utövningen av verksamheten. Enligt första stycket 3, som saknar tidigare motsvarighet, ska företagsbot åläggas för brott som har begåtts i utövningen av annan verksamhet som ett företag bedriver, om brottet har varit ägnat att leda till en ekonomisk fördel för företaget. Med ”annan verksamhet” avses all verksamhet som inte omfattas av första eller andra punkten. Brottet måste dock ha ”varit ägnat att leda till en ekonomisk fördel för företaget” för att företagsbot ska kunna komma i Fördelen utgörs av en uppskattad skillnad i förmögenhetsställning mellan den situation som uppkommit genom brottet och den som skulle ha rått, om brottet inte hade ägt rum. Förtjänster som på ett indirekt sätt har uppkommit med anledning av brottet träffas följaktligen av tillämpnings- Även i en verksamhet som i och för sig går med förlust kan brott medföra ekonomiska fördelar på det sättet att de bidrar till att reducera Det är följaktligen inte nödvändigt att brottet ger upphov till en vinst för företaget. I stället är det tillräckligt att gärningen vid en objektiv bedömning har kunnat förväntas leda till en ekonomisk fördel, t.ex. genom att företaget besparas en kostnad. Inte heller är det nödvändigt att brottet faktiskt bereder företaget en ekonomisk fördel utan det räcker att brottet typiskt sett bereder det en sådan fördel. Om brottet däremot enbart är ägnat att bereda åt gärningsmannen eller om brottet av annat skäl saknar betydelse för företagets ekonomi, finns inte förutsättningar för att ålägga Bestämmelsen innebär att förutsättningarna att ålägga företagsbot för juridiska personer utvidgas. Första stycket 3 får t.ex. betydelse i verksam- heter som staten, landstingen eller kommunerna bedriver och som inte har omfattats av bestämmelser om företagsbot. Staten, ett landsting eller en kommun kan t.ex. åläggas företagsbot med anledning av arbets- miljöbrott som har begåtts i utövningen av statlig, landstingskommunal eller under förutsättning att brottet har varit ägnat att leda till en ekonomisk fördel för verksamhetsutövaren. bestämmelsen inte begränsas till vissa typer av företag innebär första stycket 3 inte någon utvidgning av nu gällande ansvar för enskilda närings- idkare eftersom de – till skillnad från juridiska personer – inte bedriver annan verksamhet än näringsverksamhet. dock, liksom , att kunna åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet (första stycket 1). Första stycket justeras vidare språkligt och redaktionellt som en följd av att ytterligare verksamhetsformer än näringsverksamhet omfattas av företagsbotsregleringens tillämpningsområde. I andra stycket anges under vilka förutsättningar ett företag kan hållas ansvarigt för brott som begåtts i utövningen av sådan verksamhet som avses i första stycket. Stycket motsvaras i sak av hittillsvarande 7 § första stycket 1 och 2 men justeras språkligt och redaktionellt. Av tredje stycket framgår att med företag avses, i detta sammanhang, enskilda näringsidkare och juridiska personer. Begreppet omfattar alltså även juridiska personer som inte utgör företag i ordets mera vardagliga bemärkelse, t.ex. ideella föreningar som inte bedriver någon näringsverksamhet samt staten, kommuner och landstingen. Enligt fjärde stycket ska företagsbot inte åläggas om brottet har varit riktat mot företaget. Bestämmelsen, som har sin motsvarighet i hittillsvarande 7 § andra stycket, justeras språkligt som en följd av att ytterligare verksamhetsformer än näringsverksamhet omfattas av företagsbotsregleringens tillämpningsområde. 8 § När ett företag åläggs företagsbot för flera brott, ska rätten bestämma en gemensam företagsbot för den samlade brottsligheten. Vid fastställandet av företagsbotens storlek ska det först bestämmas ett sanktionsvärde om lägst och högst . Sanktionsvärdet ska bestämmas med utgångspunkt i straffvärdet för den samlade brottsligheten. Särskild hänsyn ska tas till den skada eller fara som brottsligheten inneburit samt till brottslighetens förhållande till verksamheten. Det ska också tas skälig hänsyn till om företaget har ålagts att betala företagsbot. Om inte annat följer av 9 eller 10 §, ska företagsboten fastställas till ett belopp som motsvarar sanktionsvärdet. I denna och följande paragrafer (9 och 10 §§) regleras hur företagsbotens storlek ska bestämmas. Övervägandena finns i avsnitt 7. Paragrafen ändras på flera sätt. I ett nytt första stycke införs en särskild regel som anger att när ett företag åläggs företagsbot för flera brott, ska rätten bestämma en gemensam företagsbot för den samlade brottsligheten. Ändringarna innebär vidare, tillsammans med 9 och 10 §§, att fastställandet av företagsboten ska ske i tre steg och att grunderna för bestämmandet av företagsboten ändras och förtydligas. I första stycket behandlas den situationen att ett företag ska åläggas företagsbot med anledning av flera brott. Det ska då åläggas en gemensam företagsbot för samtliga brott. Storleken av denna ska bestämmas enligt de principer som i övrigt framgår av denna paragraf och 9 samt 10 §§. I ett första steg för hur företagsboten ska fastställas, som regleras i andra stycket, bestäms ett sanktionsvärde för den samlade brottslighet som företagsboten ska avse. Sanktionsvärdet – som ska bestämmas inom samma ramar som reglerar företagsbotens storlek enligt hittillsvarande lagstiftning, dvs. till lägst och högst –är avsett att svara mot det mått av som kan riktas mot företaget med anledning av den brottslighet som har begåtts i utövningen av företagets verksamhet. 2018/19:164 Sanktionsvärdet ska bestämmas med utgångspunkt i straffvärdet för den samlade brottsligheten som företagsboten ska avse. Avsikten är att sanktionsvärdet ska kunna bestämmas till samma nivå som företagsboten har bestämts till enligt den hittillsvarande regleringen i 9 §. Förslaget knyter på så sätt an till Högsta domstolens praxis om hur företagsbotens storlek ska bestämmas (NJA 2014 s. 139 [I–IV]). Bedömningen av brottslighetens straffvärde ska ske enligt de principer som anges i 29 kap. 1 § . Vid flerfaldig brottslighet bestäms straffvärdet för den samlade brottsligheten med tillämpning av den s.k. asperationsprincipen. Principen innebär att straffvärdebedömningen utgår från det allvarligaste av de brott som föreligger till bedömning. Till straffvärdet för detta brott läggs därefter en efter hand minskande del av straffvärdet för vart och ett av de övriga brotten i ordning efter brottens allvar. En allmän kontroll görs slutligen så att ett på detta sätt beräknat straffvärde inte framstår som oproportionerligt i förhållande till den typ av brottslighet som är aktuell. Liksom enligt den hittillsvarande regleringen ska särskild hänsyn tas till ”den skada eller fara som brottsligheten har inneburit” samt till ”brottslighetens förhållande till verksamheten”. Därutöver ska skälig hänsyn tas till om företaget har ålagts att betala företagsbot. Av tredje stycket följer att företagsboten ska bestämmas till ett belopp som motsvarar sanktionsvärdet om inte annat följer av 9 eller 10 §, dvs. om det inte finns skäl att ålägga företaget förhöjd företagsbot eller skäl att sätta ned eller efterge företagsboten. 9 § Om sanktionsvärdet uppgår till , ska företagsboten för ett större företag sättas högre än vad som följer av 8 § (förhöjd företagsbot). Den förhöjda företagsboten ska fastställas till ett belopp som är befogat med hänsyn till företagets finansiella ställning. En förhöjd företagsbot får dock högst bestämmas till ett belopp som motsvarar femtio gånger sanktionsvärdet. Med större företag avses enskilda näringsidkare och juridiska personer som motsvarar de kriterier som anges i 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovisningslagen (1995:1554). Bestämmelserna i denna paragraf gäller inte staten, kommuner eller landsting. I paragrafen, som i sak är ny, regleras den förhöjda företagsboten. Övervägandena finns i avsnitt 7. Enligt första stycket ska företagsboten i vissa fall sättas högre än vad som följer av 8 §, s.k. förhöjd företagsbot. Två förutsättningar måste då vara uppfyllda. Dels måste sanktionsvärdet, som bestämts enligt 8 §, uppgå till . Dels måste det aktuella företaget vara ett ”större företag”. Vad som avses med ”större företag” behandlas i andra stycket. Den förhöjda företagsboten ska fastställas till ett belopp som är befogat med hänsyn till företagets finansiella ställning. En förhöjd företagsbot får högst bestämmas till ett belopp som motsvarar femtio gånger sanktionsvärdet. Vid bedömningen av vilket högre belopp som ”är befogat med hänsyn till företagets finansiella ställning” ska framför allt storleken på företagets eget kapital beaktas. Viss hänsyn kan dock tas även till andra omständigheter som har betydelse för företagets finansiella ställning eller som indikerar att storleken av det egna kapitalet inte ger en rättvisande bild av företagets ekonomiska situation. Företagets soliditet kan i vissa fall vara av intresse, eftersom den ger en indikation på företagets stabilitet och förmåga att klara sig på . Också företagets likviditet och kassaflöde kan vara av intresse. Om företaget visserligen har stora tillgångar men dessa är låsta i verksamheten, t.ex. en produktionsanläggning, eller om företaget måste ha ett särskilt stort eget kapital med anledning av bestämmelser om kapitalkrav, kan det finnas skäl att bestämma den förhöjda företagsboten till ett något lägre belopp än vad som annars hade varit fallet. Företagets resultat speglar normalt inte dess finansiella ställning i den bemärkelse som uttrycket har i denna paragraf. Undantagsvis kan det dock finnas anledning att ta hänsyn till att företaget under en följd av år har haft dålig resultatutveckling, eftersom detta långsiktigt kan antas påverka också företagets finansiella ställning. Begreppet ”företag” syftar här på den juridiska personen eller den enskilda näringsidkare i vars verksamhet brottet har begåtts. Det är alltså den juridiska personens eller den enskilda näringsidkarens finansiella ställning som ska beaktas. Att brottet har begåtts inom ramen för en rörelsegren eller en filial saknar därmed betydelse eftersom filialen enbart är en del av den juridiska personen. Om den juridiska personen ingår i en koncern ska, av motsvarande skäl, den juridiska personens förhållanden och inte koncernens förhållanden läggas till grund för bedömningen av om en förhöjd företagsbot ska komma i fråga. Det är i första hand åklagarens sak att presentera en utredning om företagets finansiella ställning. Normalt kan detta göras genom en hänvisning till företagets årsredovisning. gällande att årsredovisningen inte ger en rättvisande bild av företagets förhållanden, får det normalt anses ankomma på företaget att visa detta. Vanligtvis bör bedömningen grundas på den senast upprättade årsredovisningen. I undantagsfall kan det dock vara motiverat att se även till förhållandena under tidigare räkenskapsår. Så kan vara fallet om företaget gör det sannolikt att storleken på det egna kapitalet i den senast upprättade årsredovisningen berodde på tillfälliga omständigheter. Om storleken på ett större företags egna kapital understiger , kan en lämplig tumregel vara att den förhöjda företagsboten ska bestämmas till det dubbla sanktionsvärdet. Om det egna kapitalet är mycket lågt eller om det finns andra omständigheter som talar för att företagets finansiella ställning är särskilt svag, t.ex. ett långsiktigt dåligt verksamhetsresultat eller dålig soliditet, kan det dock finnas anledning att bestämma den förhöjda företagsboten till ett lägre belopp än det dubbla sanktionsvärdet. Möjligheten att femtiodubbla sanktionsvärdet bör, som tumregel, användas enbart om det egna kapitalet överstiger . Andra lämpliga tumregler kan vara att den förhöjda företagsboten bestäms till 1.högst sanktionsvärdet, om det egna kapitalet överstiger men inte , 2.högst fem gånger sanktionsvärdet, om det egna kapitalet överstiger men inte , 3.högst åtta gånger sanktionsvärdet, om det egna kapitalet överstiger men inte , 2018/19:164 4. högst femton gånger sanktionsvärdet, om det egna kapitalet överstiger men inte , 5.högst tjugo gånger sanktionsvärdet, om det egna kapitalet överstiger men inte , 6.högst trettio gånger sanktionsvärdet, om det egna kapitalet överstiger men inte , eller 7.högst fyrtio gånger sanktionsvärdet, om det egna kapitalet överstiger men inte . Ju större företagets eget kapital är, desto närmare respektive intervalls högstanivå bör den förhöjda företagsboten normalt bestämmas till. Det är förhållandena för domen eller utfärdandet av strafföreläggandet som ska ligga till grund för bedömningen av företagets finansiella ställning. Undantagsvis kan ett företags finansiella ställning ha förändrats markant från gärningstillfället fram till tidpunkten för dom eller utfärdande av strafföreläggande. Det kan t.ex. bero på att ett mindre företag har blivit uppköpt av ett större företag. Även när sådana omständigheter är för handen ska förhållandena för avgörandet ligga till grund för bedömningen av företagets finansiella ställning. Liksom en vanlig företagsbot, bestämd enbart med tillämpning av 8 §, kan emellertid en förhöjd företagsbot sättas ned eller jämkas enligt bestämmelserna i 10 §. Enligt andra stycket är enskilda näringsidkare och juridiska personer som motsvarar de kriterier som anges i 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovisningslagen (1995:1554) att anse som större företag. De kriterier som avses är att företaget har överlåtbara värdepapper som är upptagna till handel på en reglerad marknad eller en motsvarande marknad utanför Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (”noterade företag”) eller att företaget uppfyller mer än ett av följande villkor: a) medelantalet anställda i företaget har under vart och ett av de två senaste räkenskapsåren uppgått till mer än 50, b) företagets redovisade balansomslutning har för vart och ett av de två senaste räkenskapsåren uppgått till mer än , c) företagets redovisade nettoomsättning har för vart och ett av de två senaste räkenskapsåren uppgått till mer än . Årsredovisningslagen är normalt tillämplig enbart på svenska företag. Såsom lagtexten är utformad kommer emellertid även ett utländskt företag att utgöra ett ”större företag” i paragrafens bemärkelse om det motsvarar de i 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovisningslagen angivna kriterierna. Det som anges i punkten 1 i nämnda paragraf om att en fysisk eller juridisk person ska omfattas av en årsredovisning eller liknande för att betraktas som ett företag blir dock inte tillämpligt enligt denna paragraf. När det gäller bedömningen av om kriterierna i 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovisningslagen är uppfyllda, är det – liksom vid bedömningen av den förhöjda företagsbotens storlek – förhållandena hos det företag som talan riktas mot som ska ligga till grund för prövningen. Vid en bedömning av om företaget är att anse som ett större företag är det förhållandena som är av be- I detta sammanhang innebär det att det är förhållandena under de närmaste två räkenskapsåren före tidpunkten för dom eller utfärdande av strafföreläggandet som ska beaktas. Om det ännu inte har upprättats någon årsredovisning för det senaste räkenskapsåret, får bedömningen grundas äldre förhållanden. Som framgår ovan är noterade företag alltid att anse som större företag.