prop · H70320 · 2019-10-01 00:00:00 — 2010/11:165 s. 1034. Genom detta ställningstagande får anses göra en riskbedömning som kan leda fram till att säkerhet begärs. Myndigheten har bevisbördan och bör föra fram omständigheter som talar för att säkerhet behöver ställas, dvs. att det finns en faktisk risk att skatten eller avgiften inte kommer betalas i rätt tid. Det ska i sammanhanget framhållas att det alltså inte är den skattskyldige som ska visa sin förmåga eller vilja att betala. Både direktivets och skatteförfarandelagens riskbedömningar ska göras innan säkerhet beviljas, dvs. innan myndigheten har vetskap om ifall den skattskyldige betalar eller inte. Med denna utgångspunkt för förfarandet får de båda bestämmelsernas riskbedömningar anses innebära samma mått av osäkerhet vilket talar för att bedömningen i princip bör vara densamma. Det ovan beskrivna förfarandet hos måste dokumenteras och redovisas i ett beslut eller meddelande inför ett beslut. Som nämnts ovan är det den skattskyldiges betalningsförmåga och vilja att betala skatten eller avgiften, betalning i rätt tid, som avgör om bör begära säkerhet eller inte (prop. 2010/11:165 s. 1034). Exempel på när har ansett att det brister i betalningsviljan eller betalningsförmågan är när den betalningsskyldige är restförd hos . har i en dom ansett att uppfyllde sin bevisbörda och som stöd räknat upp ett antal skäl för detta. Bolaget hade först efter anmaning avgett sina deklarationer och inte medverkat till utredningen så att kunnat bedöma bolagets ekonomi och tillgångar. Dessutom hade bolaget sitt säte i ett s.k. skatteparadis och det saknades därför möjlighet att få bistånd med indrivningen. Vidare hade bolaget i samband med att ett beslut om betalningssäkring hävdes avhänt sig fast egendom i (RÅ 2002 ref. 64). Regeringen anser, trots vad vid framför, att uttrycket ”inte betalas i rätt tid” får anses jämställt med direktivets krav på ”utebliven uppbörd”. En betalning som inte görs i rätt tid innebär i sig en utebliven uppbörd och kan därmed även i direktivets mening ligga till grund för ett krav på säkerhet. Ett par remissinstanser anför att 63 kap. 8 § SFL kan ge större möjligheter att kombinera anstånd med säkerhet än vad som framgår 2019/20:20 av direktivets ordalydelse. I detta sammanhang bör vad som anges i 63 kap. 8 § andra stycket SFL beaktas. Där finns en uppräkning av situationer där paragrafens första stycke inte ska gälla, dvs. att säkerhet inte ska behöva ställas när anstånd beviljas. Bland annat nämns situationerna att anståndsbeloppet är förhållandevis obetydligt och att det annars finns särskilda skäl. I förarbetena nämns som exempel på särskilda skäl bl.a. att den skattskyldiges ekonomi är god och att statens möjligheter att få betalt inte skulle försämras (prop. 2010/11:165 s. 1036, jfr även RÅ 2002 ref. 55). Undantag motsvarande dem i 63 kap. 8 § andra stycket återfinns inte i direktivets ordalydelse men bör enligt regeringen vara tillämpliga även i de situationer som omfattas av förslagen. Lagrådet har inte övertygats om slutsatsen att förutsättningarna för att ställa krav på säkerhet enligt 63 kap. 8 § SFL motsvarar de som anges i artikel 5.3 och förordar att kraven på säkerhet övervägs närmare. Regeringen kan konstatera att begreppsbildningen i direktivet och i skatteförfarandelagen skiljer sig åt. Trots att de begrepp som används i direktivets och skatteförfarandelagens bestämmelser inte är likalydande bedöms dock syftet med de båda bestämmelserna vara detsamma, dvs. motverkande av en ökad indrivningsproblematik i situationer där skattskyldiga avvecklar sin verksamhet i hemlandet och där tillgångar flyttas ut. Av vad som framgår ovan bedöms även rekvisiten i sak i allt väsentligt motsvara varandra. Regeringen bedömer vidare att viss försiktighet bör iakttas vid införande av nya begrepp i skattelagstiftningen. Att ordagrant införa direktivets begrepp i skatteförfarandelagen kan innebära konsekvenser för lagens sammanhang och medföra onödiga tolkningsproblem. En möjlighet för att begära säkerhet ska vidare ses mot bakgrund av att skattskyldiga kan välja att inte ansöka om anstånd vid utflyttning och därmed undgå eventuella krav på säkerhet. Regeringen bedömer sammanfattningsvis att förutsättningarna för att ställa krav på säkerhet enligt 63 kap. 8 § SFL motsvarar de som anges i artikel 5.3 och att tillräckliga skäl saknas för en annan lagteknisk lösning än den som föreslås i promemorian. Regeringen föreslår därför att bestämmelsen i 63 kap. 8 § SFL ändras så att den omfattar säkerhet i samband med anstånd i utflyttningsfall och anstånd i samband med avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt. I samband med varje anståndsbeslut enligt föreslagna 63 kap. 14 eller 14 d §§ SFL får alltså av en fysisk eller juridisk, obegränsat eller begränsat skattskyldig person begära att säkerhet ställs enligt förutsättningarna i 63 kap. 8 § SFL, se avsnitt 6.1.2–6.1.4. I övrigt bedöms att befintliga bestämmelser om säkerhet i skatteförfarandelagen bör gälla. Förslaget föranleder ändringar i 63 kap. 8 § SFL. Anståndets upphörande vid ändrade förhållanden Prop. Regeringens bedömning: Direktivets bestämmelser om när anståndet ska upphöra vid ändrade förhållanden bedöms vara uppfyllda i gällande rätt. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har ingen invändning mot bedömningen. NSD m.fl. önskar förtydliganden om i vilka situationer hela anståndsbeloppet inte förfaller till betalning. vid anser att det är svårt att bedöma om bestämmelsen i skatteförfarandelagen träffar de fall som följer av direktivet och att bestämmelsen bör ges en utformning som ligger närmare direktivet. Skälen för regeringens bedömning: Av artikel 5.4 i direktivet framgår att ett anstånd med betalningen ska upphöra och skatteskulden blir möjlig att återkräva i följande fall: a)De överförda tillgångarna eller den näringsverksamhet som bedrivs vid den skattskyldiges fasta driftställe säljs eller på annat sätt avyttras. b)De överförda tillgångarna överförs vidare till ett tredjeland. c)Den skattskyldiges skatterättsliga hemvist eller den näringsverksamhet som bedrivs vid dess fasta driftställe överförs vidare till ett tredjeland. d)Den skattskyldige går i konkurs eller avvecklas. e)Den skattskyldige underlåter att fullgöra sina skyldigheter med avseende på delbetalningar och korrigerar inte situationen inom en rimlig tidsperiod som inte får överstiga 12 månader. Leden b och c i artikel 5.4 i direktivet, som reglerar överföringar till tredjeland ska inte tillämpas på tredjeländer som är parter i , om de med den skattskyldiges medlemsstat eller med unionen har ingått ett avtal om ömsesidigt bistånd för indrivning av skattefordringar, motsvarande det ömsesidiga bistånd som föreskrivs i direktiv /24/EU. I 63 kap. 22 § SFL finns bestämmelser som reglerar följden av anstånd och ändrade förhållanden. Om förhållandena har ändrats väsentligt sedan anstånd beviljats eller om det finns andra särskilda skäl får återkalla anståndet, sätta ned anståndsbeloppet, eller i de fall som avses i 4 eller 5 § kräva säkerhet för fortsatt anstånd. Första stycket gäller även om anstånd har beviljats på grund av att sökanden har lämnat felaktiga uppgifter. Bestämmelsen omfattar alla slags anstånd som regleras i 63 kap. SFL. Av förarbetena framgår att befogenheten att ompröva tar sikte på fall där förhållanden har förändrats sedan anståndet beviljades, dvs. sådana förändringar som innebär att den betalningsskyldige inte längre uppfyller förutsättningarna för beviljat anstånd (prop. 2010/11:165 s. 1042). Av förarbetsuttalanden vid införandet av skattebetalningslagens (1997:483) 17 kap. 11 §, vilket sedermera blev skatteförfarandelagens 63 kap. 22 §, framgår att bestämmelsen finns för att ge möjlighet att ompröva anståndsbeslut om den skattskyldiges ekonomiska förhållanden har förändrats väsentligt (prop. 1996/97:100 s. 615). I 63 kap. 22 § SFL nämns numera bara att förhållandena ska ha ändrats väsentligt. Det bedöms att situationerna i direktivets artikel 5.4 a – d får anses vara exempel på sådana situationer där förhållandena har ändrats väsentligt sedan anstånd beviljats och därmed omfattas av 63 kap. 22 § SFL. någon av dessa situationer skulle föreligga vid anståndsbeslutet skulle förutsättningar för anstånd inte anses finnas. Situationen d i direktivet kan även anses omfattas av nu gällande 63 kap. 14 § SFL första stycket 4. Anstånd får inte beviljas om näringsverksamheten som ska beskattas i en annan stat har upphört (se avsnitt 6.1.3). Situationen e i direktivet kan inte på samma sätt som i a – d föreligga vid anståndsbeslutet då betalningsproblem visar sig först . bedöms att även situationen e i direktivet omfattas av 63 kap. 22 § SFL eftersom det får anses vara en sådan där förhållandena har ändrats väsentligt sedan anståndet beviljats eller att särskilda skäl föreligger som ger möjlighet att återkalla anståndet. Bestämmelsen i 63 kap. 22 § SFL är som framgått ovan mer generellt utformad än den specifika uppräkningen i direktivet. även med beaktande av vad vid framför att det inte, för att genomföra direktivet, är nödvändigt att ytterligare detaljreglera bestämmelsen. Det är bl.a. svårt att förutse alla nya situationer som kan komma att uppstå i detta sammanhang. Vidare bör bestämmelsen även fortsatt omfatta alla slags befintliga anståndssituationer i 63 kap. SFL och de som föreslås, inklusive anstånd vid fiktiv avräkning. Regeringen anser därför att en bestämmelse om upphörande vid ändrade förhållanden kräver flexibilitet, vilket får anses uppnås med bestämmelsens ordalydelse. Andra stycket i artikel 5.4 innebär att anståndet inte ska upphöra om bl.a. tillgångar eller skatterättsligt hemvist överförs till ett tredjeland som är ett EES-landet måste dock ha ingått ett avtal med den skattskyldiges medlemsstat eller med unionen om ömsesidigt bistånd för indrivning av skattefordringar, motsvarande det ömsesidiga bistånd som föreskrivs i direktiv /24/EU. har som nämnts ovan i avsnitt 6.1.5 i förslaget till ny lydelse av 63 kap. 14 § SFL inte några indrivningsmöjligheter för skatter i förhållande till . villkor för anstånd vid uttagsbeskattning avseende utflytt till en EES-stat föreslås i detta lagstiftningsärende att staten måste ha ingått en särskild överenskommelse om ömsesidigt bistånd för indrivning av skatte- fordringar med eller med Europeiska unionen. situationer b och c i artikel 5.4 om vidare överföringar till tredjeland som inte är ett EES-land eller är ett EES-land som inte har ingått en sådan överenskommelse bedöms omfattas av 63 kap. 22 § SFL. vara en sådan situation där förhållandena har ändrats väsentligt sedan anståndet beviljats eller att särskilda skäl föreligger som ger möjlighet att återkalla anståndet. Om någon av situationerna i direktivets artikel 5.4 föreligger får följden anses vara att beviljade anstånd ovillkorligen förfaller till betalning. detta följer att det inte bör vara aktuellt att i utflyttningsfallen kunna beviljas fortsatt anstånd i situationerna i artikel 5.4 a – e i direktivet genom att ställa säkerhet, jämför 63 kap. 22 § första stycket 3 SFL. Skulle däremot bara en del av anståndsbeloppet vara hänförligt till någon av grunderna för upphörande i artikel 5.4, främst a – c torde kunna komma i fråga här, bör enligt 63 kap. 22 § första stycket 2 kunna sätta ned just den delen av anståndsbeloppet. Artikel 5.4 bedöms Prop. 2019/20:20 alltså inte per automatik medföra att hela anståndsbeloppet förfaller till betalning i sådana situationer. Som exempel kan nämnas situationen att bara en del av de överförda tillgångarna överförs vidare till tredje land. Detta medför inte att hela anståndet förfaller till omedelbar betalning av den anledningen. I avsnitt 6.1.4 föreslås att anstånd bör vara möjligt avseende sådan skatt som bestäms efter tillämpning av reglerna om avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt i 37 kap. 30 §, 38 kap. 19 § eller 38 a kap. 21 § IL, se föreslagna 63 kap. 14 d § SFL. Dessa situationer skiljer sig från sådana som direktivet tar sikte på genom att de rör överföringar från ett företag till ett annat övertagande företag medan direktivet rör överföringar inom en och samma näringsverksamhet. Så länge de överlåtna tillgångarna finns kvar i det övertagande företaget finns förutsättningar för anstånd. Följande exempel kan förtydliga situationen. Företaget har en filial i annat EU-land. AB överlåter tillgångarna och verksamheten i filialen till ett bolag X i samma land i utbyte mot andelar i X. Villkoren för fiktiv avräkning av utländsk skatt vid verksamhetsavyttring är uppfyllda. Det andra landet har en lägre skattesats än och det kvarstår svensk inkomstskatt att betala. AB bör få anstånd med denna betalning. Skulle det övertagande företaget sedermera avyttra de förvärvade tillgångarna får förhållandena anses ha ändrats väsentligt och anståndet ska därmed upphöra. Situationen går att jämföra med den i direktivets artikel 5.4 a. Möjligen kan det vara svårare i en situation som rör överföringar mellan olika företag för det företag som har beviljats anstånd att ha full kunskap om de eventuella efterföljande transaktioner som sker med tillgångarna. Det ligger dock i sakens natur att det företag som ansöker om anstånd också måste kunna visa att förutsättningar för ett sådant föreligger. Detta stöds t.ex. av mål C-575/17 m.fl. där det bl.a. framförs att det ankommer på bolag som saknar hemvist i landet att framlägga relevant bevisning som gör det möjligt för skattemyndigheterna i den beskattande medlemsstaten att fastställa att de i lag uppställda villkoren för rätten till sådant uppskov är uppfyllda. Sammanfattningsvis bedöms det att några förändringar inte behövs i skatteförfarandelagen med anledning av direktivets artikel 5.4. Bedömningen avser de skattskyldiga som omfattas av möjligheten att söka anstånd enligt föreslagna 63 kap. 14 och 14 d §§ SFL. 6.3.4Förfarandet i övrigt ändras inte Regeringens bedömning: Befintliga bestämmelser om bl.a. ansökan, beslut och uppgiftslämnande kan tillämpas på de anståndsregler som föreslås. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte några invändningar mot bedömningen. Skälen för regeringens bedömning När nu gällande anståndsregler infördes ansågs som en förutsättning för anstånd att den skattskyldige ansökte om anstånd (prop. 2009/10:39 s. 19). Det bedöms att en ansökan måste göras även med det nya systemet för anstånd som föreslås. Inte heller fortsättningsvis kommer det alltså att vara fråga om ett automatiskt anstånd. Ansökan görs enligt nuvarande system genom ett fritextbrev ställt till . Om ytterligare anstånd önskas kommande år lämnas en ny ansökan in. Beslut om anstånd är separat från beslutet om slutlig skatt när uttagsbeskattningen fastställs. Skulle t.ex. verksamheten upphöra eller tillgångar avyttras ska sådan information enligt nuvarande ordning lämnas till . Den skattskyldige kan lämna information om förändringar i ett fritextbrev till . Normalt sett upplyser den skattskyldige om sådana förändringar som skett i sin årliga begäran om nytt anstånd. Enligt direktivet ska anståndsbeloppet delbetalas . Det bedöms att den nuvarande ordningen med årliga ansökningar och beslut även fortsatt är den mest ändamålsenliga lösningen, se avsnitt 6.2. Det är den skattskyldige som i sin nya årliga ansökan ska visa att villkor för anstånd är uppfyllda och för vilket belopp. I denna proposition föreslås vidare att kretsen för vilka som ska kunna beviljas anstånd utvidgas. Även begränsat skattskyldiga ska kunna ansöka om anstånd i samband med utflyttningsbeskattning enligt föreslagna ändringar i 63 kap. 14 § SFL, se avsnitt 6.1.2. Möjligen kan detta medföra större osäkerhet kring uppgiftslämnande m.m.men även här är det den skattskyldige som ska visa att villkor för anstånd föreligger samt med vilket belopp. Detta stöds också av mål C- 575/17 m.fl. där det bl.a. framförs att det ankommer på bolag som saknar hemvist i landet att framlägga relevant bevisning som gör det möjligt för skattemyndigheterna i den beskattande medlemsstaten att fastställa att de i lag uppställda villkoren för rätten till sådant uppskov är uppfyllda. Det påtalas vidare att de mekanismer för ömsesidigt bistånd som finns mellan medlemsstaternas myndigheter är tillräckliga för att göra det möjligt för den medlemsstat där intäkterna har sin källa att utföra en kontroll av riktigheten i de uppgifter som lämnas av bolagen som saknar hemvist i landet och som önskar göra uppskov med sin skatt. Även avseende anstånd som beviljas enligt den föreslagna 63 kap. 14 d § SFL, dvs. skatt som bestäms efter tillämpning av reglerna om avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt i 37 kap. 30 §, 38 kap. 19 § och 38 a kap. 21 § IL (se avsnitt 6.1.4) kan det möjligen uppstå svårigheter med information när sålda tillgångar finns i ett annat företag i vilket det säljande bolaget som fått anstånd inte har insyn. I sådana situationer får ledning sökas på liknande sätt som ovan. Det bedöms sammanfattningsvis att uppgiftslämnandet fortsättningsvis kan hanteras på samma sätt som avseende de skattskyldiga som omfattas av möjligheten att söka anstånd enligt de föreslagna bestämmelserna i 63 kap. 14 och 14 d §§ SFL. Några nya bestämmelser behöver inte införas i dessa delar. Befintliga bestämmelser bör gälla Liksom den bedömning som gjordes vid bedöms att när det gäller övriga frågor om förfarandet bör skatte- förfarandelagens regler tillsammans med allmänna förvaltningsrättsliga principer gälla (prop. 2009/10:39 s. 20). 7 Identifiering av rapporteringspliktiga finansiella konton Regeringens förslag: Det ska klargöras i lagen om identifiering av rapporteringspliktiga konton vid automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton att ett befintligt konto som innehas av en enhet alltid är rapporteringspliktigt om det innehas av en eller flera enheter som är passiva icke-finansiella enheter över vilka en eller flera fysiska personer som har hemvist i en annan stat eller jurisdiktion har bestämmande inflytande. Ett sådant konto ska således inte vara rapporteringspliktigt endast i fråga om konton som innehas av passiva ickefinansiella enheter som har hemvist i eller i . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inga invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Efter förslag i propositionen En global standard för automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton (prop. 2015/16:29, bet. 2015/16:SkU9, rskr. 2015/16:66) genomfördes det multilaterala avtalet mellan behöriga myndigheter om automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton som undertecknades och rådets direktiv /107/EU av om ändring av direktiv /16/EU vad gäller obligatoriskt automatiskt utbyte av upplysningar i fråga om beskattning i svensk lag. Lagstiftningen trädde i kraft . I lagen (2015:911) om identifiering av rapporteringspliktiga konton vid automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton, förkortad IDKAL, finns bestämmelser om den granskning av finansiella konton som rapporteringsskyldiga finansiella institut ska göra för att identifiera vilka konton som är rapporteringspliktiga. I 22 b kap. skatteförfarandelagen (2011:1244) finns bestämmelser om de kontrolluppgifter som finansiella institut ska lämna om finansiella konton som har identifierats som rapporteringspliktiga med tillämpning av lagen om identifiering av rapporteringspliktiga konton vid automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton. I 6 kap. 1 § IDKAL anges det i punkt 1 att ett befintligt finansiellt konto är rapporteringspliktigt om det innehas av en eller flera enheter som har hemvist i en annan stat eller jurisdiktion (dvs. en annan stat eller jurisdiktion än eller ). I punkt 2 anges det att ett sådant konto också är rapporteringspliktigt om det innehas av en eller flera andra enheter som är passiva icke-finansiella enheter över vilka en eller flera fysiska personer som har hemvist i en annan stat eller jurisdiktion har 2019/20:20 bestämmande inflytande. 6 kap. 1 § IDKAL infördes för att genomföra punkt C i avsnitt V i de gemensamma rapporteringsnormerna (Common Reporting Standard, förkortad CRS) och i bilaga I till rådets direktiv /16/EU av om administrativt samarbete i fråga om beskattning och om upphävande av direktiv /799/EEG, förkortat DAC. Av punkt C i avsnitt V kan det utläsas att ett konto är rapporteringspliktigt om det innehas av en eller flera passiva icke-finansiella enheter över vilka en eller flera personer som är rapporteringspliktiga personer har bestämmande inflytande. Någon begränsning när det gäller i vilket land de passiva icke-finansiella enheterna har hemvist finns inte i bestämmelsen. Vid genomförandet av den globala standarden togs ordet ”andra” på grund av ett förbiseende med i 6 kap. 1 § 2 IDKAL. Eftersom punkt 1 i paragrafen omfattar konton som innehas av enheter som har hemvist i en annan stat eller jurisdiktion (dvs. en annan stat eller jurisdiktion än eller , se definitionen av ”annan stat eller jurisdiktion” i 2 kap. 22 § IDKAL) och punkt 2 enligt sin ordalydelse endast avser konton som innehas av andra enheter än sådana som åsyftas i punkt 1, begränsas bestämmelsen i punkt 2 på så sätt att konton endast är rapporteringspliktiga om de innehas av passiva icke-finansiella enheter som har hemvist i eller i . Den felaktiga utformningen av bestämmelsen motsvarar den i det sammanhanget korrekta bestämmelsen i 6 kap. 1 § lagen (2015:62) om identifiering av rapporteringspliktiga konton med anledning av . Ordet ”andra” i 6 kap. 1 § 2 IDKAL bör mot denna bakgrund tas bort. Därmed klargörs att ett befintligt konto som innehas av en enhet alltid är rapporteringspliktigt om det innehas av en eller flera enheter som är passiva icke-finansiella enheter över vilka en eller flera fysiska personer som har hemvist i en annan stat eller jurisdiktion har bestämmande inflytande. Ett sådant konto ska således inte vara rapporteringspliktigt endast i fråga om konton som innehas av passiva ickefinansiella enheter som har hemvist i eller i . Förslaget föranleder ändring i 6 kap. 1 § IDKAL. 8.1Förslaget till lag om ändring i inkomstskattelagen (1999:1299) Regeringens förslag: Ändringarna i inkomstskattelagen ska träda i kraft . Bestämmelserna i 3 kap. 18 §, 6 kap. 11 §, 30 kap. 8–10 §§ och 31 kap. 20 § tillämpas dock första gången på beskattningsår som börjar efter . Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Kammarrätten i efterfrågar ett Prop. 2019/20:20 förtydligande i allmänmotivering och författningskommentar till övergångsbestämmelsen till 18 kap. 15 a § IL om att det särskilda avdraget får genomslag även om det inte senare blir aktuellt med anstånd. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 11.5 i direktivet mot skatteundandraganden ska medlemsstaterna anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa artikel 5. Bestämmelserna ska tillämpas från och med den Ändringarna i inkomstskattelagen föreslås därför träda i kraft . Bestämmelserna i 3 kap. 18 §, 6 kap. 11 §, 30 kap. 8–10 §§ och 31 kap. 20 § IL föreslås tillämpas första gången på beskattningsår som börjar efter ikraftträdandet. De tillämpas således första gången på beskattningsår som börjar efter . Bestämmelsen i 18 kap. 15 a § IL i dess nya lydelse tillämpas från den , vilket innebär att den gäller beslut om anstånd som fattas enligt 63 kap. 14 § skatteförfarandelagen (2011:1244) i dess föreslagna lydelse. Till skillnad från övriga föreslagna bestämmelser i inkomstskattelagen är bestämmelsen således inte kopplad till ett visst beskattningsår utan till det beslut om anstånd som fattas. Om den nya bestämmelsen i 18 kap. 15 a § IL som ska justera avskrivningsunderlaget skulle tillämpas först på beskattningsår som börjar eller senare skulle uttagsbeskattningen nämligen inte få fullt genomslag.