prop · H60350 · 2019-03-05 00:00:00 — hetsförhållanden som förordning att avgöranden ska erkännas utan att något särskilt förfarande behöver anlitas (jfr artikel 36.1 i EU:s förord- ning om makars förmögenhetsförhållanden och 22 § förordning). Enligt EU-förordningen om makars förmögenhetsförhållanden krävs för verkställighet av ett avgörande att en domstol först beslutar om verkställbar- hetsförklaring (artikel 42). Enligt de nordiska reglerna kan ett beslut verk- ställas direkt hos utan något förfarande i domstol för verkställbarhetsförklaring (9–12 §§ lag). löst ett enklare och snabbare förfarande för verkställighet än det som före- skrivs i EU-förordningen. Vägransgrunderna som sådana får anses vara jämförbara i EU-förordningen och lag. De nordiska bestämmelserna får mot denna bakgrund sammantaget anses innebära ett enklare och snabbare förfarande. Detta för med sig att kan fortsätta att tillämpa de nordiska bestämmelserna om erkännande och verkställighet även i förhållande till . Bestämmelserna om erkännande i 22 § förordning bör – som be- handlas i avsnitt 7.1 – flyttas över till den nya lagen. Det kan i sammanhanget konstateras att en strikt tolkning av paragrafen skulle innebära att avgöran- den som har meddelats i med stöd av EU-förordningen aldrig skulle kunna erkännas med stöd av de nordiska reglerna. En sådan tillämpning är inte förenlig med syftet med regleringarna. Om grunden för domstolens behörighet i sak är densamma enligt EU:s förordning om makars förmögen- hetsförhållanden som enligt förordning, måste avgörandet kunna erkännas med stöd av de nordiska bestämmelserna. Eftersom det skulle vara otympligt att bryta ut regler om verkställighet av domar om makars förmögenhetsförhållanden ur lag, bör de inte flyt- tas över till den nya lagen. Av samma skäl finns det inte anledning att bryta ut 2018/19:50 motsvarande regler ur lag. I den nya lagen bör det dock tas in en upplysning om att verkställighetsregler finns i de lagarna. 8Makars förmögenhetsförhållanden i andra internationella situationer Regeringens förslag: De nuvarande reglerna om konkurrerande förfa- randen och om erkännande och verkställighet ska föras över till den nya lagen i huvudsak oförändrade. Reglerna ska inte gälla om något annat följer av EU:s förordningar om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden, av de nordiska reglerna i denna lag eller av en annan lag. Ett utländskt avgörande om makars förmögenhetsförhållanden ska gälla i bl.a. om det har meddelats i en stat vars lag enligt EU- förordningarna var tillämplig på frågor om makarnas förmögenhetsför- hållanden. En skyldighet ska införas för den som ansöker om verkställbarhet att tillsammans med ansökan ge in en översättning av handlingarna till svenska, om inte tingsrätten anser att det är obehövligt. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utred- ningen lämnar inget förslag om konkurrerande förfaranden. Den föreslår inte heller någon särskild reglering om översättning av ansökningshand- lingarna. Utredningen föreslår att vägran att erkänna ett utländskt avgö- rande som görs gällande här ska kunna ske om det strider mot ett här i landet gällande utländskt avgörande oavsett om det avgörandet var resul- tatet av ett förfarande som började tidigare eller senare än det andra förfa- randet. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker utrednin- gens förslag eller har ingen invändning mot dem. Familjens Jurist efterly- ser regler om den situationen att det finns konkurrerande förfaranden i tredjeland. Det ifrågasätts också hur det ska följas upp att ett beslut om bodelning går att verkställa i ett annat land. Skälen för regeringens förslag: Som anges i avsnitt 6.1 och 6.3 kom- mer frågor om svensk domstols behörighet och tillämplig lag att avgöras enligt EU-förordningarna om makars och registrerade partners förmö- genhetsförhållanden. Reglerna gäller som utgångspunkt även i förhållande till tredjeland (se dock avsnitt 7.1). I EU-förordningarna finns också regler om konkurrerande förfaranden och om erkännande och verkställighet. Dessa regler är dock bara tillämpliga i förhållande till förfaranden som pågår i respektive avgöranden som meddelats i länder som deltar i det för- djupade samarbetet. Det som sagts innebär att det fortfarande kommer att krävas en svensk reglering för dessa frågor när frågan inte regleras av EU-förordningarna, de nordiska reglerna i den nya lagen eller annan lag. I 15 § lag finns regler om konkurrerande förfaranden (s.k. litispendens). Om det framställs ett yrkande som avser makars förmö- genhetsförhållanden vid en svensk domstol, när det redan pågår ett förfa- rande i utlandet som kan leda till ett motstridigt avgörande, ska den sven- ska domstolen avvisa talan om det kan antas att det utländska avgörandet blir gällande här i landet. I stället för att avvisa talan får den svenska dom- stolen förklara målet eller ärendet vilande. Ifall det finns särskilda skäl ska talan få prövas vid den svenska domstolen. Reglerna hänger samman bl.a. med förutsättningarna för att erkännande ska kunna ske i av ett utländskt avgörande. Lagen vilar på samma princip som EU-förordningar- na när det gäller hur domstolar ska agera om talan väcks vid domstolar i flera medlemsstater rörande samma sak och målen gäller samma parter. Principen innebär att företräde att pröva tvisten ges den domstol där talan väckts först. Som Familjens Jurist pekar på gäller förordningarnas regler om konkurrerande förfaranden bara mellan domstolar i länder som deltar i det fördjupade samarbetet och inte i förhållande till tredjeland (se artikel 17 i förordningarna). Det behövs därför svenska regler om detta. Den nu- varande svenska regleringen är utformad för att kunna tillämpas i förhål- lande till alla länder. Det har inte framkommit annat än att reglerna fun- gerar väl. Bestämmelserna bedöms också i sig vara förenliga med EU- förordningarnas behörighetsregler. De nuvarande svenska reglerna om konkurrerande förfaranden bör därför – med den begränsning som anges ovan – behållas i sak oförändrade. I 13 § lag finns det regler om villkor för erkännande av utländ- ska avgöranden. Ett utländskt avgörande om makars förmögenhetsförhål- landen ska gälla i , om det har meddelats i ett land vars lag enligt lags lagvalsregler var tillämplig på frågor om makarnas förmö- genhetsförhållanden eller i ett land där svaranden hade sin hemvist. Det krävs alltså att det funnits en godtagbar grund för den utländska domstolen att ta behörighet. En av grunderna är att avgörandet meddelats i ett land som pekas ut enligt svenska lagvalsregler. Eftersom reglerna om tillämplig lag i fortsättningen kommer att finnas i EU-förordningarna och inte lag, påverkas även förutsättningarna för erkännande. En konsekvens av ändringen och den oföränderlighetsprincip som EU-förord- ningarna vilar på är att makarnas hemvist när äktenskapet ingicks i många fall kommer att vara av större betydelse än makarnas nuvarande hemvist. Med utgångspunkt i den systematik som lag bygger på är det en rimlig ordning att ett avgörande som har meddelats i ett land vars lag pekas ut enligt lagvalsreglerna i EU:s förordningar – och inte enligt regler som svarar mot de hittillsvarande reglerna lag – framöver kan erkän- nas i . Svarandens hemvist är vidare en internationellt erkänd ut- gångspunkt för domstols behörighet som även i fortsättningen bör vara en godtagbar grund för den utländska domstolens behörighet. I 14 § lag anges vilka hinder som ställs upp för erkännande (s.k. vägransgrunder). Ett utländskt avgörande ska inte gälla i när det har förekommit allvarliga brister i det utländska förfarandet. Avgöran- det ska inte heller gälla när det strider mot ett svenskt avgörande eller, under vissa förutsättningar, ett annat utländskt avgörande. Även ett på- gående svenskt eller utländskt förfarande ska kunna hindra att ett utländskt avgörande erkänns. Erkännande ska också kunna vägras på grund av s.k. ordre public, dvs. när ett erkännande skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för den svenska rättsordningen. Vägransgrunderna är utformade efter mönster från annan familjerättslig lagstiftning (se prop. 2000/01:148 s. 28 med hänvisningar). derna har betydande likheter med förordningarnas vägransgrunder som i sin tur är anpassade till förordningarnas behörighetsregler. dömer mot den bakgrunden att det inte behövs några ändringar i sak av lag innehåller särskilda regler för den situationen att två utländska domar eller förfaranden konkurrerar med varandra (14 § 3 och 5). dessa fall företräde för det förfarande som började först. att en part ges möjlighet att få en fördel genom att under ett pågående förfa- rande väcka talan i ett annat land (prop. 2000/01:148 s. 29). na i artikel 37 i EU:s förordningar knyter inte an till när förfarandet inleddes och utredningen föreslår därför att lagens vägransgrunder anpassas till förord- EU-förordningarnas vägransgrunder måste dock ses i ljuset av att förordningarna även innehåller regler som förhindrar konkurrerande för- faranden i de medlemsstater som deltar i det fördjupade samarbetet (se arti- kel 17). Dessutom innehåller förordningarna regler om att en dom som med- delats i en medlemsstat ska erkännas i övriga medlemsstater utan att något särskilt förfarande behöver anlitas (artikel 36). Erkännandet för med sig att frågan är rättskraftigt avgjord genom den utländska domen. alltså hinder mot att samma sak prövas på nytt mellan samma parter. regler förhindrar alltså att de situationer som de svenska vägransgrunderna tar sikte på kan uppstå. När det gäller utländska förfaranden som inte omfattas av vare sig förordningarna eller det nordiska regelverket, finns det inte några mot- Det finns alltså fortfarande skäl att låta vägransgrunderna ta hänsyn till vilket förfarande som började först. I 16 § lag anges förutsättningarna för verkställighet. grafen följer att utländska domstolsavgöranden som erkänns i ska få verkställas här sedan den tingsrätt som regeringen föreskriver har för- klarat avgörandet verkställbart. Sökanden ska tillsammans med ansökan ge in avgörandet i original eller i kopia som har bestyrkts av en behörig myndighet samt de ytterligare handlingar som tingsrätten behöver för sin Reglerna bör kvarstå oförändrade. Efter förebild i 4 kap. 4 § tredje stycket andra meningen lagen om arv i internationella situationer bör det dock krävas att sökanden ska ge in en översättning av handlingarna till svenska, om inte tingsrätten anser att det är obehövligt (se avsnitt 9.4). Av 17 § lag framgår att om ett avgörande förklaras verkställ- bart, verkställs avgörandet på samma sätt som ett motsvarande svenskt av- görande som har fått laga kraft. En föreskrift om tvångsmedel i avgörandet ska dock inte tillämpas. Vid handläggning i domstol av ett ärende om verk- ställbarhetsförklaring tillämpas i övrigt ärendelagen. Reglerna bör i sak oförändrade föras över till den nya lagen. En fråga som Familjens Jurist berör är om det kan följas upp att svenska beslut erkänns och kan verkställas utomlands. En stor fördel med s.k. dub- bla instrument, som EU-förordningarna om makars och registrerade part- ners förmögenhetsförhållanden och den nordiska äktenskapskonventionen utgör, är att det säkerställs att avgöranden som meddelats med tillämpning av behörighetsreglerna gäller utomlands. När ett internationellt samarbete inte finns, kommer den utländska rättsordningen – liksom – att av- göra vilka avgöranden som erkänns och kan verkställas i det landet. 9.1Reglerna förs över till den nya lagen Regeringens förslag: De svenska internationellt privaträttsliga reglerna om sambors förmögenhetsförhållanden lag om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden ska i huvud- sak föras över till den nya lagen. Reglerna ska inte gälla om något annat följer av en annan lag. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens föreslår att reglerna inte ska gälla om något annat följer av en unionsrättsakt. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller invänder inte mot förslaget. Juridiska fakultetsstyrelsen vid pekar – utan att i slutändan komma till någon annan slutsats än utredningen – på den olägenhet som det kan innebära att bestämmelserna skiljer sig åt för makar och sambor. Skälen för regeringens förslag: EU-förordningarna om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden omfattar inte frågor om sambors förmögenhetsförhållanden. Det kommer alltså även fortsättnings- vis att krävas svenska internationellt privat- och processrättsliga regler om detta. Frågan är om det – mot bakgrund av de förändringar som EU-förord- ningarna innebär i reglerna om makars och registrerade partners förmö- genhetsförhållanden – finns anledning att ge reglerna om sambor en annan utformning än de nuvarande. Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds uni- versitet lyfter frågan om huruvida reglerna för makar och sambor bör vara enhetliga, men ansluter sig till utredningens slutsats att de svenska sambo- reglerna inte generellt bör anpassas till reglerna i EU-förordningarna om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden. Regeringen konstaterar att det inte är någon nyhet att ett ökat inslag av internationella regleringar leder till en ökad splittring av regelverket på rättsområdet (jfr prop. 2000/01:148 s. 19). Den olägenhet som skilda regler för makar och sambor kan medföra bör heller inte överdrivas. Någon fullständig enhet- lighet finns inte ens lag. Det har heller inte framkommit någon betydande kritik mot de nuvarande svenska internationellt privaträttsliga reglerna om sambor. Någon absolut enhetlighet kan under alla förhållan- den inte åstadkommas, eftersom den svenska lagstiftarens normgivnings- möjligheter delvis torde vara begränsad av vissa unionsrättsakter och inter- nationella instrument (se avsnitt 9.2). EU-förordningarna är dessutom till sitt innehåll mycket omfattande och svårtillgängliga och avviker i många avseenden – inte minst systematiskt – från svensk lagstiftningstradition. En särskild svårighet skulle också uppstå med skilda prejudikatinstanser för EU-förordningarna och den svenska lagen. I likhet med utredningen och fakultetsstyrelsen anser regeringen att de nuvarande svenska interna- tionellt privat- och processrättsliga reglerna som utgångspunkt bör be- hållas (se även avsnitt 9.3). 2018/19:50 Av 1 § första stycket andra meningen lag framgår att lagen bara gäller för sådana samboförhållanden där ingen av samborna är gift. Som Lagrådet påpekar utesluter inte sambolagens definition av begreppet sambo att någon av samborna är gift; det är bara sambolagen som inte är tillämplig i en sådan situation (se 1 § tredje stycket). Det finns därför an- ledning att ta in föreskriften även i den nya lagen. På motsvarande sätt som lag bör det föreskrivas att de före- slagna samboreglerna inte gäller om något annat följer av en annan lag. 9.2Svensk domstols behörighet, bodelning och konkurrerande förfaranden Regeringens förslag: Nuvarande regler om svensk domstols behörig- het, bodelning och konkurrerande förfaranden i fråga om sambors för- mögenhetsförhållanden i internationella situationer ska vara i huvudsak oförändrade i den nya lagen. Regeln om att det som en sambo har fått vid en bodelning utomlands ska beaktas i en senare bodelning i ska inte bara gälla vid bo- delning med anledning av en sambos död utan generellt vid bodel- ningar. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår ingen utvidgning av regeln om beaktande av en utländsk bodelning. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller invänder inte mot utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag I 1 § andra stycket och 2 § lag anges att svensk domstol är be- hörig att pröva en fråga om sambors förmögenhetsförhållanden, om sva- randen har sin hemvist i . Svensk domstol är också behörig, om käranden har sin hemvist i och svensk lag är tillämplig på sambor- nas förmögenhetsförhållanden liksom om frågan rör egendom i . Om svaranden godtar att saken prövas i eller har gått i svaromål i saken utan att invända mot domstolens behörighet, är svensk domstol också behörig. I 2 a § i samma lag finns en särskild regel om när svensk domstol får ta upp en fråga om bodelning med anledning av en sambos död. Bestämmelsen ställer upp motsvarande anknytningskriterier som de som föreskrivs i 2 § med de ytterligare behörighetsgrunderna att den avlid- ne maken hade hemvist i eller – under vissa förutsättningar – om svensk domstol är behörig att ta upp en fråga om arv efter den avlidne enligt EU:s arvsförordning. En annan skillnad i förhållande till 2 § är att egendom i inte är en grund för behörighet för svensk domstol. I-förordning finns det bestämmelser om vilken med- lemsstats domstol som är behörig att pröva en tvist på privaträttens område. Den är med några undantag bara tillämplig om svaranden har sin hemvist i EU. Bestämmelser om domstols behörighet på privaträttens område finns också Luganokonvention som är tillämplig i förhållandet mellan EU, , , och . Den är med några undantag bara tillämplig om svaranden har sin hemvist i en konventionsstat. I såväl I-förordning som Luganokonvention anges att de inte är tillämpliga på makars förmögenhetsförhållanden. I- förordning tydliggörs det vidare att de inte heller är tillämpliga på förmö- genhetsförhållanden som enligt den lag som är tillämplig på sådana för- hållanden har samma verkan som äktenskap, dvs. utifrån svenska förhål- landen registrerade partnerskap. Förmögenhetsrättsliga anspråk som grun- das på samboförhållanden nämns inte i undantagsbestämmelserna. I sam- band med att lag gjordes tillämplig på sambors förmögenhetsför- hållanden diskuterades om den dåvarande Brysselkonventionens motsva- rande undantag för makars förmögenhetsförhållanden kunde tillämpas på anspråk som grundas på samboförhållanden. Man pekade på tolkningar i doktrinen att de förmodligen inte omfattades av undantaget, men att frågan inte prövats av domstol (se prop. 2000/01:148 s. 14). Utredningen bedö- mer att förmögenhetsrättsliga frågor rörande sambor inte kan hänföras till makars förmögenhetsförhållanden och hänvisar till nordisk doktrin som ger uttryck för samma ståndpunkt (SOU 2017:90 s. 86 med hänvisningar). Det resonemanget skulle innebära att I-förordning och Luganokonvention är tillämpliga på sambors förmögenhetsförhål- landen. Regeringen anser att det mesta talar för att utredningens slutsats stämmer. En svensk reglering skulle i så fall bara behövas för sådana fall då svaranden har sin hemvist i ett annat land än en medlemsstat i EU (inklusive ), , eller . Det går dock inte att vid utformande av lagstiftningen på området bortse från att frågan om I-förordningens och tillämplighet i fråga om sambors förmögenhetsförhållanden ännu inte har prövats av domstol. Det har tidigare ansetts att förekomsten av unionsrättsakter och interna- instrument på området inte bör hindra en reglering som gäller sam- bor (se prop. 2000/01:148 s. 19). En skillnad i förhållande till den tidigare regleringen är visserligen att regleringen nu bara kommer att avse sambor och inte inkludera makar. Denna skillnad är dock inte av det slaget att den motiverar ett avsteg från det tidigare ställningstagandet. Den nuvarande regleringen av svensk domstols behörighet när det gäller sambor bör alltså behållas och flyttas över till den nya lagen. Det finns en skillnad mellan EU-förordningarna om makars och regist- rerade partners förmögenhetsförhållanden och lag på det sättet att förordningarna innehåller regler som möjliggör prorogation (avtal om val av domstol). Lagen innehåller alltså inte några sådana regler för sambor. I de ursprungliga förarbetena till lagen gjordes med utgångspunkt i lagstift- ningens systematik bedömningen att en sådan avtalsmöjlighet rymmer flera komplikationer. Det ansågs inte heller att det fanns något praktiskt behov av en reglering (se prop. 1989/90:87 s. 31 och 32). Denna möjlighet finns dock enligt I-förordning och Lugano- konvention. Regeringen anser – i linje med utredningens slutsats – att det inte finns tillräckliga skäl att införa en reglering om prorogationsavtal. Särskilda bestämmelser om bodelning En annan fråga rör vilket förfarande som ska gälla vid bodelning. I 6 § första stycket lag klargörs att svensk lag på begäran av en sambo eller en dödsbodelägare kan tillämpas på frågor om förfarandet vid bodelning även om utländsk lag är tillämplig på sambornas förmögenhetsför- hållanden och därmed på bodelningen i materiellt hänseende. Utländska förfaranderegler kan vara så artskilda från svenska regler och svensk organisation i samband med bodelning att det skulle vara svårt och i vissa fall kanske omöjligt att tillämpa dem (prop. 1989/90:87 s. 49). Regeringen anser att möjligheten att använda sig av svenska förfarande- regler för att få till stånd en bodelning bör behållas. I likhet med vad som föreslås för makars förmögenhetsförhållanden bör en bestämmelse som motsvarar 6 § första stycket lag införas i den nya lagen (se av- snitt 6.1). Enligt 7 § första och andra styckena lag ska vid en bodelning samtliga sambornas tillgångar och skulder i och utomlands beaktas, om inte något annat följer av den lag som är tillämplig på sambornas förmögenhetsförhållanden. Vid lottläggningen bör en sambo i första hand tilldelas egendom som tillhör honom eller henne utomlands. Om det finns egendom utomlands och det kan antas att bodelningen inte kommer att gälla i det landet, får bodelningen begränsas till att gälla en viss del av sambornas egendom. En sådan begränsning får dock inte göras, om någon av samborna med rimliga skäl motsätter sig det. Dessa regler bör föras över till den nya lagen. I 7 § tredje stycket lag föreskrivs det vidare att vid en bodel- ning med anledning av en sambos död ska det beaktas vad som tillkommit den efterlevande sambon vid motsvarande förrättning efter den avlidne utomlands. En delvis motsvarande bestämmelse fanns tidigare i 2 kap. 9 § lagen (1937:81) om internationella rättsförhållanden rörande dödsbo och fördes över till lag i samband med att lag upphävdes. Bestämmelsen är alltså begränsad till att bara gälla bodelning med anled- ning av en sambos död. Av förarbetena till den ursprungliga regleringen lag framgår att avsikten varit att utländska bodelningsbeslut som regel ska kunna beaktas i svenska bodelningsförfaranden. Detta beskrevs som en anpassning till den realitet som ett utländskt beslut innebär och som måste skiljas från erkännande av beslutet. (Se prop. 1989/90:87 s. Regeringen bedömer att en lagreglering som bara tar sikte på en bodelning med anledning av en sambos död kan ge intryck av att några hänsyn till utländska bodelningsbeslut inte bör tas i andra fall. Det finns därför anledning att i den nya lagen göra regeln generellt tillämplig. I 15 § lag finns det regler om konkurrerande förfaranden. Om det framställs ett yrkande som avser sambors förmögenhetsförhållanden vid en svensk domstol, när det redan pågår ett förfarande i utlandet som kan leda till ett motstridigt avgörande, ska den svenska domstolen avvisa talan om det kan antas att det utländska avgörandet blir gällande här i lan- det. I stället för att avvisa talan får den svenska domstolen förklara målet eller ärendet vilande. Ifall det finns särskilda skäl ska talan få prövas vid den svenska domstolen. Reglerna hänger samman med bl.a. förutsätt- Prop. 2018/19:50 ningarna för att erkännande ska kunna ske i av ett utländskt avgö- rande (se avsnitt 9.4). Det finns ingen anledning att ändra bestämmelserna i sak utan de bör föras över till den nya lagen. Lagrådet föreslår emellertid att bestämmelserna om konkurrerande förfaranden placeras under rubriken svensk domstols behörighet. lag gör – liksom den svenska inter- nationellt processrättsliga lagstiftningen i allmänhet – en åtskillnad mellan frågor om svensk domstols behörighet och frågor om konkurrerande för- faranden.