prop · H603143 · 2019-06-25 00:00:00 — Som tidigare nämnts så finns regler om ömsesidig överenskommelse i de skatteavtal har med andra stater inom EU. med och samt skatteavtalet med innehåller dessutom regler som möjliggör tvistlösning genom skiljeförfarande. För företag finns utöver möjligheten enligt bestämmelserna i ett fullständigt skatteavtal även en möjlighet att begära ömsesidig överenskommelse enligt den s.k. skiljemannakonventionen. Konventionen ger företag möjlighet att, i fall som rör internprissättning, begära ömsesidig överenskommelse. För de ärenden där de behöriga myndigheterna inte når en överenskommelse inom den tid som anges i konventionen innehåller konventionen regler om ett skiljeförfarande. Förslaget innebär således att regler om ytterligare ett förfarande vid ömsesidig överenskommelse införs. Endast två av de svenska fullständiga skatteavtalen med stater inom EU innehåller bestämmelser om skiljeförfarande. Sådana bestämmelser finns visserligen även i skiljemannakonventionen, som samtliga stater inom EU är anslutna till, men konventionen gäller enbart för tvister rörande internprissättning. Förslagen i denna proposition har således en bredare geografisk tillämpning än vad som gäller för det svenska nätet av fullständiga skatteavtal med andra stater inom EU samt ett bredare materiellt tillämpningsområde än skiljemannakonventionen. Förfarandet enligt förslagen i denna proposition kan alltså i vissa fall vara mer attraktivt för en skattskyldig än de redan befintliga förfarandena. Det kan därför inte uteslutas att antalet ärenden som leder till skiljeförfarande kan komma att öka. Mot bakgrund av att endast ett fåtal ärenden har prövats enligt skiljemannakonventionen kan det antas att en eventuell ökning kommer att vara relativt liten. Statistik gällande tillämpning av skiljemannakonventionen sammanställs av Europeiska kommissionens arbetsgrupp . Enligt denna statistik har 79 ärenden om ömsesidig överenskommelse där är en av parterna initierats för åren 2011–2015. Det kan noteras att skiljemannakonventionen varit i kraft så har skiljeförfarandet endast aktualiserats i fem fall. Enligt statistik , dvs. åren 2011–2015 uppgår antalet ansökningar om ömsesidig överenskommelse enligt skatteavtal, där är en av parterna till 459 stycken. Även om fler personer och situationer omfattas av förslagen i denna proposition än av bestämmelserna i skiljemannakonventionen så ger det låga antalet skiljeförfaranden en indikation avseende det förväntade framtida antalet ärenden enligt skattetvistlösningsdirektivet. Den omständigheten att antalet ärenden som går till skiljeförfarande enligt den föreslagna lagen kan bli få bör inte tolkas som att förslaget är av ringa betydelse för skattskyldiga. Syftet med direktivet, och således med den föreslagna lagen, är att skapa bättre förutsättningar för att de aktuella tvisterna mellan stater inom EU löses. För den skattskyldiges del torde det vara positivt om tvisten löses i förfarandet. 2018/19:143 Med andra ord torde det vara positivt för en skattskyldig om en tvist löses av de behöriga myndigheterna innan tidsgränsen för inrättande av en rådgivande kommitté eller en kommitté för alternativ tvistlösning har nåtts. Små och medelstora företag För att underlätta för företag som inte är att anse som stora företag och inte utgör en del av en stor koncern finns bestämmelser i lagen som anger att de kan ge in en ansökan om tvistlösning, svar på en begäran om att komplettera uppgifter, återkalla en ansökan om tvistlösning eller begära att oberoende personer utses endast till den behöriga myndighet i den medlemsstat där de enligt skattelagstiftningen anses höra hemma. Även för enskilda innebär förslaget att det införs ytterligare en möjlighet för enskilda att begära ömsesidig överenskommelse. Som tidigare nämnts så har redan bestämmelser om ömsesidig överenskommelse i samtliga fullständiga skatteavtal med andra stater inom EU. Det kan nämnas att skiljemannakonventionen inte gäller för enskilda. Regler om skiljeförfarande finns endast i skatteavtalet med och samt i skatteavtalet med . Reglerna om ömsesidig överenskommelse i skatteavtalen kommer att finnas kvar parallellt med de nu föreslagna reglerna. Förslaget innebär således att det införs ytterligare ett regelverk för ömsesidig överenskommelse. Eftersom det finns möjlighet att ansöka om ömsesidig överenskommelse för enskilda är det svårt att avgöra om förslagen i propositionen i praktiken kommer innebära att antalet ansökningar kommer att öka. Antalet ärenden som rör enskilda och som kan förväntas gå till skiljeförfarande bedöms vara mycket begränsat. Även för fysiska personer finns motsvarande bestämmelse som för företag som inte är att anse som stora företag och inte heller är en del av en stor koncern. Bestämmelsen innebär bl.a. att det räcker med att den fysiska personen ger in en ansökan om tvistlösning endast till den behöriga myndighet i den medlemsstat där personen enligt skattelagstiftningen anses höra hemma. Detta gäller även när denne ska svara på en begäran från någon av de behöriga myndigheterna om att ge in kompletterande uppgifter, om denne vill återkalla en ansökan eller begära att oberoende personer utses. 8.4Konsekvenser för och de allmänna förvaltningsdomstolarna Kammarrätten i menar att förslagen i promemorian innebär att det tillkommer nya måltyper för förvaltningsdomstolarna i och för att domstolarna ska garanteras nödvändiga medel finns det enligt kammarrätten skäl att bevaka den ökade måltillströmningen. Förvaltningsrätten i anger i sitt remissvar att vid de fall domstolen har att pröva om de åtgärder som har vidtagit 2018/19:143 innebär att överenskommelsen verkställs, kan en sådan prövning komma att bli omfattande och att det därvid bör säkerställas att de allmänna förvaltningsdomstolarna får tillräckligt med resurser för detta. Förslagen ger både enskilda och företag en möjlighet att begära ömsesidig överenskommelse. Det finns bestämmelser om ömsesidig överenskommelse i samtliga fullständiga skatteavtal med andra stater inom EU. Dessutom finns, som nämnts ovan, regler om ömsesidig överenskommelse i skiljemannakonventionen. Som nämnts ovan har förslagen i denna proposition en bredare geografisk tillämpning än vad som gäller för det svenska nätet av fullständiga skatteavtal med stater inom EU samt ett bredare materiellt tillämpningsområde än skiljemannakonventionen. Förfarandet enligt förslagen i denna proposition kan alltså i vissa fall vara mer attraktivt för en skattskyldig än de redan befintliga förfarandena. Det kan därför inte uteslutas att antalet ansökningar om ömsesidig överenskommelse, och tvister som avgörs genom förfarande i en rådgivande kommitté, kan komma att öka. En ökning av antalet ansökningar skulle innebära en ökad arbetsbelastning för i första hand i egenskap av behörig myndighet. Dessutom ska utföra vissa ytterligare uppgifter, exempelvis översända en arbetsordning till den rådgivande kommittén i de fall en sådan inte upprättats inom i lagen angiven tidsram. kan även komma att behöva genomföra informationsinsatser med anledning av att det införs ett nytt regelverk för ömsesidig överenskommelse som skiljer sig från befintliga regelverk. Eventuella tillkommande utgifter för ska hanteras inom befintliga och beräknade ekonomiska ramar. Regeringens bedömning vad gäller de allmänna förvaltningsdomstolarna är att det torde i första hand vara arbetsbelastningen för den domstol dit överklagande av beslut sker, som kan komma att påverkas. De beslut av som föreslås kunna överklagas innebär att det tillkommer nya måltyper i förvaltningsdomstolarna. Kammarrätten i anger att eftersom det tillkommer nya måltyper och för att domstolarna ska garanteras nödvändiga medel så finns det skäl att bevaka måltillströmningen. Förvaltningsrätten i anger att en prövning av åtgärder som vidtagit innebär att överenskommelsen blivit verkställd kan bli omfattande. Det är dock i samtliga fall fråga om att överpröva beslut från eller att pröva om överenskommelsen blivit verkställd av . Som angetts ovan under avsnitt 8.3 så är regeringens bedömning att det totala antalet mål i förvaltningsdomstol kommer bli få. Förvaltningsrätten i menar att det bör säkerställas att de allmänna förvaltningsdomstolarna får tillräckligt med resurser för att hantera vid det fall domstol ska göra en prövning om de åtgärder som vidtagit innebär att överenskommelsen faktiskt blivit verkställd. Att ingå och verkställa ömsesidiga överenskommelser är inte en ny uppgift för , utan myndigheten hanterar ärenden om ömsesidig överenskommelse och verkställandet av sådana, se avsnitt 8.3. Antalet ärenden där de allmänna förvaltningsdomstolarna kommer att pröva om verkställt en överenskommelse bedöms därför bli Prop. 2018/19:143 få. En eventuell ökad arbetsbelastning för förvaltningsdomstolarna kan därför antas bli begränsad. Eventuella tillkommande utgifter för de allmänna förvaltningsdomstolarna ska hanteras inom befintliga och beräknade ekonomiska ramar. 8.5Övriga effekter och bedömningar Förslaget torde inte ha några effekter för miljön. Eftersom förslaget inte innebär någon förändring i skatteuttaget så bedöms det inte få några effekter för den ekonomiska jämställdheten mellan kvinnor och män. Förslaget bedöms i övrigt inte ha effekter på sysselsättning eller integration. 9.1 Förslaget till lag om tvistlösningsförfarande i ärenden som rör skatteavtal inom Europeiska unionen Inledande bestämmelser Lagens tillämpningsområde I paragrafen anges lagens tillämpningsområde. Lagen gäller för tvister mellan och en annan stat inom Europeiska unionen (EU) om tolkningen och tillämpningen av ett skatteavtal mellan och den andra staten som ska lösas på sådant sätt som avses i skattetvistlösningsdirektivet. Lagen är endast tillämplig på tvister som ska lösas enligt det direktivet. Vad som avses med skatteavtal anges i 2 §. Paragrafen genomför delvis artikel 1 i skattetvistlösningsdirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Ord och uttryck i lagen I paragrafen anges vad som avses med vissa ord och uttryck som förekommer i lagen. Paragrafen genomför delvis artikel 2.1 i skattetvistlösningsdirektivet. Enligt första punkten avses med behörig myndighet en behörig myndighet enligt definitionen i artikel 2.1 a i skattetvistlösningsdirektivet i någon av de stater inom Europeiska unionen som är part i en tvist enligt Enligt artikel 2.1 a är en behörig myndighet den myndighet som utsetts som sådan av medlemsstaten i fråga. Med part i en tvist enligt denna lag förstås eller en annan stat inom Europeiska unionen. Enligt andra punkten avses med skatteavtal ett avtal för undvikande av dubbelbeskattning av inkomst och, i förekommande fall, på förmögenhet som ingått med en stat inom EU. Skatteavtal har samma betydelse som i 2 kap. 35 § inkomstskattelagen (1999:1229) och innefattar således även konventionen 90/436/EEG av om undanröjande av dubbelbeskattning vid justering av inkomst mellan företag i intressegemenskap (skiljemannakonventionen). Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Tolkning av ord och uttryck Paragrafen reglerar hur ord och uttryck som inte är definierade i lagen ska Paragrafen genomför artikel 2.2 i skattetvistlösningsdirektivet. Enligt första stycket ska ord och uttryck som inte definieras i lagen ha den betydelse som de har enligt det skatteavtal som är föremål för tolkning och tillämpning i tvisten. Av andra stycket framgår att om ord och uttryck inte definieras i skatteavtalet ska betydelsen i stället hämtas från den svenska lagstiftning som var gällande när beslutet eller beskedet om den åtgärd som gett upphov till en tvist enligt lagen fattades eller meddelades. lagstiftning som var gällande när beslutet eller beskedet fattades eller meddelades avses dateringen av beskedet eller beslutet. beslut som gett upphov till en tvist avses ett skattebeslut, ett förslag till beslut eller någon annan liknande handling som fick sökanden att initiera skattetvistlösningsförfarandet enligt denna lag. som ett ord eller ett uttryck har enligt den svenska skattelagstiftning ha företräde framför innebörden som det kan ha i annan svensk lagstiftning. Det innebär att termens eller uttryckets betydelse enligt nationell svensk skattelagstiftning har tolkningsföreträde framför annan nationell svensk Med skatteavtal avses ett sådant avtal som anges i 2 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. I paragrafen anges vad som ska vara behörig myndighet i . Paragrafen genomför delvis artikel 2.1 a i skattetvistlösningsdirektivet. Enligt paragrafen ska vara behörig myndighet i . Vad som avses med behörig myndighet framgår av 2 §. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. I paragrafen upplyses om att det i skattetvistlösningsdirektivet också finns bestämmelser om krav på att sökanden ska ge in handlingar till utländsk behörig myndighet i vissa fall. Paragrafen genomför delvis artiklarna 3.1, 3.4, 3.6 och 6.1. Av paragrafen framgår att det finns bestämmelser i skattetvistlösnings- Prop. 2018/19:143 direktivet om krav på att sökanden i vissa fall ska ge in handlingar till utländsk behörig myndighet. De sammanhang som avses är de som anges i artiklarna 3.1, 3.4, 3.6 och 6.1. Det vill säga att ingivande av en ansökan om tvistlösning, ett svar på ett föreläggande om komplettering av en ansökan, ett svar på en begäran om kompletterande uppgifter till ansökan, en återkallelse av ansökan eller en begäran om inrättande av en rådgivande kommitté ska ske inte bara till svensk behörig myndighet utan också till utländsk behörig myndighet. Undantag från denna skyldighet föreskrivs för fysiska personer och mindre företag i 7 kap. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.1. Vem kan ge in en ansökan om tvistlösning? I paragrafen finns bestämmelser om ingivande av en ansökan om tvistlösning. Paragrafen genomför delvis artikel 3.1 i skattetvistlösningsdirektivet. I paragrafen anges att en fysisk eller juridisk person som enligt skattelagstiftningen i en stat inom EU anses höra hemma där och vars inkomst- eller förmögenhetsbeskattning påverkas direkt av en tvist mellan och en annan stat inom EU om tolkningen och tillämpningen av ett skatteavtal har rätt att ansöka om tvistlösning. Sökanden kan alltså begära att tvisten mellan medlemsstaterna om hur det aktuella skatteavtalet ska tolkas och tillämpas ska lösas. Ingivande av en ansökan om tvistlösning förutsätter att sökanden skatterättsligt är hemmahörande i en medlemsstat i EU och att dennes beskattning påverkas direkt av en tvist mellan medlemsstaterna om ett skatteavtals tolkning och tillämpning. Med att sökanden skatterättsligt är hemmahörande i en stat inom EU avses att personen hör hemma i den medlemsstaten och är skattskyldig där. Sökandens beskattning ska således ha en direkt koppling till den aktuella tvisten mellan medlemsstaterna. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.1. När och hur ska ansökan om tvistlösning ges in? Paragrafen innehåller bestämmelser om när och hur en ansökan om tvistlösning ska ges in. Paragrafen genomför delvis artikel 3.1 i skattetvistlösningsdirektivet. Av paragrafen framgår att en ansökan om tvistlösning ska ges in till från det att sökanden fick del av det beslut eller besked som gett eller kommer att ge upphov till en tvist enligt 1 kap. 1 §. Ansökan ska vara skriftlig. Att ett beslut eller besked gett upphov till en tvist omfattar den situationen då sökanden kan konstatera att det på grund av exempelvis ett slutligt beslut om skatt, ett omprövningsbeslut eller ett annat besked från eller en utländsk skattemyndighet uppkommer en tvist mellan 2018/19:143 och en annan stat inom EU om ett skatteavtals tolkning och tillämpning. I sådana fall är tvisten ett faktum. Att ett beslut eller besked kommer att ge upphov till en tvist omfattar situationen då eller en utländsk skattemyndighet lämnar ett preliminärt besked om beskattning. Exempelvis skulle ett förslag till beslut till en fysisk eller juridisk person kunna utgöra ett sådant besked som avses. Utomlands kan ett sådant förslag till beslut vara benämnt revisionspromemoria, skatterevisionspromemoria eller liknande. Ett sådant förslag till beslut utgör inget beskattningsbeslut och meddelandet av förslaget innebär inte i sig att en tvist är ett faktum. Av förslaget till beslut framgår dock vanligtvis vilken bedömning eller en utländsk skattemyndighet gör av en viss situation och därmed om , eller en utländsk myndighets, bedömning kommer att ge upphov till en tvist. Tidsfristen för ingivande ska räknas från den dag då sökanden får del av det beslut eller besked som gett eller kommer att ge upphov till en tvist om ett skatteavtals tolkning och tillämpning. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.1. Vad ansökan om tvistlösning ska innehålla I paragrafen finns bestämmelser om vad en ansökan om tvistlösning som ges in till ska innehålla. Paragrafen genomför delvis artikel 3.1 och 3.3 i skattetvistlösnings- I paragrafen anges vilka uppgifter som ska finnas med i ansökan om Att uppgifterna anges i ansökan är en grundförutsättning för att begäran inte ska avvisas (jfr 6 §). Enligt punkt 1 ska uppgift om vilka medlemsstater som berörs av tvisten Eftersom lagen är tillämplig på tvister mellan och en annan medlemsstat är en förutsättning att är en av de berörda staterna. Därutöver måste det finnas minst en annan berörd medlemsstat. punkt 2 ska identifikationsuppgifter i form av namn och adress, person- nummer, samordningsnummer, organisationsnummer eller motsvarande registreringsnummer och motsvarande utländska nummer och andra uppgifter som behövs för att identifiera såväl sökanden som andra personer som är berörda av tvisten ges in. Samordningsnummer är en identitets- beteckning för personer som inte är eller har varit folkbokförda i . Bestämmelsen är utformad med 5 kap. 11 § skatteförfarandeförordningen (2011:1261) som förebild. Enligt punkt 3 ska det anges vilka beskattningsår som tvistefrågan avser. betydelse som det i övrigt har i svensk skattelagstiftning. I punkt 4 anges att relevanta fakta och omständigheter i tvisten ska anges i ansökan om Som exempel på detta nämns i direktivet bl.a. uppgifter om transaktioners strukturer och förhållandet mellan berörda personer och parter samt arten av tvistefrågan och tidpunkten för de åtgärder som gett upphov till tvisten. Till stöd för uppgifterna kan sökanden ge in handlingar. Enligt punkt 5 ska sökanden ge in uppgift om tillämpliga nationella föreskrifter och tillämpligt skatteavtal. Om fler än ett skatteavtal är tillämpligt ska sökanden således ange vilket avtal som ska tolkas i tvisten. I punkt 6 anges att sökanden ska ge in uppgift om vilka omständigheter som ligger till grund för ansökan. Med detta avses vilka omständigheter som utgör grunden för sökandens uppfattning om att det föreligger, eller kommer att föreligga, en tvist. I punkt 7 anges att kopia av beslut, förslag till beslut eller annat liknande dokument som ligger till grund för tvistefrågan ska lämnas in. Beskattningsbeslut och förslag till beslut har samma betydelse här som de i övrigt har i svensk skattelagstiftning och motsvaras av vad som i direktivet innefattas i begreppet taxeringsbeslut. Enligt punkt 8 ska sökanden ge in en försäkran om att denne kommer att lämna fullständiga och skyndsamma svar på förfrågningar från och tillhandahålla de uppgifter som myndigheten begär. Några särskilda formkrav för försäkran föreskrivs inte. Enligt punkt 9 ska uppgift om överklaganden, rättsliga förfaranden och domstolsavgöranden som har koppling till tvistefrågan ges in vid ansökan. in uppgifterna aktualiseras endast i de fall där det finns eller har funnits en process av något slag avseende den fråga som är föremål för tvist enligt I punkt 10 anges att uppgift om en begäran om ömsesidig överenskommelse har lämnats in inom ramen för ett liknande förfarande ska ges in. Med ett liknande förfarande avses ett förfarande vid ömsesidig överenskommelse enligt ett skatteavtal, se t.ex. artikel 23 i skatteavtalet mellan samt och (lag [2015:666] om skatteavtal mellan samt och ). ansökan om tvistlösning benämns i sådana fall begäran om ömsesidig Skyldigheten aktualiseras endast i fall då en sådan begäran getts in. Enligt punkt 11 ska sökanden intyga att denne är medveten om att ett inlämnande av en ansökan om tvistlösning enligt lagen innebär att ett förfarande vid ömsesidig överenskommelse som pågår mellan och en annan medlemsstat enligt ett skatteavtal, och som avser samma fråga, ska avslutas. För att förfarandet ska kunna avslutas krävs att de tvistande medlemsstaterna är desamma som dem som enligt punkt 1 är berörda av den tvist som ligger till grund för ansökan enligt Övervägandena finns i avsnitt 6.4.2. Paragrafen innehåller bestämmelser om komplettering av en ansökan om Paragrafen genomför delvis artikel 3.4 i skattetvistlösningsdirektivet. Enligt första stycket får förelägga en sökande att ge in kompletterande uppgifter som myndigheten anser behövs för att tvisten ska kunna prövas i sak. Att uppgifterna anses behövas för en prövning i sak innebär inte nödvändigtvis att det är fråga om exakt de uppgifter som sökanden är skyldig att ge in enligt 3 §. Ett föreläggande med en begäran om komplettering ska utfärdas från det att myndigheten tog emot ansökan om tvistlösning. Enligt andra stycket ska det i föreläggandet anges att sökanden ska lämna svar från det att föreläggandet togs emot och att följden av att sökanden inte svarar kan bli att ansökan Bestämmelsen har koppling till 3 § 8 om sökandens försäkran och till 6 § om avvisning. 2018/19:143 Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.3. Prövning av ansökan om tvistlösning I paragrafen anges inom vilken period ska pröva en ansökan om tvistlösning. Paragrafen genomför delvis artiklarna 3.5 och 16.3 i skattetvistlösningsdirektivet. Av paragrafens första stycke framgår att ska pröva om en ansökan om tvistlösning ska godtas. Prövningen ska göras från den dag som är senast av dagen för mottagandet av ansökan om tvistlösning eller dagen för mottagandet av kompletterande uppgifter efter ett föreläggande enligt 4 §. Det är den senaste av de angivna dagarna som styr beräkningen av sexmånadersfristen. Iandra stycket görs undantag från huvudregeln i första stycket. Om en sökande har överklagat ett beslut som gett upphov till tvisten ska tidsfristen i stället räknas från den dag då en dom eller slutligt beslut med anledning av överklagandet fick laga kraft eller då det förfarandet vilandeförklarades. Med överklagat beslut som gett upphov till tvisten förstås att sökanden överklagar det beslut som ligger till grund för tvisten till domstol för överprövning. Ett sådant överklagande innebär att tidpunkten för när ansökan om tvistlösning senast ska ha prövats förskjuts. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.4. Paragrafen innehåller bestämmelser om när en ansökan om tvistlösning ska avvisas. Paragrafen genomför delvis artiklarna 3.4 och 5.1 i skattetvistlösningsdirektivet. I paragrafen regleras när en ansökan ska avvisas. Enligt punkt 1 ska en ansökan om tvistlösning avvisas om det inte finns någon tvist. Enligt punkt 2 ska ansökan avvisas om den inte har lämnats in inom den i lagen angivna tiden och enligt punkt 3 om den inte innehåller de uppgifter som krävs enligt 3 §. En ansökan om tvistlösning ska, enligt vad som anges i 3 §, innehålla uppgifter om bl.a. namn och adress, berörda medlemsstater och grunderna för tvisten. Om dessa uppgifter inte lämnas in utgör det alltså grund för att avvisa ansökan om tvistlösning. Enligt punkt 4 ska ansökan avvisas om behörig myndighet förelagt sökanden enligt 4 § att ge in kompletterande uppgifter och de inte ges in eller endast delvis ges in eller inte alls. Övervägandena finns i avsnitt 6.4.4. I paragrafen upplyses om att en ansökan om tvistlösning ska anses ha godtagits om ansökan inte prövas av inom den tid som lagen Tidsfristen för prövning av en ansökan om tvistlösning fram- går av 5 §. Paragrafen genomför artikel 5.2 i skattetvistlösningsdirektivet.