prop · H603143 · 2019-06-25 00:00:00 — Frågan är då hur direktivets krav i detta avseende ska hanteras. Vad gäller sökanden noteras att denne ska åläggas en skyldighet att hemlighålla uppgifter som erhålls från den rådgivande kommittén och att denne ska lämna en försäkran till behöriga myndigheter om detta när så krävs. Därutöver ska respektive medlemsstat se till att det finns lämpliga sanktioner för överträdelser av en sökandes tystnadsplikt. Tystnadspliktsförhållandet berör således flera personer, parter och funktioner. Något liknande ”trepartsförhållande” som kan tjäna som förebild har inte kunnat hittas i arbetet med direktivet. Det skulle kunna övervägas om man genom avtal ska kunna ålägga sökanden en tystnadsplikt i de fall då behörig myndighet anser att det behövs och att myndigheten sedan får beivra ett eventuellt brott mot tystnadsplikten i avtalet genom att utkräva skadestånd. 2018/19:143 ordning förefaller dock vare sig rimlig eller lämplig. Även om tystnadsplikten rör omständigheter som avhandlas av den rådgivande kommittén är det behörig myndighet som ska kunna kräva in en försäkran om tystnadsplikt från sökanden. Vidare torde det vara lämpligast att beivra en eventuell överträdelse av tystnadsplikten med stöd av en bestämmelse i lag. Det har därför undersökts om det på det offentligrättsliga området möjligen finns någon reglering som kan tjäna som förebild vid själva utformningen av en bestämmelse om tystnadsplikt i den nya lagen. I bl.a. patientsäkerhetslagen (2010:659) och lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse finns bestämmelser som reglerar skyldigheten för enskilda subjekt att hemlighålla vissa uppgifter under vissa omständigheter. Överträdelse av en sådan bestämmelse i lagen (2004:46) om värdepappersrörelse kan t.ex. också straffsanktioneras med stöd av 20 kap. 3 § . Det bör således vara möjligt att även för enskilda sökande och deras företrädare införa en bestämmelse beträffande all information som de får del av under förfarandet i en rådgivande kommitté som utformas på liknande sätt. Den omständigheten att bestämmelsen utformas på liknande sätt betyder inte att regeringen anser att förhållandena som föreslås regleras i en bestämmelse i den nya lagen är att likställa med t.ex. bankanställdas. Bestämmelserna om tystnadsplikt i patientsäkerhetslagen och lagen om bank- och finansieringsrörelse bedöms dock vara de bästa förebilder som kan hittas. En bestämmelse om tystnadsplikt för berörda personer och deras företrädare bör således föras in i den nya lagen. Av bestämmelsen bör framgå att en sökande eller företrädare för denne inte obehörigen får röja vad den har fått reda på under förfarandet. Skrivningen innefattar samtliga uppgifter, såväl skriftliga som muntliga, som den sökanden får höra eller får del av. Bestämmelsen torde främst träffa nya uppgifter som sökanden får del av eller får höra under förfarandet i den rådgivande kommittén. Att ålägga en sökande tystnadsplikt avseende en uppgift som denne redan känner till på grund av partsinsyn i ett ärende eller för att uppgiften är offentlig i framstår som både märkligt och ologiskt. En sökande som är part i ett ärende i har enligt 10 § förvaltningslagen (2017:900) rätt att ta del av det som tillförts ärendet. Partsinsynen gäller allt material, såväl allmänna handlingar som övriga handlingar som tillhör ärendets handläggning med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen. Sekretess kan dock aldrig hindra en part från att ta del av ett beslut i ärendet (jfr andra stycket i den nämnda bestämmelsen). Utifrån detta bör följande förtydligande göras. En uppgift kan vara känd av en sökande eller dennes företrädare på grund av partsinsyn när ärendet hanteras av (utanför tvisten). En uppgift kan också vara känd för att den är offentlig i t.ex. det beslut om skatt som ligger till grund för skattetvistlösningsförfarandet. Om uppgiften är känd på sätt som angetts och uppgiften förekommer under förfarandet i den rådgivande kommittén ska den endast omfattas av bestämmelsen om tystnadsplikt i den nya lagen i förhållande till dokument från eller diskussioner i den rådgivande kommittén. Det vill säga att sökanden ska vara förhindrad att avslöja att uppgiften ”X” har diskuterats i eller förekommer i handlingar från den rådgivande kommittén. Själva förfarandet i kommittén ska anses påbörjat i och med att sökanden Prop. 2018/19:143 ger in en begäran om att inrätta en rådgivande kommitté och bör normalt anses avslutat i samband med att kommittén lämnar ifrån sig sitt yttrande. En överträdelse av tystnadsplikten ska kunna straffsanktioneras med stöd av 20 kap. 3 § . Enligt direktivet ska medlemsstaterna kunna kräva att den sökande eller dennes företrädare intygar att denne inte kommer att röja vad denne får del av under förfarandet. Eftersom det av lag föreslås framgå att uppgifter ska hemlighållas bedöms det inte behövas någon ytterligare bestämmelse i lagen. Möjligen kan det genom föreskrifter på lägre nivå införas en bestämmelse som möjliggör för att informera sökanden eller företrädaren om vad som gäller enligt lagen. Regeringen kommer att överväga detta i sitt fortsatta arbete med genomförandet av direktivet. Vad som sagts om sökanden och företrädaren ska gälla också för annan person som är berörd av tvisten om denne närvarar personligen eller via ombud inför den rådgivande kommittén. Vad som avses med annan person som är berörd av tvisten framgår ovan. Den lösning som föreslås för sökanden m.fl. bör enligt regeringens mening gälla också för oberoende personer som deltar i en rådgivande kommitté. Det förefaller lämpligt att även oberoende personers eventuella brott mot tystnadsplikten kan sanktioneras. Bestämmelsen om tystnadsplikt för sökanden m.fl. bör därför reglera även oberoende personer. Förslaget genomförs genom 4 kap. 11–14 §§ i den nya lagen. 6.6.9Kommitté för alternativ tvistlösning Regeringens förslag: ska kunna komma överens med utländsk behörig myndighet om att inrätta en kommitté för alternativ tvistlösning i stället för en rådgivande kommitté. Bestämmelserna om underrättelse till sökanden och komplettering av den standardiserade arbetsordningen under förfarandet i en rådgivande kommitté ska gälla även vid förfarandet i en kommitté för alternativ Bestämmelserna om bevis och närvaro och om tystnadsplikt och sekretess under förfarandet i en rådgivande kommitté samt om kostnader för förfarandet ska gälla också vid förfarandet i en kommitté för alternativ tvistlösning, om inte annat föreskrivs i arbetsordningen för kommittén för alternativ tvistlösning. Regeringens bedömning: Bestämmelserna direktivet om undertecknande av arbetsordningen för en kommitté för alternativ tvistlösning och om en sådan kommittés sammansättning och tvistlösningsförfarande bör inte genomföras i lag. bestämmelserna om att kommittén för alternativ tvistlösning kan vara permanent genomföras i lag. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak inget förslag om att 2018/19:143 ska underrätta sökanden om att en kommitté har inrättats, senaste dag för kommitténs yttrande och om tillämpliga skatteavtal och Remissinstanserna: Ingen remissinstans har kommenterat förslaget Skälen för regeringens förslag och bedömning: Artikel 10 möjliggör för behöriga myndigheter i berörda medlemsstater att komma överens om att inrätta en kommitté för alternativ tvistlösning i stället för en rådgivande kommitté i syfte att avge ett yttrande med förslag till lösning av tvisten. I artikel 10.1 anges att behöriga myndigheter i de berörda medlems- staterna får komma överens om att inrätta en kommitté för alternativ tvistlösning, i stället för en rådgivande kommitté. Om en kommitté för alternativ tvistlösning inrättas ska den avge ett yttrande om hur den aktuella tvisten ska lösas från inrättandet (jfr artikel 14). tvistlösning har således samma syfte som en Enligt artikel 10.2 kan kommittén för alternativ tvistlösning skilja sig från en rådgivande kommitté vad gäller sammansättning och form och den kan välja att tillämpa någon annan typ av tvistlösningsförfarande än det konventionella förfarande som en rådgivande kommitté använder sig av. artikeln nämns särskilt en typ av tvistlösningsförfarande som på engelska benämns ”final offer”, vilket på svenska närmast kan översättas till ”slutligt bud” eller ”slutbud”. Det är också den svenska benämning som har använts i andra sammanhang (se prop. 2017/18:61 s. 20). Om de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna kommer överens om det, får en permanent kommitté för alternativ tvistlösning inrättas, dvs. den ska inte bara inrättas för en specifik tvist. gå till eller vilka konkreta uppgifter, utöver att avge ett yttrande, som denna typ av kommitté ska ha framgår inte av direktivet. därför inte rimligt eller praktiskt möjligt att föreslå bestämmelser som i någon större omfattning reglerar en kommitté för alternativ tvistlösning. Vidare är det fråga om en funktion som sätts samman av olika Detta talar också för att det, precis som när det gäller en rådgivande kommitté, är svårt att reglera en kommitté för alternativ tvistlösning genom svenska föreskrifter. De delar som inverkar på sökanden eller behörig myndighet behöver dock regleras. skull anser regeringen emellertid att det bör införas en bestämmelse som tydliggör att tillsammans med utländsk behörig myndighet kan komma överens om att inrätta en kommitté för alternativ tvistlösning i stället för en rådgivande kommitté. tvistlösning är permanent eller inte har, såvitt framgår av direktivet, ingen betydelse för tvisten. Detta behöver därför inte framgå av någon Enligt artikel 10.3 ska de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna komma överens om en arbetsordning i enlighet med Av artikel 11.1 a och 11.2 framgår att behöriga myndigheter ska underrätta en sökande om arbetsordningen och att de ska Bestämmelserna anger uttryckligen den rådgivande kommittén och kommittén för alternativ tvistlösning varför det inte råder någon tvekan om att de är tillämpliga också för den sistnämnda Enligt regeringens mening bör det som sägs i artikel 11.1 b och 11.1 c om att en sökande ska underrättas om den dag då yttrandet med tvistefrågans lösning senast ska lämnas och om eventuella tillämpliga rättsliga bestämmelser, avtal och konventioner gälla såväl den rådgivande kommittén som kommittén för alternativ tvistlösning. En bestämmelse som ålägger behörig myndighet i att informera sökanden om arbetsordningen för kommittén för alternativ tvistlösning, den dag då yttrandet med tvistefrågans lösning senast ska antas och om tillämpliga skatteavtal och nationella föreskrifter som motsvarar vad som föreslås gälla för den rådgivande kommittén bör därför tas in i den nya lagen. I bestämmelsen bör också anges att har en skyldighet att underrätta en sökande om att en kommitté för alternativ tvistlösning har inrättats. Genom att samla alla underrättelser i lagen likformas det inledande skedet i kommittén för alternativ tvistlösning och den rådgivande kommittén, en ordning som kan göra förfarandet något mera överskådligt. Regeringens förslag i de nu nämnda delarna skiljer sig således något från promemorians. Skyldigheten i artikel 11.2 för behörig myndighet i , dvs. , att underteckna arbetsordningen bör dock inte regleras i lag utan kan regleras i föreskrifter på lägre nivå då den riktar sig direkt till myndigheten på samma sätt som den rådgivande kommittén. Av artikel 11.4 följer att en sökande ska ha möjlighet att vända sig till behörig myndighet om denne inte underrättats om arbetsordningen för kommittén för alternativ tvistlösning. Eftersom bestämmelsen är densamma för kommittén för alternativ tvistlösning som för den rådgivande kommittén bör det införas en bestämmelse i den nya lagen som ger sökanden möjlighet att vända sig till för att under de nämnda omständigheterna erhålla en arbetsordning. Bestämmelsen bör utformas på samma sätt som för den rådgivande kommittén. Lagrådet anför att bestämmelserna kan förenklas genom att hänvisning görs till bestämmelserna om underrättelse till sökanden och komplettering av den standardiserade arbetsordningen som gäller för den rådgivande kommittén. Regeringen delar Lagrådets bedömning. Förslaget bör därför justeras i enlighet med Lagrådets förslag. Enligt artikel 10.4 ska artiklarna 12 och 13, som reglerar tvistlösningsförfarandets kostnader samt bevis, närvaro och tystnadsplikt, gälla för en kommitté för alternativ tvistlösning såvida inte annat anges i arbetsordningen. En bestämmelse som talar om att dessa bestämmelser gäller också för kommittén för alternativ tvistlösning om inte annat följer av kommitténs arbetsordning bör därför införas i den nya lagen. Bestämmelserna i artikel 10.2 om i vilka avseenden en kommitté för alternativ tvistlösning får skilja sig från en rådgivande kommitté och om vilka typer av tvistlösningsförfaranden som en alternativ kommitté, efter överenskommelse om detta mellan de behöriga myndigheterna, får använda sig av bedöms inte behöva regleras i svensk författning. Förslaget genomförs genom 4 kap. 15–18 §§ i den nya lagen. 2018/19:143 6.6.10 Yttrande från den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning Regeringens bedömning: Bestämmelserna i skattetvistlösningsdirektivet om en kommittés yttrande bör inte tas in i lag. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. har anfört att det möjligen bör införas en bestämmelse av vilken det framgår vilken rättsverkan ett för sent meddelat yttrande från en kommitté har. Skälen för regeringens bedömning: I artikel 14.1 föreskrivs att en rådgivande kommitté eller en kommitté för alternativ tvistlösning ska lämna yttrande till de behöriga myndigheterna i de berörda medlemsstaterna senast efter den dag då kommittén inrättades. Om kommittén anser att ärendet är av sådant slag att den behöver mer tid för att avge ett yttrande, får kommittén förlänga tidsperioden . Kommittén ska i det fallet underrätta de behöriga myndigheterna och de berörda personerna om den förlängda tiden. Enligt artikel 14.2 ska den rådgivande kommittén eller kommittén för alternativ tvistlösning basera sitt yttrande på bestämmelserna i det tillämpliga skatteavtalet såväl som på relevanta bestämmelser i nationell lagstiftning. I artikel 14.3 anges att kommittén ska anta sitt yttrande med enkel majoritet. Om en majoritet inte kan uppnås, ska ordförandens röst avgöra det slutliga yttrandet. Ordföranden ska lämna kommitténs yttrande till de behöriga myndigheterna. Bestämmelserna i artikel 14 riktar sig till den rådgivande kommitté eller kommittén för alternativ tvistlösning som ska inrättas för att lösa en tvist genom yttrande i vissa fall. Som anförts tidigare är den rådgivande kommittén, eller kommittén för alternativ tvistlösning, inte ett organ eller en funktion som torde kunna regleras av svenska föreskrifter. Inga bestämmelser motsvarande artikel 14 bör således tas in i den nya lagen. Mot denna bakgrund och då direktivet inte innehåller några bestämmelser om rättsverkan av ett för sent lämnat yttrande anser regeringen, trots det som har anfört, att det i detta skede inte finns underlag för att införa någon bestämmelse av sådan innebörd. Ömsesidig överenskommelse efter yttrande Regeringens förslag: Det ska framgå att bestämmelserna i kapitlet om ömsesidig överenskommelse efter yttrande från en kommitté ska tillämpas om en rådgivande kommitté har lämnat ett yttrande och att det som sägs i kapitlet om en rådgivande kommitté också ska gälla för en kommitté för alternativ tvistlösning som har inrättats i stället för en Om tar emot ett yttrande från en rådgivande kommitté ska från det att yttrandet togs emot lösa tvisten genom en ömsesidig överenskommelse med utländsk behörig myndighet. Om inte och utländsk behörig myndighet kommer överens om ett annat sätt att lösa tvisten, ska den ömsesidiga överenskommelsen grundas på yttrandet från kommittén. ska underrätta sökanden när en ömsesidig överenskommelse träffats och om överenskommelsens innebörd. Om sökanden inte från det att överenskommelsen träffades underrättats skriftligen om överenskommelsens innebörd ska sökanden hos kunna begära att få en sådan underrättelse. Om får en sådan begäran ska myndigheten antingen underrätta sökanden om överenskommelsens innebörd eller i ett beslut avslå den. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Förvaltningsrätten i framhåller att det av artikel 15.3 framgår att om det slutliga beslutet inte har meddelats efter det att beslutet har fattats får den berörda personen överklaga i hemvistmedlemsstaten i enlighet med tillämpliga nationella regler i syfte att erhålla det slutliga beslutet. För att genomföra artikel 15.3 bedöms även avseende 5 kap. 3 § andra stycket behöva fatta ett beslut som kan överklagas. Vidare tolkar förvaltningsrätten skrivningen i artikel 15.3 i direktivet, om att den berörda personen får överklaga i hemvistmedlemsstaten i syfte att erhålla det slutliga beslutet, som att sökanden med skatterättslig hemvist i har rätt att, i enlighet med 5 kap. 3 § andra stycket lagförslaget, få begära att få del av innebörden i den ömsesidiga överenskommelsen hos . Det framgår inte att 5 kap. 3 § andra stycket lagförslaget avser sökanden med skatterättslig hemvist i . I promemorian anges däremot att ”begreppet hemvistmedlemsstat bör i lagen uttryckas som den medlemsstat där den sökande enligt skattelagstiftningen anses höra hemma”. promemorian föreslagna skrivningen återfinns dock inte i lagförslaget. Skälen för regeringens förslag: Artikel 15 innehåller bestämmelser om hur de behöriga myndigheterna ska förfara efter att de tagit emot ett yttrande från en rådgivande kommitté eller en kommitté för alternativ tvistlösning. Ett yttrande från någon av dessa kommittéer innebär att förfarandet vid ömsesidig överenskommelse går in i sista fasen och avslutas med en lösning på tvisten från mottagandet av yttrandet. Enligt artikel 15.1 ska de behöriga myndigheterna enas om hur tvistefrågan ska lösas från det att de fått del av ett yttrande från en rådgivande kommitté eller en kommitté för alternativ tvistlösning. De behöriga myndigheterna får, enligt artikel 15.2, fatta ett beslut som avviker från kommitténs yttrande under förutsättning att de kan enas om en annan lösning på tvisten. Om myndigheterna inte kan enas om en annan lösning ska de vara bundna av kommitténs yttrande. Enligt artikel 15.3 ska varje behörig myndighet utan dröjsmål meddela sökanden om det slutliga beslutet avseende tvistefrågans lösning. Om beslutet inte har meddelats efter att det fattades kan 2018/19:143 sökanden överklaga i hemvistmedlemsstaten i enlighet med tillämpliga nationella regler i syfte att erhålla det slutliga beslutet. Det skulle kunna hävdas att det inte behöver införas någon bestämmelse i den nya lagen motsvarande artikel 15.1 och 15.2 eftersom artikeln reglerar hur behöriga myndigheter tillsammans ska agera om de erhåller ett yttrande från en kommitté. Artikel 15.3, som bl.a. ålägger behörig myndighet en skyldighet att underrätta en sökande om att en ömsesidig överenskommelse uppnåtts, blir emellertid mycket svår att förstå i sitt sammanhang om den inte föregås av en inledande bestämmelse (detsamma gäller artikel 15.4). En bestämmelse bör därför införas i den nya lagen där det klargörs att om har fått ett yttrande från en rådgivande kommitté eller en kommitté för alternativ tvistlösning ska myndigheten tillsammans med behörig myndighet lösa tvisten genom en ömsesidig överenskommelse. Överenskommelsen kan antingen grunda sig på yttrandet eller på en annan lösning som myndigheterna kommit överens om. Av bestämmelsen bör framgå att har på sig att ingå en överenskommelse med utländsk behörig myndighet som löser tvisten. För att ytterligare förtydliga när denna del av förfarandet aktualiseras föreslås att det i den nya lagen införs en inledande bestämmelse av vilken framgår att bestämmelserna i kapitlet är tillämpliga om en rådgivande kommitté har lämnat ett yttrande. Förfarandet kan således inledas dels när behöriga myndigheter inte uppnått en ömsesidig överenskommelse och en rådgivande kommitté inrättats och lämnat ett yttrande, dels när en rådgivande kommitté godtagit en tidigare avvisad ansökan om tvistlösning och ingen behörig myndigheter begärt att förfarandet för ömsesidig överenskommelse ska inledas varvid kommittén har lämnat ett yttrande. I bestämmelsen bör också anges att vad som sägs om en rådgivande kommitté även gäller för en kommitté för alternativ tvistlösning om en sådan har inrättats i stället för en rådgivande kommitté. Detta för att slippa upprepa och tynga lagtexten med ”kommitté för alternativ tvistlösning”. Lagrådet påpekar att den föreslagna lagtextens krav på att överenskommelsen ”ska grundas på” yttrandet inte exakt motsvarar direktivets formulering om att yttrandet är bindande i fall ingen annan överenskommelse nås och att frågan kan ställas om förslaget i denna del genomför direktivet på ett korrekt sätt. I och med att det är ett direktiv som ska genomföras nationellt anser regeringen att det finns visst utrymme för att anpassa formuleringarna i artiklarna till svenska förhållanden. Att en ömsesidig överenskommelse ”grundas på” yttrandet från en rådgivande kommitté innebär för svensk del att och den andra berörda staten kommit överens om att handla i enlighet med yttrandet som kommittén lämnat. Mot denna bakgrund och med hänsyn till förvaltningens självständighet bör det inte anges i den nya lagen att ett yttrande från en rådgivande kommitté eller liknande ska vara bindande (jfr 12 kap. 2 § regeringsformen). Regeringen anser därför inte att bestämmelsen bör justeras. Vad gäller artikel 15.3 och dess genomförande i svensk rätt föreslås att det införs en bestämmelse i den nya lagen som ålägger att underrätta en sökande om att en ömsesidig överenskommelse träffats och om överenskommelse innebörd. Det innebär att behörig myndighet ska översända ett sammanfattande beslut om överenskommelsens innehåll. Direktivets krav på att underrättelsen ska ske utan dröjsmål bedöms för Prop. 2018/19:143 svensk del bäst uttryckas som . Vad övrigt gäller genomförandet av artikel 15.3 och möjligheten för en sökande att ”överklaga i hemvistmedlemsstaten […] i syfte att erhålla” en överenskommelse konstateras att det i svensk rätt inte finns någon allmän bestämmelse om överklagande för att erhålla ett beslut eller ett liknande besked. I sammanhanget bör framhållas att det inte är fråga om att ta del av en handling som faller under tryckfrihetsförordningen och att sökanden inte är part i förfarandet och därför inte har någon ”rätt” att få beslutet skickat till sig (jfr 1 kap. 2 § 2). Detta måste således regleras särskilt på något sätt. I 12 § förvaltningslagen finns bestämmelser om åtgärder som en part kan vidta om en myndighet försummar handläggningen av dennes ärende. Dessa bestämmelser kan användas som förebild vid utformningen av en bestämmelse som ska säkerställa att syftet med artikeln, dvs. att sökanden får del av den ömsesidiga överenskommelsens innebörd, uppnås. Det föreslås därför att det införs en bestämmelse i den nya lagen enligt vilken en sökande som endast erhållit information om att överenskommelsen har uppnåtts, men inte skriftligen underrättats om dess innebörd från underrättelsen, ska kunna vända sig till med en begäran om att få del av densamma. Med skriftligen underrättats förstås att överenskommelsens innebörd nedtecknats i en handling och skickats till sökanden. Myndigheten har då att antingen underrätta sökanden om överenskommelsens innebörd eller i ett beslut avslå begäran. Utrymmet för att avslå begäran i dessa fall synes vara mycket litet då det är svårt att föreställa sig någon anledning till varför underrättelse inte ska kunna ske . Ett avslag på begäran att få del av innebörden i en ömsesidig överenskommelse ska precis som i 12 § förvaltningslagen kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol (se avsnitt 6.14).