prop · H70363 · 2019-12-17 00:00:00 — programvara som krävs för att näringsidkaren känner till eller använda det digitala innehållet. rimligen kan förväntas känna till det, vilken maskin- och program- vara som krävs för att använda det Informationsskyldigheten enligt första stycket gäller inte, om informationen framgår av sammanhanget. Informationsskyldigheten gäller inte heller i fråga om 1. vardagliga avtal som fullgörs , 2. andra avtal om fast egendom än sådana som avser uthyrning av fast egendom, eller 3. avtal som anges i 2 kap. 1 § andra stycket 1, 2 och 6–8 samt fjärde stycket och i 3 kap. lagen om distansavtal och avtal utanför affärslokaler. Denna lag träder i kraft . Ärendet och dess beredning och rådets direktiv /83/EU av 2011 om konsumenträttigheter och om ändring av rådets direktiv 93/13/EEG och och rådets direktiv /44/EG och om upphävande av rådets direktiv /577/EEG och och rådets direktiv /7/EG (direktivet om konsumenträttigheter) trädde i Genom direktivet upphävdes tidigare direktiv om hem- och distansförsäljning respektive 1997. tivet om oskäliga villkor i konsumentavtal . direktivet om vissa aspekter rörande försäljning av konsumentvaror och härmed förknippade garantier . rättigheter finns som bilaga 1. De nationella åtgärderna för att följa direktivet skulle tillämpas från och Som ett led i genomförandet utarbetades i Justitie- departementet en departementspromemoria (Ds 2013:15). lämnade förslag i fråga om genomförandet i propositionen Gemensamt konsumentskydd i EU (prop. 2013/14:15). lagförslag med några språkliga justeringar och en lagteknisk anpassning 2013/14:CU7, rskr. 2013/14:118). Direktivsgenomförandet ledde till ändringar i konsumentköplagen (1990:932), lagen (1991:351) om handelsagentur, lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, dåvarande distans- och hemförsälj- ningslagen (2005:29) (som genom lagändringarna fick namnet lagen om distansavtal och avtal utanför affärslokaler, se vidare avsnitt 4.2), lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden, marknadsföringslagen (2008:486), konsumentkreditlagen (2010:1846) och skatteförfarandelagen (2011:1244). De nationella genomförandena av EU-direktiv granskas av Europeiska Med anledning av en sådan granskning har kommissionen haft vissa synpunkter på det svenska genomförandet av direktivet om kon- Med anledning av kommissionens synpunkter utarbet- ades i departementspromemorian Tydligare regler vid konsumentavtal (Ds 2019:3). Ändringar föreslogs i konsumentköp- lagen, lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, lagen om distans- avtal och avtal utanför affärslokaler samt marknadsföringslagen. manfattning av promemorian finns i bilaga 2. finns i bilaga 3. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstans- erna finns i bilaga 4. Remissyttrandena finns tillgängliga i lagstiftnings- ärendet (Ju2019/00598/L2). En jämförelsetabell med en sammanställning över de aktuella bestäm- melserna i direktivet och närmast motsvarande bestämmelser i svensk lag finns i bilaga 5. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7. Lagrådets synpunkt, som är av redaktionell och språklig karaktär, behandlas i författningskommentaren. Regeringen följer Lagrådets förslag. 2019/20:63 I förhållande till lagrådsremissens förslag görs också några språkliga och redaktionella ändringar. 4Direktivet och dess genomförande 4.1Direktivets syfte och innehåll Direktivet om konsumenträttigheter spänner över ett stort område. Huvudsakligen regleras avtal om konsumentköp och konsumenttjänster som ingås på distans eller utanför affärslokaler. Direktivet innehåller emellertid också artiklar som är tillämpliga oavsett på vilket sätt ett avtal ingås. Det gäller exempelvis vissa artiklar om oskäliga avtalsvillkor. Direktivet är indelat i sex kapitel och har två bilagor. Kapitel I i direktivet innehåller artiklar om syfte, definitioner och tillämpningsområde. Syftet med direktivet är enligt artikel 1 dels att åstadkomma ett konsumentskydd som ligger på en hög nivå, dels att bidra till att den inre marknaden fungerar tillfredsställande. Artikel 2 innehåller definitioner av centrala begrepp i direktivet, såsom vem som ska anses vara konsument och vem som ska anses vara näringsidkare. I artikel 3 anges direktivets tillämpningsområde. Direktivet tillämpas på avtal mellan näringsidkare och konsumenter om köp av varor och tillhandahållande av tjänster, liksom på avtal om försörjningstjänster och nyttigheter, såsom fortlöpande leverans av el, vatten, gas eller fjärrvärme. I artikeln finns också undantag från direktivets tillämpningsområde. Artikel 4 ger uttryck för att direktivet innebär fullharmonisering. Det innebär att medlemsstaterna i sin nationella lagstiftning inte får behålla eller införa bestämmelser som avviker från vad som föreskrivs i direktivet, om inget annat anges i direktivet. Kapitel II i direktivet innehåller endast en artikel, artikel 5, som gäller konsumentinformation i samband med andra avtal än distansavtal och avtal utanför fasta affärslokaler. Artikeln är alltså tillämplig på avtal som ingås i butiker. Den innehåller minimikrav i fråga om den information som näringsidkaren ska lämna till konsumenten innan ett avtal ingås. Kapitel III gäller distansavtal och avtal utanför fasta affärslokaler. Regleringen är till största delen gemensam för båda avtalstyperna. Artiklarna 6–8 föreskriver vilken information näringsidkaren ska lämna till konsumenten innan ett avtal ingås och hur informationen ska lämnas. Artiklarna 9–16 reglerar konsumentens rätt att ångra sig när ett avtal har ingåtts på distans eller utanför affärslokaler. I kapitel IV behandlas vissa frågor som rör andra konsumenträttigheter än informationskrav och ångerrätt. I artikel 20, som är tillämplig på alla slags avtal om köp av varor, behandlas t.ex. frågan om när risken för att en vara skadas går över från säljaren till köparen. Artiklarna 19, 21 och 22 gäller oskäliga avtalsvillkor i fråga om uttag av Prop. 2019/20:63 olika avgifter och tilläggsbetalningar. Artikel 22 innehåller t.ex. ett förbud mot att på vissa sätt dölja en betalningsskyldighet för konsumenten. Kapitel V innehåller allmänna bestämmelser som bl.a. gäller bransch- organisationers rätt att föra talan inför domstol beträffande frågor som regleras i direktivet. Vid leveranser av varor eller tillhandahållande av tjänster utan föregående beställning föreskriver direktivet i artikel 27 att ett uteblivet svar från konsumentens sida inte ska anses innebära ett samtycke till leveransen eller till att tjänsten utförs. I kapitel VI finns slutbestämmelser. Bilaga I A till direktivet innehåller ett formulär med information om ångerrätten som en näringsidkare ska kunna fylla i och lämna till en konsument för att uppfylla sin informationsskyldighet. Bilaga I B innehåller ett formulär som en konsument kan använda sig av för att ångra ett avtal. 4.2 Genomförandet av konsumenträttighetsdirektivet Regeringens bedömning: Vissa lagändringar bör genomföras för att uppnå bättre överensstämmelse mellan svensk rätt och konsumenträttighetsdirektivet, i den utsträckning det leder till tydligare eller mer rättssäkra regler eller regler med ett bättre konsumentskydd. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser, bl.a. nämnden vid , , Konsumenter och , delar den bedömning som görs i promemorian eller lämnar den utan invändning. förordar även att det görs en bred översyn av de konsumenträttsliga reglerna i syfte att åstadkomma en mer sammanhållen lagstiftning. TU – Medier i anser däremot att en del av förslagen i promemorian inte är nödvändiga, eftersom det inte står klart att det i alla delar medför förbättringar att i lagtext förtydliga sådant som framgår av förarbeten. Skälen för regeringens bedömning Det svenska genomförandet av direktivet För att genomföra direktivet om konsumenträttigheter i svensk rätt före- slogs i propositionen Gemensamt konsumentskydd i EU (prop. 2013/14:15) huvudsakligen ändringar i konsumentköplagen, lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, dåvarande distans- och hemförsäljningslagen och I och med att direktivet, till skillnad från tidigare EU-direktiv på området, även innehöll särskilda bestämmelser om avtal utanför affärslokaler, föranledde genomförandet av direktivet att distans- och hemförsäljningslagen kom att få en ny benämning. mera lag om distansavtal och avtal utanför affärslokaler (distansavtals- Finns det behov av att justera det svenska genomförandet av direktivet? Kommissionen har ifrågasatt det svenska genomförandet. Det är fråga om ett antal synpunkter av företrädesvis lagteknisk karaktär. Kommissionen pekar bl.a. på att vissa delar av direktivets bestämmelser inte har kommit till direkt uttryck i svensk lag, utan endast framgår av förarbetena till lagen. Vidare anser kommissionen att ytterligare ett antal av direktivets definitioner bör införas i lag. Endast i begränsad utsträckning avser synpunkterna sakliga skillnader mellan direktivet och svensk lag. Ett EU-direktiv är bindande för medlemsstaterna när det gäller det resultat som ska uppnås, men överlåter åt medlemsstaterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet (artikel 288 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt). Enligt fasta rättspraxis kräver inte genomförandet av direktiv i nationell rätt att direktivets bestämmelser återges ordagrant i en uttrycklig lagregel. lämnar det aktuella direktivet endast i begränsad utsträckning utrymme för andra nationella regleringar än de som följer av direktivets bestämmelser, och naturligtvis ska svensk rätt överensstämma med . Vid det svenska genomförandet av direktivet om konsumenträttigheter bedömdes det att direktivets bestämmelser i stor utsträckning måste anpassas till den terminologi och systematik som finns i den svenska konsumentlagstiftningen (se prop. 2013/14:15 s. 31). Det bedömdes vidare inte vara nödvändigt att genomföra alla direktivets definitioner (se a. prop. s. 35 f.). Vissa delar av direktivets bestämmelser klargjordes i motiv och författningskommentar i stället för i lagtext. Kommissionens synpunkter aktualiserar därför bl.a. frågan om genomförande genom förarbeten. och instämmer i kommissionens kritik mot lagstiftningstekniken att genomföra delar av direktivet genom förarbetsuttalanden. Enligt medför den tekniken att lagstiftningen blir svårtillgänglig för den enskilde. Samfundet menar vidare att lagstiftningstekniken kan medföra risker från ett rättssäkerhetsperspektiv. Regeringen konstaterar emellertid att enligt svensk rättstradition är förarbetena ett viktigt instrument för lagtolkning. Det är vedertaget att förarbetena har stor betydelse vid bestämmande av hur en lagbestämmelse ska tolkas. Förarbetenas starka ställning som tolkningshjälpmedel har bekräftats av . Domstolen har konstaterat att enligt en rättstradition som är väl befäst i utgör förarbeten ett viktigt instrument för lagtolkning och att de är lätt tillgängliga (se målet Europeiska kommissionen mot , C-478/99, EU:C:2002:281 samt t.ex. prop. 2016/17:107 s. 162). Med den svenska lagstiftningstekniken är det möjligt att, med de begränsningar som följer av ordalydelsen, förtydliga och fylla ut innebörden av lagtexten genom förklaringar i förarbeten. Det gör att lagens innebörd blir tydligare utan att lagtextens klarhet, enkelhet och överskådlighet går förlorad. Förarbetsuttalanden ger därmed även större förutsebarhet i fråga om lagens innebörd. Detta ökar i sin tur rättssäkerheten. Enkel och tydlig lagtext är också en fördel för enskilda som vill tillgodogöra sig lagens innehåll. Sammanfattningsvis är utgångspunkten att förarbeten är relevanta för att fastställa rättsläget i , även i fråga om genomförande av EU-rättsakter. Som framgår ovan tar flera av kommissionens synpunkter sikte på att lagtexten bör förtydligas i fråga om vad som gäller i olika hänseenden. –Medier i menar att det inte i alla delar medför förbättringar att i lagtext förtydliga sådant som framgår av förarbeten. Det är en viktig utgångspunkt i svenskt lagstiftningsarbete att bestämmelser ska vara tydliga och enkla att tillämpa. Självklart gäller detta även vid genomförande av EU-direktiv. Även om användandet av förarbeten kan vara en accepterad metod för att genomföra EU-direktiv, så finns det skäl att se över det svenska genomförandet för att bedöma om det finns utrymme för förbättringar med anledning av kommissionens synpunkter. Vidare är det eftersträvansvärt att ha regler med ett högt konsumentskydd som är i linje med hur direktivet uppfattas i övriga EU. Regeringen anser därför att det finns anledning att genomföra vissa lagändringar med anledning av kommissionens synpunkter, i den utsträckning det kan leda till tydligare eller mer rättssäkra regler eller regler med ett bättre konsumentskydd. Som bl.a. och framhåller är det generellt sett positivt att regler på det konsumenträttsliga området förtydligas. En förutsättning är dock att eventuella lagändringar inte i övrigt leder till några påtagliga nackdelar. De nu aktuella förslagen, som alltså föranletts av synpunkter från kommissionen och som huvudsakligen är av lagteknisk karaktär, avser tämligen begränsade frågor. efterfrågar en bred översyn av de konsumenträttsliga regelverken i syfte att åstadkomma en mer sammanhållen konsumentlagstiftning, exempelvis i form av en konsumentbalk. Det är inte möjligt att överväga den frågan inom ramen för detta lagstiftningsärende. Regeringens förslag: Det införs två nya definitioner i distansavtalslagen, dels en definition av begreppet affärslokaler, dels en definition av begreppet digitalt innehåll. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker promemorians förslag eller har inga invändningar mot dem. TU – Medier i anser inte att det är nödvändigt att införa definitionen av begreppet digitalt innehåll i lag. Föreningen Installatörsföretagen tillstyrker en definition av termen affärslokal i distansavtalslagen, men efterlyser vissa förtydliganden. Skälen för regeringens förslag Artikel 2 i direktivet om konsumenträttigheter innehåller definitioner. Vissa av dessa definitioner förekommer även i tidigare direktiv och finns i svensk rätt. Vid genomförandet av direktivet infördes en ny definition i distansavtalslagen. Definitionen av begreppet hemförsälj- 2019/20:63 ningsavtal ersattes av begreppet avtal utanför affärslokaler, som har en annan innebörd än den tidigare definitionen. Regeringen gjorde bedömningen att det därutöver inte behövdes ytterligare nya definitioner i svensk lagtext (prop. 2013/14:15 s. 35 f.). Denna bedömning har delvis ifrågasatts av kommissionen. Se även avsnitt 6 beträffande definitionen av begreppet garanti. En definition av affärslokaler Enligt artikel 2.9 är fasta affärslokaler definierat som a) fasta detaljhandelslokaler där näringsidkaren bedriver sin fasta verksamhet eller b) rörliga detaljhandelslokaler där näringsidkaren vanligtvis bedriver sin verksamhet. Begreppet förekommer i en annan definition, nämligen avtal utanför fasta affärslokaler. Det sistnämnda begreppet är genomfört genom en definition i distansavtalslagen av begreppet avtal utanför affärslokaler, se prop. 2013/14:15 s. 73. Kommissionen anser att definitionen av fasta affärslokaler är av sådan vikt att genomförandet måste ske genom en definition i lag. I promemorian görs bedömningen att det svenska genomförandet lever upp till direktivets krav, men att det ändå bör övervägas ändringar i lagstiftningen i den mån det inte medför några nackdelar. Vid den bedömningen konstateras att den svenska språkversionen av direktivet inte är helt lyckad. Exempelvis definieras fasta affärslokaler delvis som rörliga detaljhandelslokaler. Denna formulering framstår inte som välövervägd. I den engelska språkversionen används emellertid följande formulering: “business premises means: (a) any immovable retail premises where the trader out his activity on a permanent basis; or (b) any movable retail premises where the trader out his activity on a usual basis”. Den versionen utgår alltså från begreppet affärslokaler (business premises) och inte från begreppet fasta affärslokaler. Regeringen gör samma bedömning som görs i promemorian, nämligen att det inte kan anses innebära någon påtaglig nackdel att införa en definition av begreppet affärslokaler i distansavtalslagen, med den engelska språkversionen av direktivet som förebild. Tvärtom kan en sådan definition bidra till ökad tydlighet. Det föreslås därför att en definition av begreppet affärslokaler införs i distansavtalslagen. Definitionen bör dock justeras språkligt i förhållande till förslaget i promemorian. För det första framstår det inte som lyckat att tala om ”lokaler” som är rörliga. Därför kan uttrycket ”affärsställen” väljas i stället. Genom att använda uttrycket affärsställen i stället för uttrycket detaljhandelslokaler, blir det dessutom tydligare att definitionen även kan omfatta kontor inom tjänstesektorn. Ett sådant klargörande har efterfrågats av Föreningen Installatörsföretagen. För det andra motsvarar uttrycket näringsidkarens varaktiga verksamhet bättre det led i direktivets definitionen som beskrivs som näringsidkarens fasta verksamhet. I promemorian användes i stället uttrycket näringsidkarens permanenta verksamhet. Begreppet affärslokaler bör således definieras så att det avser fasta och rörliga affärsställen där näringsidkaren varaktigt eller vanligen driver verksamhet. Till följd av att det införs en särskild definition som klargör vad som utgör en affärslokal behöver även en mindre redaktionell justering göras i definitionen av begreppet avtal utanför affärslokaler. En definition av digitalt innehåll Enligt artikel 2.11 i direktivet avses med digitalt innehåll data som pro- duceras och tillhandahålls i digital form. Begreppet digitalt innehåll an- vänds i bestämmelser som handlar om vilken information konsumenten ska få och i bestämmelser om ångerrätten. Vid genomförandet av direktivet gjorde regeringen bedömningen att begreppet digitalt innehåll i sig var så tydligt att det inte var nödvändigt att införa en särskild definition av begreppet i lag (prop. 2013/14:15 s. 36). Distansavtalslagens tillämpningsområde förtydligades även i förarbetena, där det framgår att lagen är tillämplig på digitalt innehåll (se a. prop. s. 75). Kommissionen har emellertid ifrågasatt det svenska genomförandet, eftersom det i lagtext inte finns någon definition av begreppet digitalt inne- Fråga har därför uppkommit om det finns anledning att göra ett för- tydligande av den saken. I promemorian konstateras att det i och för sig står klart att distansavtals- lagen är tillämplig på digitalt innehåll och att detta begrepp har samma innebörd som i direktivet. Som TU – Medier i anför är det därmed inte alldeles nödvändigt att införa definitionen i lag. dock bedömningen att det finns ett värde i att införa en definition i lag av begreppet digitalt innehåll. Konsumenter delar den bedömningen och framhåller att det inte är en självklarhet för alla konsumenter vad Definitionen välkomnas även av . Någon nackdel med att införa en definition av begreppet har inte heller Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att en definition av begreppet digitalt innehåll ska införas i distansavtalslagen. Definitionen kan utformas i enlighet med den definition som finns i Regeringens förslag: En näringsidkare ska, utöver den information om ångerrätten som ska ges till en konsument innan ett avtal ingås, ge konsumenten ett formulär för utövande av ångerrätten. I distansavtalslagen och marknadsföringslagen införs förtydligande bestämmelser om att skyldigheten att lämna viss information beträf- fande digitalt innehåll inskränker sig till sådan information som en näringsidkare känner till eller rimligen förväntas känna till. görs i de lagarna att en näringsidkare innan ett avtal ingås är skyldig att informera konsumenten om eventuella åtaganden som ger konsumenten rättigheter utöver dem som följer av lag. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser, bl.a. Allmänna reklama- tionsnämnden, , Hovrätten för Nedre Norr- land, vid , Konsument- verket, , och Konsumenter, tillstyrker förslagen eller lämnar dem utan invänd- att förslaget beträffande information om åtaganden och garantier bör justeras för att bättre överensstämma med direktivet. Kontakta, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, , , , och TU – Medier i menar att förslaget om information beträffande garantier dels riskerar att leda till att färre näringsidkare kommer att tillhandahålla garantier, dels att det som föreslås redan följer av gällande lagtext vid en direktivkonform tolkning. De sistnämnda remissinstanserna efterlyser vidare att det tas ett helhetsgrepp om de regler som gäller näringsidkarnas informationslämnande och invänder, liksom , mot förslaget om att näringsidkaren i vissa fall måste överlämna ett formulär för utövande av ångerrätten. Enligt Föreningen Installatörsföretagen innebär förslaget om att formuläret måste överlämnas innan avtalet ingås att det inte kommer att vara möjligt för näringsidkare och konsumenter att ingå avtal per telefon. Bland andra anför även att ett krav på att formuläret ska överlämnas till konsumenten innebär att näringsidkarna måste hantera och lagra information om utskicket, vilket förutsätter att det bedöms vara förenligt med den allmänna dataskyddsförordningen. Konsumenter framhåller däremot att det är positivt att näringsidkaren ska överlämna ett formulär för utövande av ångerrätten, men anser att näringsidkaren – liksom enligt hittillsvarande reglering – även ska lämna information om formuläret. Konsumenter anser att förslaget beträffande information om digitalt innehåll är en onödig begränsning av informationsskyldigheten. Skälen för regeringens förslag Allmänt om distansavtal respektive avtal utanför affärslokaler Vad som utgör ett distansavtal respektive ett avtal utanför affärslokaler framgår av definitioner i distansavtalslagen (som genomför artikel 2.7 och 2.8i direktivet, se resonemangen om genomförandet av begreppet affärslokaler i avsnitt 5). Ett distansavtal är ett avtal som ingås inom ramen för ett av näringsidkaren organiserat system för att träffa avtal på distans, om kommunikationen sker uteslutande på distans. Begreppet avtal utanför affärslokaler omfattar tre olika slags avtal. För det första är det fråga om avtal som ingås då näringsidkaren och konsumenten är närvarande på någon annan plats än i näringsidkarens affärslokal eller efter det att konsumenten lämnat ett anbud på en sådan plats. För det andra avses avtal som ingås i näringsidkarens affärslokal, eller med hjälp av ett medel för distanskommunikation, i omedelbar anslutning till att konsumenten kontaktats av näringsidkaren på någon annan plats där de varit närvarande. För det tredje avses avtal som ingås under en utflykt som har organiserats av näringsidkaren i marknadsförings- eller försäljningssyfte. Remissinstansernas generella synpunkter på regler om information Flera remissinstanser, bl.a. Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, och , menar att det är mindre justeringar som föreslås och att förslagen troligen kommer att få begränsad effekt på före- tagens totala informationsbörda. De efterlyser emellertid att det tas ett helhetsgrepp om företagens informationskrav för att minska den totala bördan. Exempelvis anför SWEDMA att en stor informationsmängd till konsumenterna kan motverka syftet med informationen, eftersom den blir svårtillgänglig. Vidare framhålls att alltför detaljerade informationskrav i lag kan bli svåra att tillämpa på nya situationer på grund av den tekniska utvecklingen. Regeringen konstaterar att regelverket på området i stor utsträckning – även på förhållandevis detaljerad nivå – är harmoniserat på EU-nivå.