prop · H70323 · 2019-10-01 00:00:00 — om platser för kontantuttag eller dagskasseinsättningar. I det avseendet ska framhållas att en förbättring av tillgången på kontantuttag för konsumenter mätt på detta sätt, typiskt sett innebär motsvarande förbättring av till- gången till dagskasseinsättningar för företag. Det innebär sammanfattningsvis att skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster bör anges som ett vägavstånd. och konsumenters och företagens behov förändras, bör den närmare inne- börden av skyldigheten kunna anpassas till rådande förhållanden. därför inte lämpligt att reglera detta i lag, utan detta bör i stället ske i före- skrifter på lägre nivå än lag. Den nu aktuella regleringen är av näringsrättsligt slag, vilket innebär att delegering av normgivningsmakt är tillåten (8 kap. 2 § första stycket 2 och 3 § regeringsformen). Regeringen anser, till skillnad från utredningen, att det bör framgå av lag hur föreskrifterna ska vara utformade i fråga om vägavståndet, dvs. den geografiska innebörden av skyldigheterna. innebär att föreskrifterna bör ange hur stor del av befolkningen som får ha ett visst längsta vägavstånd i kilometer mellan folkbokföringsadressen och den närmaste platsen för kontanttjänster. När det gäller den funktionella innebörden av skyldigheten, bör platser för kontanttjänster vara tillgängliga, dvs. ha rimliga öppettider och avgif- ter, och användarvänliga, framför allt för personer med funktionsvaria- I betaltjänstlagen finns bestämmelser som innebär att institut endast får ta ut rimliga avgifter från en konsument för ett betalkonto med grund- läggande funktioner (4 a kap. 4 §). De omfattar alla avgifter som kunden måste betala för att få tillgång till kontot och de därtill knutna tjänsterna. Detta innebär att avgiften för ett kontantuttag från ett betalkonto med grundläggande funktioner hos ett institut måste vara rimlig. anser därför att det inte behövs någon ytterligare reglering av frågan om I fråga om platser för dagskasseinsättningar anser regeringen att det sak- nas tillräckliga skäl att införa en avgiftsreglering, som inskränker avtalsfri- heten mellan å ena sidan institut och filialer och å andra sidan olika slag När det gäller öppettider anser regeringen att skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster givetvis omfattar att de aktuella platserna för kontanttjänster ska ha rimliga öppettider. Hur frågor kring tillgänglighet och användarvänlighet i övrigt ska bedömas i ett enskilt fall är emellertid ytterst en fråga för rättstillämpningen och bör inte regleras i föreskrifter. menar att förslaget innebär att filialer till institut från länder inom EES får en kostnadsnackdel jämfört med de svenska och utländska institut som inte omfattas av skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster. Ett selektivt missgynnande kan indirekt utgöra ett från statstödssynpunkt otillåtet gynnande av andra företag med likartad verksamhet. anser därför att förslaget kan strida mot . Statsstödsreglerna i artikel 107 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget) vilar på förutsättningen att statliga stöd till företag (s.k. statsstöd) som huvudregel inte är förenliga med den inre marknaden. Med statsstöd avses stöd som ges av en medlemsstat eller med statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion, i den utsträckning det påverkar handeln mellan medlemsstaterna. Samtliga dessa kriterier måste föreligga, de är alltså kumulativa. Det är bara Europeiska kommissionen som kan godkänna statsstöd och dess beslut kan i sin tur prövas av . Kommissionen har sammanställt relevant rättspraxis från (se kommissionens tillkännagivande om begreppet statligt stöd som avses i artikel 107.1 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt [2016/C 262/01]). Av rättspraxis framgår att kriteriet gynna vissa företag eller viss produktion avser en selektiv förmån eller fördel som ska ha uppkommit genom statliga medel. Det anses i sin tur vara för handen om två separata och kumulativa villkor är uppfyllda, nämligen att en fördel direkt eller indirekt har beviljats genom statliga medel och att denna åtgärd kan tillskrivas staten. Dessa villkor blir emellertid ofta föremål för en samlad bedömning när en åtgärd prövas enligt fördraget, eftersom de båda avser åtgärdens offentliga ursprung (se kommissionens tillkännagivande, p. Endast fördelar som beviljas direkt eller indirekt genom offentliga medel kan utgöra statligt stöd i den mening som avses i fördraget (kommissionens tillkännagivande, p. Överföringen av statliga medel kan ske på många olika sätt, t.ex. i form av direkta bidrag, lån, garantier, direkta kapitalinvesteringar i företag och naturaförmåner (kommissionens tillkännagivande, p. En reglering som leder till ekonomisk omfördelning från en privat enhet till en annan utan ytterligare medverkan från staten innebär i princip inte en överföring av statliga medel om pengarna flyter direkt från en privat enhet till en annan, utan att passera ett offentligt eller privat organ som utsetts av staten för att administrera överföringen (kommissionens tillkännagivande, p. Vad som är relevant att bedöma är om det offentliga har ett avgörande inflytande över de medlen. Den nu föreslagna lagstiftningen innebär inte att några offentliga medel överförs till något företag. Möjligen kan en viss omfördelning av medel från en privat enhet till en annan komma att ske som ett resultat av Det offentliga kommer emellertid inte ha något inflytande över dessa medel. Den grundläggande förutsättningen för att det ska vara fråga om statligt stöd, att det ska handla om överförande av allmänna medel, är alltså inte uppfyllt i detta fall. Regeringen anser därför vid en samlad bedömning att förslaget därmed inte, trots de invändningar som anför, är i strid med statsstödsreglerna i artikel 107 i EUF-fördraget. påpekar innebär förslaget att ett begränsat antal institut ska omfattas av skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster. finns därför skäl att ta ställning till om förslaget leder till ekonomisk om- fördelning från en privat enhet till en annan och till sådana konkurrens- snedvridande effekter att det inte är lämpligt även om frånvaron av statliga medel innebär att förslaget i och för sig är förenligt med statsstödsbestäm- anser i det avseendet att förslaget riskerar att hämma konkurrensen mellan institut, minska incitamenten till nya lös- ningar för hantering av kontanter och betallösningar, öka kostnaderna för konsumenter och minska effektiviteten på marknaden. I fråga om att för- slaget är konkurrenssnedvridande anför verket bl.a. att det generellt sett är olämpligt med bestämmelser som driver instituten att öka sina kontaktytor och att förslaget endast omfattar ett fåtal institut. Som framgår ovan förut- ser emellertid betalkontodirektivet att medlemsstaterna kan ha behov av att ställa olika krav på institut i fråga om kontanttjänster för konsumenter beroende på vilken omfattning ett institut har på sin verksamhet. förslaget omfattar kontanttjänster för både konsumenter och företag och syftar till att upprätthålla en viss lägsta nivå på den infrastruktur som möjliggör dessa tjänster är det mer omfattande än betalkontodirektivet. har dock betydelse för bedömningen av om förslaget är selektivt eller konkurrenssnedvridande att relevant unionsrätt på området ger utrymme för att behandla kreditinstitut olika. Institut är inte en homogen grupp av företag med identisk verksamhet som konkurrerar med varandra inom en och samma marknad. Institut har variationer i fråga om utbud av tjänster och affärsmodeller och därigenom skillnader i sin infrastruktur för att tillhandahålla sina tjänster. driver sin verksamhet online utan något kontorsnät medan andra har ett geografiskt anknutet verksamhets- Förslaget innebär att institut som är systemviktiga för inlåningen från allmänheten åläggs en skyldighet att tillhandahålla kontanttjänster. institut kan sägas ha en rikstäckande verksamhet. De har en stor spridning av kunder över hela landet och förfogar, endera genom direkt ägande eller avtal, över en utbyggd infrastruktur för kontanttjänster för att betjäna sina kunder i motsvarande omfattning. Dessa institut har därför bättre förutsätt- ningar att tillhandahålla kontanttjänster över hela landet än små och medel- Förslaget tar således hänsyn till marknadens funktionssätt och hur befintlig infrastruktur för kontanttjänster är allokerad hos institu- Det är således befogat att låta förslaget omfatta endast vissa institut Regeringen anser att förslaget är ändamålsenligt och propor- tionerligt och därmed väl avvägt för att uppnå de samhällsintressen som är föremål för regleringen. gör gällande att förslaget minskar incitamenten till nya lösningar för hantering av kontanter och betallösningar, ökar kost- naderna för konsumenter samt minska effektiviteten på marknaden. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att de stordriftsfördelar och nätverkseffekter som finns på betalningsmarknaden leder till samordningsfördelar för aktörerna på marknaden. Det kan i sig medföra att betalningsmarknadens olika delar strävar mot konsolidering och koncentration, vilket kan ge de nackdelar som tar upp. På betalningsmarknaden har dock betydande utveckling skett . Innovativa digitala betallösningar och nya aktörer växer fram som erbjuder kunderna på marknaden ett bredare utbud av tjänster. Det sker även teknikutveckling avseende kontanttjänster, t.ex. genom nya typer av automater för insättningar och uttag och genom samarbeten mellan t.ex. institut och betaltjänstleverantörer som möjliggör att kontanttjänster kan tillhandahållas av fler typer av företag än institut. I och med att förslaget är teknikneutralt, det föreskrivet inte hur kontanttjänster ska tillhandahållas, möjliggörs därför fortsatt innovation på området. När det gäller kostnader för konsumenter bör uppmärksammas att förslaget innebär att kontanttjänsterna ska tillhandahållas av instituten och filialerna till rimliga avgifter. Regeringen instämmer därför inte till fullo i bedömning om förslagets konsekvenser. Avseende invändningen att det är olämpligt att öka institutens kontaktytor bör det beaktas att det förekommer samverkan mellan berörda institut när det gäller tillhandahållande av kontanttjänster, t.ex. inom ramen för Bankomat AB:s verksamhet. Regeringen bedömer därför att förslaget inte på något avgörande sätt innebär att förutsättningar på betalningsmarknaden försämras eller att samverkan mellan instituten förstärks. anför att de institut som omfattas av skyldigheten sannolikt kommer att dela upp ansvaret för att tillhandahålla tjänsterna inom olika geografiska områden. I avsnitt 6 föreslås att ingripande inte ska ske om platser för kontanttjänster rent faktiskt tillhandahålls i betryggande utsträckning i hela landet. I den utsträckning detta leder till en sådan uppdelning som anför, innebär en sådan uppdelning en risk för de berörda instituten, eftersom vart och ett av dessa institut ska uppfylla skyldigheterna. De incitament till en geografisk uppdelning som kan ligga i detta balanseras på så vis enligt regeringens mening genom att vart och ett av de berörda instituten har incitament att så långt möjligt självt uppfylla skyldigheterna. Med hänsyn till att förslaget, som och framhåller, eventuellt kan påverka marknaden på ett negativt sätt avser regeringen att bevaka frågan och vid behov se över lagstiftningen. 2019/20:23 6 Regeringens förslag: ska utöva tillsyn över att kreditinstitut och filialer till utländska kreditinstitut uppfyller sina skyldigheter att tillhandahålla kontanttjänster. ska få besluta att förelägga företag som tillhandahåller platser för kontantuttag eller dagskasseinsättningar att lämna de uppgifter som behövs för att styrelsen ska kunna utöva sin tillsyn. Ett beslut om föreläggande får förenas med vite. Post och beslut om föreläggande ska få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut av enligt betaltjänstlagen ska inte få överklagas. Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om uppgiftsskyldigheten och till vilken myndighet som uppgifterna ska lämnas. Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. Utredningen föreslår en särskild bestämmelse om att ska få bestämma att ett beslut om föreläggande ska gälla . Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anser att bör utöva tillsyn. Skälen för regeringens förslag För att säkerställa att skyldigheten för institut och filialer att tillhandahålla kontanttjänster får genomslag krävs att någon myndighet övervakar att bestämmelserna följs. Frågan är vilken – eller vilka – myndigheter som ska utöva tillsyn över att institut och filialer fullgör skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster som föreslås i avsnitt 5. utövar tillsyn över att institut och filialer fullgör sina skyldigheter enligt de författningar som reglerar verksamheten, t.ex. betaltjänstlagen. Bestämmelser om tillsyn finns i 13 kap. lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse (8 kap. 1 § andra stycket betaltjänstlagen). Förutom är det flera andra myndigheter som har uppgifter som rör betaltjänster. Länsstyrelserna och har ett delat ansvar för att trygga tillgången till grundläggande betaltjänster på de platser där behovet av tjänsterna inte tillgodoses av marknaden. Länsstyrelserna bevakar att det finns grundläggande betaltjänster som motsvarar samhällets behov medan främjar de regionala stöd- och utvecklingsinsatser som länsstyrelserna genomför. Det delade ansvaret gäller också i fråga om tillämpningen av stödförordningen som möjliggör statligt stöd till tillhandahållare av grundläggande betaltjänster. driver en webbaserad tjänst, Pipos Serviceanalys, som innehåller uppgifter om platser för kontanttjänster. I Pipos Serviceanalys kan t.ex. länsstyrelserna och åskådliggöra och analysera uppgifter om tillgången till platser för kontanttjänster. Pipos Serviceanalys bygger på uppgifter som företag som tillhandahåller platser för kontanttjänster, inbegripet sådana institut och filialer som föreslås omfattas av skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster, lämnar till (se avsnitt 4.10). Regeringen anser att de uppgifter som länsstyrelserna och har när det gäller tillgång till grundläggande betaltjänster bör få genomslag i fördelningen av ansvaret för tillsynen och att dessa myndigheter har bättre förutsättningar att utöva tillsyn över att institut och filialer fullgör skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster än . Länsstyrelserna har det regionala ansvaret för grundläggande betaltjänster medan har det övergripande ansvaret för dessa tjänster. har därför bäst förutsättningar att i hela utöva tillsyn över att institut och filialer uppfyller skyldigheten. Sammanfattningsvis anser regeringen – i likhet med utredningen och till skillnad från – att det bör vara som utövar tillsyn över att institut och filialer fullgör skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster. För att ska kunna fullgöra sitt tillsynsansvar behöver myndigheten uppgifter från alla företag som tillhandahåller platser för kontanttjänster. De uppgifter som främst bör komma i fråga är uppgifter om omfattningen och lokaliseringen av den infrastruktur som tillhandahåller kontanttjänster, men även uppgifter om tillgängligheten till infrastrukturen såsom öppettider och avgifter. Post- och tillsynsansvar är enligt förslaget begränsat till att utöva tillsyn över att vissa institut och filialer fullgör skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster. Huvuddelen av de företag som tillhandahåller platser för kontanttjänster och som omfattas av uppgiftsskyldigheten står emellertid inte under Post- och tillsyn. bör därför – som utredningen föreslår – få besluta om föreläggande att fullgöra uppgiftsskyldigheten. Utredningen föreslår en särskild bestämmelse i betaltjänstlagen om att ska få bestämma att ett beslut om föreläggande ska gälla . I 35 § förvaltningslagen (2017:900) finns dock allmänna bestämmelser om möjligheten för en myndighet att verkställa ett beslut . Regeringen bedömer därför att det inte är nödvändigt med en särskild bestämmelse. Post- och beslut om föreläggande bör kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut av enligt betaltjänstlagen bör inte få överklagas. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till kammarrätten. I syfte att underlätta utövandet av Post- och tillsynsansvar och företagens uppgiftsskyldighet, bör regeringen eller den myndighet 2019/20:23 som regeringen bestämmer få meddela föreskrifter om uppgiftsskyldigheten och till vilken myndighet som uppgifterna ska lämnas. Ingripande genom beslut om föreläggande och Regeringens förslag: Om ett kreditinstitut eller en filial till ett ut- ländskt kreditinstitut inte uppfyller skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster, ska överlämna ärendet till Om ett överlämnat ärende gäller ett institut, ska få förelägga institutet att vidta rättelse. Om institutet inte följer föreläg- gandet, ska inspektionen få besluta att institutet ska betala en sanktions- Avgiften ska tillfalla staten. ska få avstå från ingripande om överträdelsen är ska inte överlämna ett ärende och Finansin- spektionen ska inte ingripa, om det med beaktande av samtliga platser för kontantuttag respektive dagskasseinsättningar finns tillgång till sådana platser i betryggande utsträckning i hela landet eller det endast är ett ringa antal personer som inte har sådan tillgång. Sanktionsavgiften för ett institut ska beräknas till produkten av 1. det antal personer, avrundat nedåt till närmaste tusental, som inte har tillgång till platser för kontantuttag respektive dagskasseinsätt- ningar i betryggande utsträckning i hela landet (avvikelsen), 2. institutets inlåning från allmänheten i förhållande till den genom- snittliga inlåningen från allmänheten närmast föregående år för samtliga institut och filialer som omfattas av skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster, och Sanktionsavgiften ska fastställas till det belopp som följer av beräk- ningen enligt ovan och ska inte få inte överstiga det högsta av 1. av institutets omsättning närmast föregående räken- skapsår eller, i förekommande fall, motsvarande omsättning på kon- 2. två gånger den vinst som institutet gjort till följd av regel- överträdelsen, om beloppet går att fastställa, eller 3. ett belopp som i svenska kronor motsvarar . Om bristen har skett under institutets första verksamhetsår eller om uppgifter om omsättningen annars saknas eller är bristfälliga, ska om- sättningen få uppskattas. Avgiften ska inte få vara så stor att institutet därefter inte uppfyller skyldigheterna enligt 6 kap. 1 § lagen om bank- Om ett institut varken uppfyller skyldigheten att tillhandahålla platser för kontantuttag eller skyldigheten att tillhandahålla platser för dags- kasseinsättningar, ska en sanktionsavgift beslutas för varje över- Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om hur avvikelsen ska fastställas. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår att institut och filialer ska beredas tillfälle att yttra sig innan överlämnar ett ärende till för ingripande. Utredningen föreslår vidare att filialer till utländska institut från länder utanför EES ska omfattas av de nya bestämmelserna om ingripanden genom beslut om föreläggande om att vidta rättelse och sanktionsavgift. Utredningen föreslår även att sanktionsavgiften inte ska få bestämmas till ett lägre belopp än . Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. , Förvaltningsrätten i och anser att en och samma myndighet ska utöva tillsyn över och ingripa mot de institut och filialer som omfattas av förslaget. anser att den myndigheten bör vara medan anser att den myndigheten bör vara . anser att det bör klargöras att ett ingripande ska grunda sig på Post- och bedömning av om institutet eller filialen uppfyller sina skyldigheter. Inspektionen anser dessutom att och ska lämna de uppgifter som inspektionen behöver för att fullgöra sina uppgifter. Småföretagarna anser att sanktionsavgiften bör betalas till den kommun där avvikelsen finns. anser att det bör klargöras om nya ingripanden mot ett institut genom beslut om föreläggande och sanktionsavgift kan aktualiseras vid fortlöpande överträdelser. och framhåller att det är oklart om en utländsk tillsynsmyndighet kan ingripa mot filialer till utländska institut från länder inom EES som inte uppfyller sina skyldigheter. anser att förslaget, som gör skillnad mellan, å ena sidan, institut och filialer till utländska institut från länder utanför EES, och, å andra sidan, filialer till utländska institut från länder inom EES, kan leda till en uppdelning av ansvaret mellan företagen som kan vara otillåten enligt konkurrenslagstiftningen. anser att sanktionsavgiften är oproportionerlig. PRO, SPF Seniorerna och Konsumenter anser att det är oklart varför schablonbeloppet har bestämts till och att det bör kunna höjas vid behov. Skälen för regeringens förslag För att säkerställa att skyldigheten för institut och filialer att tillhandahålla kontanttjänster får genomslag krävs, utöver övervakning av att skyldigheten fullgörs, möjligheter att ingripa mot institut och filialer som inte fullgör sina skyldigheter. har ansvar för ingripande mot institut och filialer som inte fullgör sina skyldigheter enligt de författningar som reglerar verksamheten. Bestämmelser om ingripanden finns i 15 kap. lagen om bank- och finansieringsrörelse (8 kap. 1 § andra stycket betaltjänstlagen). kan ingripa mot ett institut eller en filial genom t.ex. beslut om att återkalla tillståndet att driva bank- eller finansieringsrörelse eller beslut om sanktionsavgift. I avsnitt 6.1 föreslås att ska ges uppgifter att övervaka att institut och filialer fullgör den föreslagna skyldigheten att 2019/20:23 tillhandahålla kontanttjänster. Regeringen anser dock att , i egenskap av tillsynsmyndighet över institut och filialer vid tillämpning av rörelselagstiftningen, har bättre förutsättningar att ingripa mot institut och filialer som inte fullgör sina skyldigheter än . Det bör därför vara som ges uppgiften att ingripa mot institut och filialer som inte fullgör skyldigheten att tillhandahålla kontanttjänster. Om anser att ett institut eller en filial inte fullgör sina skyldigheter och att det därmed finns skäl för att ingripa, bör ärendet därför överlämnas till . Utredningen föreslår att institut och filialer ska beredas tillfälle att yttra sig innan överlämnar frågan om ingripande till . Regeringen anser dock att rollfördelningen mellan myndigheterna bör renodlas och att ett överlämnande därför inte bör föregås av någon skriftväxling med instituten eller filialerna. I stället bör skriftväxling ske inom ramen för ingripandeprocessen hos . anser att och ska lämna de uppgifter som inspektionen behöver för att fullgöra sina uppgifter. Ett överlämnande från är en förutsättning för att ska kunna ingripa mot ett institut eller en filial. Ett överlämnande från bör därför innehålla en redogörelse för de omständigheter som ligger till grund för bedömningen att institutet eller filialen inte uppfyller sina skyldigheter. Avsikten är att ska kunna använda uppgifterna i Pipos Serviceanalys till ledning för bedömningen. Ingripande genom beslut om föreläggande att vidta rättelse och sanktionsavgift Bestämmelser om ingripande mot institut och filialer vid tillämpning av betaltjänstlagen finns i 15 kap. lagen om bank- och finansieringsrörelse (8 kap. 1 § andra stycket betaltjänstlagen). Bestämmelserna gör skillnad mellan, å ena sidan, och filialer till utländska institut från länder utanför EES, och, å andra sidan, filialer till utländska institut från länder inom EES.