prop · H603155 · 2019-07-09 00:00:00 — I begreppet uppdrag ligger enligt utredningen allt som är att hänföra till respektive funktions huvuduppgift. Utredningen anger att dessa emellertid inte är begränsade till akuta insatser, utan att de omfattar även att patrullera, hämta någon till ett förhör, utföra en brottsplatsundersökning eller genomföra en sjuktransport. Uppgifter av administrativ karaktär, underhåll och utbildning omfattas enligt utredningen däremot inte av bestämmelsen. I likhet med utredningen anser regeringen att straffbestämmelsen främst bör ta sikte på verksamhet som är hänförlig till räddningsinsatser eller ingripande mot brott. Enligt regeringen riskerar rekvisitet ett uppdrag emellertid att medföra tillämpningssvårigheter. Utredningens förslag är inte begränsat till pågående uppdrag utan även hypotetiska framtida uppdrag omfattas. Regeringen konstaterar att ett uppdrag kan beskrivas och identifieras på ett obestämt antal sätt och att valet av beskrivning avgör hur rimligt det är att bedöma att en gärning är ägnad att hindra eller försena Som är inne på är det heller inte alltid helt enkelt att avgöra när ett uppdrag ska anses påbörjat och när det ska anses avslutat. Regeringen anser mot den bakgrunden att en lämpligare lösning är att begränsa straffansvaret till gärningar som är ägnade att påverka utryckningsverksamhet eller brottsbekämpande verksamhet. Regeringen delar utredningens bedömning att straffansvaret bör kopplas till att gärningen är ägnad att hindra polis, räddningstjänst eller Då regeringen väljer att avgränsa det straffbara området till att angripa eller störa viss verksamhet i stället för genomförandet av ett uppdrag blir det dock mer ändamålsenligt att i stället för begreppet försena välja försvåra. polisverksamhet på grund av en händelse eller ett brott som påkallar en omedelbar insats, dels räddningsinsatser enligt lagen om skydd mot olyckor och dels insatser för att utföra hälso- och sjukvårdsverksamhet i eller i anslutning till ambulans. Till begreppet brottsbekämpande verksamhet bör hänföras polis- verksamhet som syftar till att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet samt att utreda eller beivra brott. allmänna förvaltningsuppgifter, t.ex. tillstånds- och tillsynsärenden av olika slag, passärenden, ärenden om delgivning och handräckning samt sådana transporter av frihetsberövade som på sätt som redovisas i avsnittet ovan lyfts fram av Kriminalvården, bör alltså falla utanför begreppet Den uppgift som polisen har att övervaka den allmänna ordningen och säkerheten och ingripa när störningar har inträffat, har inte sällan inslag av brottsbekämpning. Det ligger i sakens natur att det inte går att dra en skarp gräns mellan ordningshållande uppgifter och brottsbekämpning. exempelvis den som polisen bedriver genom patrullering eller övervakning vid demonstrationer, syftar bl.a. till att uppnå en brottsförhindrande effekt och att kunna ingripa när brott begås. kan denna verksamhet syfta till att mer generellt upprätthålla den allmänna ordningen, exempelvis för att underlätta framkomligheten för gatu- och gångtrafikanter eller genom att ingripa mot icke straffrättsligt Polisens verksamhet för allmän övervakning bör som regel omfattas av bestämmelsen eftersom övervakningen har ett brottsbekämpande syfte, oaktat att verksamheten syftar till att motverka störningar av ren ordningskaraktär. övervakning eller ordningshållande verksamhet som helt saknar brottsbekämpande syften bör emellertid falla utanför straffbestämmelsens Att straffbestämmelsen vid sidan av utryckningsverksamhet också omfattar brottsbekämpande verksamhet innebär att även verksamhet som inte utgör akuta insatser omfattas. Till skillnad från anser regeringen emellertid inte att detta är motsägelsefullt. måste beaktas att inte varje angrepp eller störning bör leda till straffansvar. I linje med utredningen anser regeringen att det för straffansvar bör krävas att gärningen är ägnad att allvarligt försvåra eller hindra 2018/19:155 Hovrätten för och anför, slopa rekvisitet allvarligt skulle innebära att bestämmelsen gavs ett alltför omfattande tillämpningsområde. Endast gärningar som typiskt sett når upp till en viss grad av menlig inverkan på utryckningsverksamhet eller brottsbekämpande verksamhet bör alltså omfattas av bestämmelsen. Hur stor påverkan som kan accepteras bör sättas i relation till dels angreppets karaktär, dels vilken verksamhet – utryckningsverksamhet eller brottsbekämpande verksamhet – som gärningen är ägnad att påverka. Allvarliga angrepp på personal eller egendom medför typiskt sett ett allvarligt försvårande eller hinder av såväl utryckningsverksamhet som brottsbekämpande verksamhet. När det gäller utryckningsverksamhet bör redan en väldigt liten påverkan typiskt sett bedömas som ägnad att allvarligt försvåra eller hindra verksamheten. Det bör här betonas att blåljusverksamheterna är kopplade till det nationella nödnumret 112 och ständigt är i beredskap. Av detta följer att om en gärningsman exempelvis skär sönder däcken på en parkerad brandbil så att den kan användas vid ett larm eller blockerar en utfart, kan gärningen anses ägnad att allvarligt försvåra eller hindra utryckningsverksamhet. Vid bedömningen av om en gärning är ägnad att allvarligt försvåra eller hindra utryckningsverksamhet eller brottsbekämpande verksamhet bör inte hänsyn tas till eventuella andra resurser som finns att tillgå som ersättning för den utrustning som angrips. En utgångspunkt vid bedömningen måste vara att polis, räddningstjänst och ambulanssjukvård har behov av samtliga de resurser som står till deras omedelbara förfogande. Det straffbara området bör inte begränsas till angrepp eller störningar från personer som inte är föremål för ingripande Utredningen anser att angrepp från en person eller en folksamling mot vilken ett ingripande riktar sig bör falla utanför straffansvaret för det nya brottet. Som exempel anger utredningen att den som utövar våld eller hot mot polisen för att själv undgå att gripas, eller som en reaktion på ett ingripande mot sig själv, bör dömas för något av brotten i 17 kap. i stället för det föreslagna brottet. Enligt utredningen bör ansvar för det föreslagna brottet inte heller bli aktuellt om en folksamling går till angrepp på ett sådant sätt som utgör våldsamt upplopp och den blåljuspersonal som angreppet riktas mot har haft till uppdrag just att på ett eller annat sätt hantera folksamlingen. Som redogörs för ovan framför Hovrätten för och Hovrätten över och att den avgränsning som utredningen vill åstadkomma inte återspeglas i den föreslagna lagtexten och att det därför bör övervägas om straffbestämmelsen bör ha en annan lydelse. Till skillnad från utredningen anser regeringen dock att det saknas anledning att begränsa det straffbara området till angrepp från personer som inte själva är föremål för ingripande. Om ett angrepp från en person som är föremål för ett ingripande är så allvarligt att det är ägnat att allvarligt försvåra eller hindra utryckningsverksamhet eller brottsbekämpande verksamhet, bör det alltså enligt regeringen kunna bedömas som brott enligt den föreslagna bestämmelsen. Om det ska dömas till ansvar för det nu föreslagna brottet eller våldsamt upplopp i fall då en folksamling angriper polisen får bedömas i varje enskilt fall utifrån sedvanliga regler om brottskonkurrens (se vidare avsnitt 5.2). Straffbestämmelsen bör placeras i 13 kap. I 13 kap. upptas allmänfarliga brott. I kapitlet finns straffbestämmelser om bl.a. mordbrand, allmänfarlig ödeläggelse, kapning, sabotage och flygplatssabotage. Straffbestämmelserna tar sikte på brott som innebär fara, även om fara inte alltid är ett rekvisit i brottsbeskrivningen. Blåljusverksamheterna utgör samhällsnyttiga funktioner. Att det finns en fungerade polisverksamhet, räddningstjänst och ambulanssjukvård måste anses vara en oumbärlig del av samhällets infrastruktur. Blåljusverksamheten är kopplad till det nationella nödnumret 112 som ska användas vid akuta nödsituationer då det är fara för liv, egendom eller miljö. En nödsituation definieras enligt SOS Alarm som en situation då någon snabbt behöver hjälp från bl.a. ambulans, räddningstjänst eller polis. Det nu anförda talar enligt regeringen för att kriminaliseringen av angrepp och störningar som riskerar att försvåra eller hindra blåljusverksamheterna bör placeras i 13 kap. . Det nya brottet bör inte omfattas av bestämmelsen om frivilligt tillbakaträdande i 13 kap. Enligt 13 kap. 11 § kan straffnedsättning eller ansvarsfrihet inträda när någon har fullbordat ett brott enligt kapitlet. Hovrätten över och framhåller att det bör övervägas om det nya brottet ska omfattas av bestämmelsen. Som hovrätten uppmärksammar berörs frågan inte av utredningen. Enligt 13 kap. 11 § krävs till en början att någon medverkande, innan avsevärd olägenhet har uppkommit, har avvärjt den fara eller verkan som anges i brottsbeskrivningen. För ansvarsfrihet krävs därutöver dels att faran var ringa, dels att straffmaximum är högst fängelse. Det senare är inte fallet för det nu aktuella brottet. När det gäller det nu föreslagna brottet kan det alltså endast bli aktuellt att tillbakaträda med straffnedsättning som rättslig verkan. Enligt regeringen bör det visserligen vara möjligt att med straffnedsättning som följd tillbakaträda från det nya brottet. Frågan är dock om det finns behov av att lägga till brottet i 13 kap. 11 § eller om allmänna straffmätningsregler är tillräckliga. I det sammanhanget måste 29 kap. 5 § första stycket punkten 4 beaktas. Enligt den bestämmelsen ska rätten, vid straffmätningen, utöver brottets straffvärde i skälig omfattning beakta om den tilltalade efter förmåga försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet. För att döma till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet krävs enligt bestämmelsen att det är påkallat av särskilda skäl. Det kravet uppställs inte i 13 kap. 11 § . Enligt regeringen torde resultatet i det enskilda fallet emellertid inte påverkas av om prövningen görs enligt 29 kap. 5 § eller 13 kap. 11 § . Bestämmelsen i 29 kap. 5 § handlar i och för sig om straffmätning vid sidan av brottslighetens straffvärde. Att ett tillbakaträdande medför att en gärning blir mindre farlig efter att den avbrutits torde dock ha betydelse även för straffvärdet. 2018/19:155 Vid en sammantagen bedömning konstaterar regeringen att det inte finns behov av att lägga till det nya brottet i 13 kap. 11 § och att ett tillägg därför inte bör göras. 5.2Brottsbeteckningar, straffskalor och kvalifikationsgrunder Regeringens förslag: Det nya brottet delas in i två grader, som ges beteckningarna sabotage mot blåljusverksamhet respektive grovt sabotage mot blåljusverksamhet. Straffet för sabotage mot blåljusverksamhet ska vara fängelse i högst . Straffet för grovt sabotage mot blåljusverksamhet ska vara fängelse , lägst två och högst , eller på livstid. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen framkallat fara för flera människoliv eller egendom av särskild betydelse eller annars varit av särskilt farlig art. Utredningens förslag stämmer delvis överens med regeringens. Till skillnad från regeringen föreslår utredningen att brotten ska ges beteckningarna blåljussabotage respektive grovt blåljussabotage samt att det, vid bedömningen av om brottet är grovt, särskilt ska beaktas om gärningen har medfört betydande skada, har utövats i organiserad form, systematiskt eller föregåtts av särskild planering, eller annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna uttalar sig inte särskilt angående brottsbeteckningarna, straffskalorna eller kvalifikationsgrunderna. , och () anser dock att en annan brottsbeteckning än den föreslagna bör övervägas. anför att den föreslagna brottsbenämningen kan framstå som missvisande då blåljus används även av samhällsfunktioner som inte omfattas av den föreslagna straffbestämmelsen. Kriminalvården anser att benämningen blåljussabotage inte ger en tillräckligt tydlig bild av vilka gärningar som bestämmelsen syftar till att straffbelägga. Enligt ger begreppet blåljus intryck av att bestämmelsen enbart tar sikte på angrepp mot eller hindrande av de akuta uppdrag där de aktuella myndigheterna använder sig av blåljus och sirener för att påkalla fri väg. () framhåller att något motsvarande det som föranledde övergången från rött till blått ljus skulle kunna leda till att färgen byts ut framöver, vilket skulle göra brottsrubriceringen obegriplig. anför vidare att allmänheten kan uppfatta blåljus som mer omfattande, alltså avse även annat, än avsett. Hovrätten för och är tveksamma till om det är motiverat att straffskalan för grovt brott uppgår till livstids fängelse. () anför att det föreslagna livstidsstraffet för det grova brottet innebär ett avsteg från svensk rättstradition som präglats av återhållsamhet vid användandet av frihetsberövande bestraffning. Det föreslagna livstidsstraffet skulle enligt innebära en så kraftig ökning av repressionsnivån – särskilt mot redan socialt utsatta grupper i samhället – att den motivering för straffnivån som presenteras i utredningen framstår som synnerligen påpekar att utredningen inte tycks föreslå att blåljussabotage ska vara ett sådant brott som alltid leder till fängelse som påföljd och att förbundet har svårt att förstå och dela utredningens slutsats när det gäller valet av påföljd. () anger att det är bra att redovisa hur konkurrensöverväganden bör ske samt att det i detta fall är önskvärt att konkurrens med vapenbrott enligt vapenlagen (1996:67) Skälen för regeringens förslag I lagrådsremissen föreslogs att det nya brottet ska delas in i två grader, ett normalgradsbrott och ett grovt brott. Lagrådet, som har synpunkter på bl.a. de i lagrådsremissen föreslagna kvalifikationsgrunderna, anför att det bör övervägas ytterligare om det behövs en särskild straffskala för grovt brott. Regeringen gör följande bedömning. bestämmelsen rymmer gärningar av mycket olika svårhetsgrad och det kan vara fråga om synnerligen allvarliga brott. Med hänsyn till att straffvärdet kan variera avsevärt finns det enligt regeringen behov av en vid straffskala som möjliggör en nyanserad straffmätning där samtliga konkreta fall kan värderas utifrån sitt allvar. I likhet med vad som föreslogs i lagrådsremissen anser regeringen därför att brottet bör gradindelas genom att det även införs ett grovt brott. På så sätt kan en proportionerlig påföljd dömas ut i de allvarligare fallen. En brottsbeteckning bör utformas så att den är kort, informativ och inte förväxlingsbar med andra brottsbeteckningar. Uttrycket blåljus har under senare år alltmer kommit att användas i sammansättningar – såsom blåljusmyndigheter, blåljusverksamhet och blåljuspersonal – för att beteckna sådana funktioner som enligt trafikreglerna har rätt att genom blåljus och sirener påkalla fri väg. Som vissa remissinstanser påpekar finns funktioner utöver polis, räddningstjänst och ambulanssjukvård som har rätt att påkalla fri väg, exempelvis tjänstemän. dominerade delen av de funktioner som använder blåljus utgörs dock av polis, räddningstjänst och ambulanssjukvård. tingsrätt anser regeringen därför att det inte är missvisande att använda begreppet blåljus i de nu aktuella brottsbeteckningarna. () anför om att färgen blå kan komma att bytas ut framöver föranleder enligt regeringen att det är olämpligt att använda begreppet blåljus. omfattar den föreslagna bestämmelsen inte endast angrepp på eller hindrande av akuta uppdrag där de aktuella myndigheterna använder sig av blåljus och sirener för att påkalla fri väg. enligt regeringen emellertid inte att begreppet blåljus inte bör användas i 2018/19:155 I lagrådsremissen föreslogs, med beteckningarna av de redan befintliga sabotagebrotten som förlagor, att de nya brotten bör benämnas blåljussabotage respektive grovt blåljussabotage. Lagrådet invänder att begreppet blåljus inte är lämpligt att använda som ensam kvalificering av vad brotten avser och att de föreslagna brottsbeteckningarna inte ger tillräckligt uttryck för brottens allvar. Lagrådet anser att en brottsbeteckning i stället bör väljas som tydligare tar sikte på verksamheten och föreslår brottsbeteckningen sabotage mot blåljusverksamhet. Som ovan redovisas omfattas gärningar av mycket allvarligt slag av den föreslagna straffbestämmelsen. Enligt regeringen är det av stor vikt att brottsbeteckningen återspeglar brottens allvar. Regeringen godtar mot den bakgrunden Lagrådets förslag och anser således att brotten bör benämnas sabotage mot blåljusverksamhet respektive grovt sabotage mot blåljusverksamhet. Straffskalorna för sabotage, sjö- eller luftfartssabotage och flygplatssabotage är fängelse i högst . Straffskalorna för grovt sabotage, grovt sjö- eller luftfartssabotage och grovt flygplatssabotage är fängelse , lägst och högst , eller på livstid (se 13 kap. 4–5 b §§ ). I lagrådsremissen bedömer regeringen, i likhet med utredningen, att de föreslagna brotten i svårhetsgrad ligger i nivå med övriga sabotagebrott i 13 kap. och att straffskalorna bör bestämmas i enlighet med dessa brott. Lagrådet anför att jämförelsen med brotten i 13 kap. inte är tillräcklig för att motivera så stränga straffskalor för brott som i allmänhet begås av tonårspojkar och unga män och som dessutom är avsedda att utgöra s.k. artbrott. Regeringen kan dock inte instämma i Lagrådets bedömning att den omständigheten att brotten ofta begås av unga personer eller att brotten är avsedda att utgöra artbrott ska påverka utformningen av straffskalorna. Lagrådet anför vidare att jämförelsen med de andra sabotagebrotten i 13 kap. dessutom haltar på ett avgörande sätt eftersom de föreslagna kvalifikationsgrunderna avviker från kvalifikationsgrunderna för övriga brott och är så utformade att de riskerar att leda till att fler brott bedöms som grova än vid övriga sabotagebrott. Som regeringen återkommer till nedan föranleder Lagrådets synpunkter regeringen att ändra de föreslagna kvalifikationsgrunderna på så sätt att de överensstämmer med kvalifikationsgrunder för övriga sabotagebrott i 13 kap. . Som Hovrätten för , och även utredningen påpekar kan det ifrågasättas om det är nödvändigt att straffskalan för det grova brottet sträcker sig ända upp till fängelse på livstid. I likhet med utredningen bedömer regeringen emellertid att det inte kan uteslutas att det kan uppkomma situationer där ett livstidsstraff är motiverat. Exempelvis går det att föreställa sig fall där en eller flera gärningsmän, med full insikt om situationen, hindrar polis, räddningstjänst eller ambulanssjukvård att komma fram till en olycksplats eller en brand och detta utgör en direkt orsak till att människoliv går förlorade. Regeringen delar mot den bakgrunden utredningens bedömning att hindrande av blåljusverksamhet i vissa undantagsfall kan vara att betrakta som så allvarligt att det är motiverat att låta straffskalan för det grova brottet innefatta fängelse på livstid. Sammanfattningsvis anser regeringen att straffskalorna för sabotage mot blåljusverksamhet och grovt sabotage mot blåljusverksamhet bör bestämmas i enlighet med övriga sabotagebrott i 13 kap. . () anför föranleder inte regeringen att göra en annan bedömning. Kvalifikationsgrunder för grovt sabotage mot blåljusverksamhet I likhet med utredningen anser regeringen att bestämmelsen om sabotage mot blåljusverksamhet bör ange de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt. I lagrådsremissen föreslogs att det vid gradindelningen särskilt ska beaktas om gärningen har medfört betydande skada, utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form, föregåtts av särskild planering eller annars varit av särskilt farlig art. Som Lagrådet framhåller, genom att påpeka att dessa kvalifikationsgrunder avviker från kvalifikationsgrunderna för övriga grova sabotagebrott, kan detta innebära en strängare syn på denna form av sabotage än på sabotage enligt 13 kap. 4 och 5 §§ . Med beaktande av vad Lagrådet anför anser regeringen att kvalifikationsgrunderna för grovt sabotage mot blåljusverksamhet bör utformas med ledning av kvalifikationsgrunderna för de redan befintliga grova sabotagebrotten i 13 kap. . Enligt regeringen bör det således, med förebild i de andra bestämmelserna i 13 kap. , införas kvalifikationsgrunder som avser om gärningen framkallat fara för flera människoliv eller egendom av särskild betydelse. Med särskild betydelse bör avses detsamma som i 13 kap. 2 och 5 §§ , dvs. att den hotade egendomen är av särskilt stor omfattning eller ekonomiskt av större värde eller att den i kulturellt eller annat hänseende är särskilt betydelsefull, t.ex. med hänsyn till försvaret eller folkförsörjningen. I likhet med vad som föreslogs i lagrådsremissen bör det vid bedömningen av om brottet är grovt även särskilt beaktas om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Kvalifikationsgrunden att gärningen annars har varit av särskilt farlig art, som förekommer i 13 kap. 5 a och 5 b §§ men också bl.a. i 4 kap. 4 och 5 §§, 9 kap. 4 §, 17 kap. 1 och 10 §§ , ger utrymme att beakta försvårande omständigheter som är hänförliga till det sammanhang i vilket gärningen företagits. Kvalifikationsgrunden kan t.ex. användas för att fånga upp flera kvalificerande omständigheter som förekommer inom ramen för organiserad brottslighet. Det handlar bl.a. om faktorer som innebär att gärningen ytterst kan bli systemhotande, att gärningen kan påverka samhällets funktionssätt eller att gärningen på grund av gärningsmännens organisationsgrad utövas på ett skickligare sätt och med större resurser än annars. Gärningen kan också vara av särskilt farlig art när det handlar om särskilt förslagna tillvägagångssätt. Kvalifikationsgrunden har därutöver ett värde genom att den påminner om den helhetsbedömning som ska göras vid bedömningen av vilken grad en gärning ska placeras i (se prop. 2018/19:155 2015/16:113 Bättre straffrättsliga verktyg mot organiserad brottslighet, s. 66–67). Utredningen anger att det föreslagna brottet bör anses vara ett brott av sådan art att det finns en presumtion för att välja fängelse som påföljd. Regeringen konstaterar att angrepp på blåljusverksamheterna utgör ett allvarligt problem och att det är fråga om brottslighet som det ter sig särskilt angeläget att motverka. Regeringen ansluter sig därför till utredningens bedömning att brottslighetens art bör motivera att påföljden bestäms till fängelse även om varken straffvärdet i sig eller tidigare brottslighet skulle motivera det (se 30 kap. 4 § andra stycket ). Till skillnad från anser regeringen emellertid att det bör vara möjligt att döma till andra påföljder och att styrkan av fängelsepresumtionen bör avgöras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Förhållandet till annan lagstiftning När ett handlande innefattar mer än en straffbelagd gärning uppkommer frågan om domstolen ska döma för ett eller flera brott. De gärningar som kan utgöra sabotage mot blåljusverksamhet kan vara straffbelagda även enligt andra straffbestämmelser. Det kan exempelvis vara fråga om misshandel, olaga hot, våld eller hot mot tjänsteman, stöld, skadegörelse, våldsamt upplopp eller sabotage. Som utredningen och flera remissinstanser konstaterar ger införandet av en ny straffbestämmelse därmed upphov till frågor om konkurrens. Utredningen har redogjort för hur ett antal konkurrenssituationer kan hanteras. () efterlyser ytterligare vägledning. Skyddsintresset för sabotage mot blåljusverksamhet är blåljusverksamheterna. Brottstypen riktar sig alltså mot allmänna intressen. Det får t.ex. till följd att det ofta kan bli fråga om att döma till ansvar för sabotage mot blåljusverksamhet och brott mot person i konkurrens. Detsamma bör gälla brott som omfattar våld och hot mot personer men vars skyddsobjekt vid sidan av den enskilda personen också är samhälleliga intressen i en vidare bemärkelse, t.ex. våld eller hot mot tjänsteman.