prop · H603100 · 2019-04-10 00:00:00 — bygger beräkningarna på SCB:s befolkningsprognos som normalt bör kunna fånga den huvudsakliga utvecklingen på medel- lång sikt. De årliga förändringarna av befolk- ningen är, vid frånvaro av stora migrationsflöden, relativt små i jämförelse med den totala befolk- ningen. De allra flesta människor som kommer att leva i gör det . Det finns således skäl att titta närmare på utvecklingen i ett lite mer kortsiktigt perspektiv, för att försöka fånga några av de förändringar som med relativt stor sannolikhet kommer att prägla det närmaste decenniet. I detta avsnitt görs därför en fördjupad analys av utvecklingen . Antalet sysselsatta kommer sannolikt att växa långsammare än befolkningen Hur mycket en person arbetar varierar med åldern och är olika för kvinnor och män, och för personer av olika ursprung. Arbetsutbudet på- verkas därför när befolkningen ändrar storlek och sammansättning. P R O P . 2 0 1 8 / 1 9 : 1 0 0 Diagram 8.5 Arbetade timmar per person och ålder Arbetade timmar (5-årsgenomsnitt) 15 20 25 30 35 40 45 50 55 60 65 70 Källa: Arbetskraftsundersökningarna, . Framskrivningen av antalet sysselsatta och arbetade timmar bygger på att arbetsutbud och sysselsättning är oförändrade per person i olika åldrar och av olika kön och ursprung på det sätt som visas i diagram 8.5, medan befolkning ändras i enlighet med SCB:s befolkningsprognos. I fram- skrivningen ökar antalet sysselsatta och antalet arbetade timmar i genomsnitt med , vilket är något långsammare än antalet personer i arbetskraften ökar. Diagram 8.6 Arbetskraft, timmar och sysselsättning Tusental personerMiljontal timmar Utfall 1980–2018, prognos 2019–2022, framskrivning 2023–2035 Arbetskraft (vänster axel) Sysselsättning (vänster axel) Arbetade timmar (höger axel) Källor: och egna beräkningar. Den sammanlagda arbetslösheten ökar något 2022–2035. Det beror på att den yrkesverksamma befolkningen till större andel förväntas bestå av personer som är födda utanför och att det är en grupp som har en högre arbetslöshet än genomsnittet. Sammantaget ökar antalet arbetade timmar med 2018–2035, vilket är något mer än hälften så mycket som –2018 (se diagram 8.6). Även om antalet arbetade timmar ökar så växer totalbefolkningen snabbare när en stor del av befolkningstillväxten utgörs av äldre personer som har lämnat arbetsmarknaden. Det innebär att antalet arbetade timmar per capita minskar. För att bibehålla antalet arbetade timmar per capita nivå behöver antalet arbetade timmar öka med ytterligare till 2035, vilket motsvarar ca 180 000 fler sysselsatta med samma medel- arbetstid, eller en ökning av den genomsnittliga årsarbetstiden med . Fler välfärdstjänster behöver produceras när befolkningen växer och åldras Befolkningens åldersfördelning är som tidigare nämnts betydelsefull för de offentliga inkomst- ernas och utgifternas utveckling. Diagram 8.7 visar hur utgifterna för den offentliga konsum- tionen, dvs. vård, skola, omsorg m.m., fördelas över livet. I början av livet används relativt mycket resurser för barnomsorg (genomgående i detta avsnitt används benämningen barnomsorg för välfärdstjänster inom områdena förskola, peda- gogisk omsorg och fritidshem, se den tekniska bilagan på ) och utbildning. När en person blir sjunker de offentliga utgifterna, och mot slutet av livet ökar utgifterna snabbt för främst sjukvård och äldreomsorg. Fler barn och äldre innebär således högre offentliga utgifter för att producera fler av dessa tjänster. Diagram 8.7 Offentlig konsumtion per person och ålder 0-4 5-9 10-14 15-19 20-24 25-29 30-34 35-39 40-44 45-49 50-54 55-59 60-64 65-69 70-74 75-79 80-84 85-89 90-94 95-99 100+ Källor: och egna beräkningar. Genom att kombinera uppgifter om den genom- snittliga konsumtionen av välfärdstjänster i olika åldrar och den förväntade befolkningsutveck- lingen kan utvecklingen av den offentliga konsumtionen beräknas, under antagandet att standarden per brukare förblir oförändrad. Det är främst äldreomsorgen som kommer att behöva tillföras mer resurser , om standarden per brukare ska hållas oförändrad (se diagram 8.8). Även inom sjukvården och utbild- ningssystemet ökar behoven snabbt , medan behoven ökar något långsammare inom barnomsorgen. ökar behovet av äldreomsorg med och till 2035 med . Efterfrågan på tjänster som inte konsumeras individuellt, såsom rättsväsende, försvar och offentlig administra- tion, antas öka i takt med totalbefolkningen och är högre 2035 än 2018. Sammantaget behöver den offentliga konsum- tionen öka med i volym för att tjänsteutbudet ska växa i takt med demografin. ökar konsumtionsut- gifterna något uttryckt som procent av BNP (se tabell 8.2). Det är utgifterna för sjukvård och äldreomsorg som ökar snabbare än BNP vid ett oförändrat utnyttjande per brukare, medan ut- gifterna för barnomsorg och utbildning ökar långsammare. Diagram 8.8 Offentlig konsumtion per ändamål Index 2018 = 100 P R O P . 2 0 1 8 / 1 9 : 1 0 0 Tabell 8.1 Demografiskt betingad förändring i sysselsättning Tusental personer och procent Anm.: Tabellen anger det demografiskt bestämda rekryteringsbehovet netto. 1I tabellen används benämningen barnomsorg för välfärdstjänster inom områdena förskola, pedagogisk omsorg och fritidshem (se den tekniska bilagan på regeringen.se). Källa: Egna beräkningar. Totalt sett behöver antalet sysselsatta i den offentliga sektorn öka med ca 248 000 personer, eller med , för att personaltätheten ska vara oförändrad. Det är mer än vad som krävdes . Som jämförelse kan nämnas att antalet sysselsatta totalt sett bedöms öka med ca 405 000 personer . Det innebär således att av sysselsättningsökningen under dessa år förutsätts ske inom den offentliga sektorn, om verksamheterna ska kunna växa i takt med den demografiska efterfrågan. Skillnaden mellan de två perioder som jämförs i tabell 8.1 är större i kommunsektorn än i staten, där det framtida personalbehovet är något Behoven är som störst inom äldreom- sorgen, men skillnaden mellan rekryterings- behovet under den första och andra perioden är också stor i utbildningssektorn. Både inom utbildning och äldreomsorg är de demografiskt betingade rekryteringsbehoven mer än dubbelt så stora som de varit . Källa: Egna beräkningar. När den offentliga sektorn, och främst då de verksamheter som kommuner och landsting ansvarar för, expanderar behöver antalet syssel- satta öka. Det gäller dem som är direkt anställda i den offentliga sektorn, men också anställda i näringslivet som producerar skattefinansierade tjänster inom vård, skola och omsorg. Tabell 8.1 visar hur antalet anställda i offentlig sektor behöver öka om antalet arbetade timmar ska öka i takt med antalet personer som utnyttjar de skattefinansierade tjänsterna. demografiskt motiverade sysselsättningsföränd- ringar netto. Om en normal personalomsättning, framtida pensionsavgångar etc. inkluderas, blir rekryteringsbehovet betydligt större. ökade sysselsättningen i staten och kommunsektorn med ca 20 000 respektive 138 000 personer, dvs. mindre än vad som var demografiskt motiverat enligt tabell 8.1. En jämförelse med de faktiska sysselsättningsför- ändringarna kräver dock att hänsyn tas till att sektorernas omfattning delvis förändrats. ingick exempelvis ca 16 500 värnpliktiga i P R O P . 2 0 1 8 / 1 9 : 1 0 0 den statliga sysselsättningen enligt national- räkenskaperna (NR), något som i princip helt försvunnit 2018. Om hänsyn tas till detta, ökade antalet statligt anställda mer än vad demografin motiverade . Inom vård, skola och omsorg har vidare en stor del av sysselsättningstillväxten skett i näringslivet, och inte i regi. Antalet personer som producerar skattefinansierade välfärdstjänster i näringslivet ökade med närmare 100 000 personer . Sammantaget ökade således antalet kommunfinansierat sysselsatta med ca 238 000 personer, vilket var betydligt mer än vad som krävdes av demografin. Växande överskott i pensionssystemet Det allmänna pensionssystemets utgifter mot- svarade 2018 av BNP och det finansiella sparandet var mer eller mindre i balans. Om statens och kommunernas pensionsutgifter läggs till det allmänna pensionssystemets utgifter ökar utgifterna till av BNP 2018 (se diagram 8.9). förväntas antalet personer som är öka från strax över 2 miljoner personer 2018 till mer än 2,5 mil- joner personer 2035. I beräkningen antas den genomsnittliga pensionsåldern vara oförändrad så att antalet ålderspensionärer ökar i samma takt som antalet personer som är . Diagram 8.9 Den offentliga sektorns pensionsutgifter och pensionssystemets finansiella sparande Källor: och egna beräkningar. Trots att antalet ålderspensionärer ökar väntas den offentliga sektorns samlade pensionsutgifter, inklusive avtalspensioner, garantipension och bostadstillägg för pensionärer, minska i relation till BNP (se diagram 8.9). ökar det finansiella sparandet i pensionssystemet. En anledning till att de offentliga pensionerna ökar långsammare än BNP är att framtida pen- sioner i högre grad kommer att betalas ut från premiepensionssystemet än från ålderspensions- systemet. Utbetalningar från premiepensions- systemet redovisas inte som en transferering från den offentliga sektorn, eftersom det är en del av hushållens sparande i NR. Beräkningen bygger dessutom på nuvarande regler, vilket bl.a. innebär att indexeringen av pensionerna inte påverkas positivt av den starka utvecklingen av pensions- systemets tillgångar. Den offentliga sektorns sparande och skuld Åren karakteriseras av demo- grafiska förändringar som tenderar att öka den offentliga sektorns primära utgifter, dvs. utgif- terna exklusive ränteutgifter, som andel av BNP (se diagram 8.10). bedöms utgifterna öka i långsammare takt än BNP. Utgifterna ökar med av BNP till följd av att de stora åldersklasser som är födda uppnår åldrarna , som relativt sett efterfrågar mer omsorgs- och vård- tjänster, som personer som är födda påbörjar sitt utträde från arbets- marknaden. Det primära finansiella sparandet blir negativt under dessa år (se diagram 8.11). I tabell 8.2 redovisas utvecklingen av de primära offentliga utgifterna fördelade på olika ändamål. Det kan noteras att den primära utgifts- kvoten faller snabbt till 2022 vid en oförändrad politik, och att den därefter är i det närmaste oförändrad till 2035, för att sedan åter falla på lång sikt. En förklaring till denna utveckling är att transfereringsutgifterna minskar som andel av BNP , och framför allt då transfereringar till hushållen. minskar transfereringarna ytterligare något som andel av BNP , medan transfereringarna till hushållen uppvisar en oförändrad BNP-andel. Nedgången beror framför allt på att betalningarna från ålderspensionssystemet inte ökar lika snabbt som BNP. I scenariot med oförändrat beteende minskar den konsoliderade bruttoskulden från ca 39 pro- cent av BNP 2018 till av BNP 2022, för att sedan fortsätta att minska som andel av BNP så att den är helt avvecklad omkring 2060 (se diagram 8.12). Det s.k. S1-värdet är -3,av BNP i detta scenario (se tabell 8.4). S1-värdet är storleken på den perma- nenta budgetförsvagning som krävs 2020 för att bruttoskulden ska motsvara av BNP 2033. När S1-indikatorn beräknas utifrån att den konsoliderade bruttoskulden ska motsvara av BNP 2033 blir indikatorvärdet jämförbart med Europeiska kommissionens indikatorvärden (se Fiscal Sustainability Report 2018, European Economy, January 2019). Det demografiska kostnadstrycket avtar efter 2035 och de primära utgifterna minskar på lång sikt till av BNP. Trenden med fallande utgifter beror främst på att de offentliga investeringarna och konsumtionsut- gifterna minskar som andel av BNP. Ett skäl till konsumtionsutgifternas minskning är att det inte antas ske någon standardförbättring i de skatte- finansierade välfärdstjänsterna när BNP, och där- med inkomsterna, ökar. De offentliga trans- fereringarna uppvisar en fortsatt svagt fallande trend som andel av BNP . Tabell 8.2 Primära offentliga utgifter vid oförändrat beteende Procent av BNP Anm.: För alla poster med * avser 2018 utfall, 2019–2022 prognos. Resterande poster och år avser framskrivningar. 1I tabellen används benämningen barnomsorg för välfärdstjänster inom områdena förskola, pedagogisk omsorg och fritidshem (se den tekniska bilagan på regeringen.se). 2Utöver äldreomsorg, som 2016 svarar för , ingår insatser till personer med funktionsnedsättning och barn- och ungdomsvård i denna post. Källor: och egna beräkningar. minskar utgifterna för den offentliga konsumtionen som andel av BNP. Utgifterna för äldreomsorg, som inkluderar både äldreomsorg P R O P . 2 0 1 8 / 1 9 : 1 0 0 och insatser till personer med funktions- nedsättning, är den enda utgiftspost som uppvisar ökande BNP-andelar även efter 2035, medan utgifterna för sjukvård endast minskar svagt som andel av BNP. De mest betydande skatteunderlagen, och där- med skatteinkomsterna, styrs i stor utsträckning av utvecklingen på arbetsmarknaden. De primära inkomsterna uppgår till av BNP under den första delen av framskrivningsperioden (se diagram 8.10), men faller tillbaka något omkring 2035. Diagram 8.10 Primära offentliga inkomster och utgifter vid oförändrat beteende Källor: och egna beräkningar. Det primära finansiella sparandet når ett minimum strax och motsvarar ca 0,5–1,av BNP (se diagram 8.11), medan det finansiella sparandet tenderar att öka snabbare än BNP på lång sikt. Orsaken till den gradvis växande skillnaden mellan det finansiella sparandet och det primära finansiella sparandet är den med tiden allt större avkastningen på de finansiella nettotillgångarna. P R O P . 2 0 1 8 / 1 9 : 1 0 0 Diagram 8.11 Finansiellt sparande vid oförändrat beteende Procent av BNP 4 2018 2023 2028 2033 2038 2043 2048 2053 2058 Källor: och egna beräkningar. Den höga nivån på det primära sparandet bidrar till en kraftig minskning av den konsoliderade bruttoskulden och stadigt växande finansiella tillgångar (se diagram 8.12). Diagram 8.12 Offentliga sektorns finansiella nettotillgångar och konsoliderade bruttoskuld vid oförändrat beteende Källor: och egna beräkningar. Finanspolitiken är långsiktigt hållbar givet beräkningsförutsättningarna För att sammanfatta beräkningsresultaten används två indikatorer, de s.k. S1- och S2- indikatorerna, som visar hur stor permanent förändring av det offentliga sparandet som krävs ett givet år för att den offentliga skulden ska utvecklas på ett önskvärt sätt. I beräkningarna är 2020 det år som den permanenta förändringen av det offentliga sparandet kan genomföras, efter- som det är för vilket regeringen kan föreslå en ny budget för staten. Den första indikatorn, S1, är ett mått på hur stor förändring av finanspolitiken som behövs för att den offentliga sektorns konsoliderade bruttoskuld (Maastrichtskulden) ska motsvara av BNP 2033. Eftersom brutto- skulden motsvarade av BNP innebär det att det finns en förhållandevis stor säkerhetsmarginal till denna skuldnivå. Det innebär att S1-värdet för svensk del normalt är negativt, dvs. det krävs en mycket stor permanent budgetförsvagning 2020 för att bruttoskulden ska öka till av BNP. Indikatorn är endast ett nyckeltal som möjliggör jämförelser av hur olika antaganden påverkar utvecklingen . Den andra indikatorn, S2, är ett mer långsiktigt mått som visar hur mycket det offentliga sparandet permanent måste förstärkas eller för- svagas för att den offentliga nettoskulden som andel av BNP ska stabiliseras över en oändlig tids- horisont. Indikatorn baseras på att nuvärdet av alla framtida offentliga inkomster ska vara lika med nuvärdet av utgifterna och den initiala skuld- stocken. Att nettoskulden stabiliseras på lång sikt är ett nödvändigt villkor för att finanspolitiken ska kunna betraktas som hållbar. Även om S2 är ett teoretiskt sett välgrundat mått på finans- politikens hållbarhet går det dock inte att enbart utifrån S2-indikatorn avgöra om politiken verkligen är hållbar. För det första beräknas indikatorn utifrån offentliga saldon mycket långt in , så långt att det i praktiken inte finns någon meningsfull information att tillgå för att bedöma deras nivå. Sparandet antas därför vara oförändrat som andel av BNP. För det andra är en justering av finanspolitiken i linje med S2-indikatorns värde inte heller en garanti för att skulden stabiliseras på en nivå som är förenlig med mer kortsiktiga kriterier för finanspolitisk hållbarhet. En budgetjustering i linje med S2-värdet innebär endast att den finansiella nettoställningen är stabil som andel av BNP på lång sikt, men säger ingenting om på vilken nivå detta sker. Det kan vara på nivåer som kanske inte är förenliga med fortsatt tillgång till krediter på internationella kapitalmarknader. Indikatorvärdet är därför endast ett underlag i en mer generell bedömning av under vilka förut- sättningar som dagens finanspolitik är långsiktigt hållbar, och måste tolkas med försiktighet. Generellt kan sägas att ju större S2-värdet är i absoluta termer, och ju tidigare i framskrivningen en obalans uppstår, desto större är sannolikheten att finanspolitiken kommer att behöva läggas om. Hållbarhetsindikatorn S1 uppgår till -3,1 pro- cent av BNP, beräknad . Det relativt stora negativa S1-värdet visar att dagens omfatt- ning av de offentliga inkomsterna och utgifterna med stor sannolikhet kan upprätthållas utan att bruttoskulden överskrider stabili- tets- och tillväxtpaktens gränsvärde. Finans- politiken är således hållbar med god marginal enligt detta kriterium. Hållbarhetsindikatorn S2 är -1,av BNP. Strikt tolkat betyder det att det finansiella sparandet kan försvagas permanent av BNP 2020, som netto- skulden stabiliseras på mycket lång sikt. Finanspolitiken är därmed hållbar även bedömd på detta sätt. Det faktum att indikatorn bygger på antaganden om utvecklingen gör dock att S2-värdet inte kan tolkas som att det finns ett faktiskt engångsvist reform- utrymme. Indikatorvärdets förändring vid alter- antaganden ger dock en indikation på vilka faktorer som stärker finanspolitikens hållbarhet och vilka som försämrar den. Det scenario som redovisades ovan bygger på ett antal antaganden om hur arbetskraftutbudet, produktiviteten m.m. utvecklas (detta scenario benämns referensscenariot nedan). För att belysa effekten av alternativa utvecklingar och illustrera vilka faktorer som är betydelsefulla och mindre betydelsefulla för det offentliga sparandets utveckling, och därigenom kunna göra en mer utvecklad bedömning av finanspolitikens hållbar- het, görs några alternativa beräkningar där olika antaganden varieras. Först diskuteras faktorer som förstärker det finansiella sparandet och sedan faktorer som försvagar det. Fler sysselsatta och ett längre arbetsliv stärker hållbarheten Dagens äldre kan se fram emot en betydligt som pensionärer än tidigare generationer. Både åldern för utträde från arbetsmarknaden och den förväntade medellivslängden har ökat de sen- aste decennierna, men utträdesåldern har ökat i långsammare takt än medellivslängden, särskilt för män (se tabell 8.3). Utträdesåldern låg 2017 på P R O P . 2 0 1 8 / 1 9 : 1 0 0 i genomsnitt, medan den förväntade åter- stående medellivslängden var . Bland europeiska länder med jämförbara data har en hög utträdesålder. I och är den genomsnittliga utträdesåldern 58–, medan den i och är 64–. Sysselsättningsgraden åren före är hög i vid en internationell jämförelse, men den faller snabbt efter denna ålder. Uppfattningen att är en naturlig pensionsålder verkar således vara väl etablerad, trots möjligheten till senare pensionsålder i dagens pensionssystem. Tabell 8.3 Utträdesålder och återstående medellivslängd Källor: och . Ett antal faktorer pekar på att utträdesåldern kan komma att stiga framöver. Ett bättre hälso- tillstånd i kombination med att färre har fysiskt krävande arbeten har förbättrat förutsättningarna för att fortsätta arbeta längre upp i åldrarna. Vidare är utbildningsnivån högre än tidigare, och personer med högre utbildning lämnar vanligtvis arbetsmarknaden senare än de utan högre utbildning. Det finns även ekonomiska drivkrafter i pensionssystemet som verkar för att senarelägga utträdet från arbetsmarknaden. Om utträdet från arbetsmarknaden inte senareläggs innebär det att den genomsnittliga ålderspensionen kommer att öka långsammare än de sysselsattas inkomster, eftersom pensionen blir lägre när medellivs- längden ökar och de intjänade pensionsrättig- heterna måste fördelas på fler pensionsår. En sådan utveckling skulle kunna skapa hållbar- hetsproblem om fler pensionärer blir berättigade till andra ersättningar, t.ex. garantipension och bostadstillägg för pensionärer. För att bidra till att pensionerna utvecklas i linje med övriga inkomster kom den parlamenta- riska Pensionsgruppen överens om ett antal regelförändringar som höjer pensionsåldern. Pensionsgruppens förslag går i korthet ut på att den lägsta åldern för att ta ut allmän pension och erhålla garantipension gradvis höjs från 61 respektive till 64 respektive , och att dessa åldrar sedan P R O P . 2 0 1 8 / 1 9 : 1 0 0 knyts till en riktålder som ökar med den för- väntade återstående medellivslängden vid . I en alternativ beräkning antas att utträdes- åldern ökar i proportion till den återstående medellivslängden vid som förväntas öka med ca , och med ytterligare ca till 2060. I detta scenario ökar arbetskraftsutbudet 2035 och 2060 jämfört med referens- scenariot. Utträdesåldern har då antagits öka med två tredjedels år som den återstående medellivslängden vid ökar. I beräkningen innebär det att BNP och de offentliga skatte- inkomsterna ökar i snabbare takt, men också att kostnaderna för arbetslöshets- och sjukförsäk- ringen samt förtidspension ökar i proportion till det högre arbetskraftsutbudet. Jämfört med referensscenariot förstärker detta det primära offentliga sparandet och därmed finanspolitikens hållbarhet påtagligt (se tabell 8.4). S1-indikatorn förbättras med av BNP till -3,4 och S2-indikatorn förbättras av BNP till -3,9. Skälet till att S2- indikatorn förbättras så mycket mer än S1- indikatorn är att arbetskraftutbudet förstärks jämfört med referensscenariot i detta scenario, och huvuddelen av sysselsättnings- ökningen uppkommer efter 2033, det år som S1- indikatorn utgår från. Snabbare etablering av utrikes födda Även om anknytningen till arbetsmarknaden bland utrikes födda har stärkts är den fortfarande väsentligt svagare än bland inrikes födda. Sysselsättningsgraden uppgick till bland de utrikes födda i åldern 15–, jämfört med bland de inrikes födda. Vidare var arbetslösheten bland ut- rikes födda , jämfört med bland inrikes födda. Anknytningen till arbetsmarknaden skiljer sig även åt mellan olika grupper av utrikes födda, t.ex. är nyanlända födda utanför sysselsatta i lägre grad än övriga utrikes födda. Andra betydande faktorer för anknytningen till arbetsmarknaden är vistelse- tid i och utbildningsnivå. Vidare har gene- rellt sett utlandsfödda kvinnor lägre arbetskrafts- deltagande än utlandsfödda män. En snabbare etablering av nyanlända förbättrar finanspolitikens hållbarhet genom ökade skatte- intäkter och minskade utgifter för bl.a. eko- nomiskt bistånd, bostadsbidrag och arbets- marknadsstöd. För att bedöma effekten av en snabbare etablering av nyanlända antas att skillnaden i sysselsättningsgrad mellan utrikes födda och personer födda i minskar med hälften . Därmed ökar antalet arbetade timmar i ekonomin med . Jämfört med referensscenariot förstärker detta det primära offentliga sparandet och därmed finanspolitikens hållbarhet påtagligt (se tabell 8.4). S1-indikatorn förbättras med av BNP till -3,7 och S2-indikatorn förbättras av BNP till -2,3. Ett stigande välstånd kan sätta press på de offentliga utgifterna Beräkningarna ovan visar att finanspolitikens hållbarhet förbättras om sysselsättningen ökar. Men det finns andra möjliga utvecklingar som kan komma att sätta de offentliga finanserna under press. De offentliga utgifterna ökade från ca av BNP 1950 till av BNP 1982 (se diagram 8.13). Både den offentliga konsumtionen och transfereringarna ökade .