prop · H603164 · 2019-09-09 00:00:00 — begreppet ”näringsidkaren” i lagtexten ersättas av ”företaget”. ligger i linje med att sanktionen benämns företagsbot och används redan i dag i bokföringslagen (1999:1078). En definition av vad som avses med företag bör också föras in i lagtexten, nämligen att med företag avses en- skilda näringsidkare och juridiska personer. När det gäller enskilda näringsidkare kommer en sådan ändrad terminologi inte få någon be- tydelse för den fråga som avhandlas här, eftersom den verksamhet som enskilda näringsidkare bedriver per definition är att betrakta som närings- När det gäller juridiska personer möjliggör en sådan defini- tion däremot att företagsbot kan åläggas även för sådan verksamhet som inte är näringsverksamhet men som, enligt vad som konstaterats ovan, bör omfattas av regleringen. Med ekonomisk fördel bör i detta sammanhang avses, liksom enligt 36 kap. 4 § , den förbättrade ekonomiska ställning som upp- nås genom att ett brott begås i verksamheten. Fördelen utgörs alltså av en uppskattad skillnad i förmögenhetsställning mellan den situation som upp- kommit genom brottet och den som skulle ha rått, om brottet inte hade ägt Förtjänster som på ett indirekt sätt har uppkommit med anledning av brottet bör följaktligen träffas av tillämpningsområdet. exempelvis besparingar i form av uteblivna kostnader av olika slag samt i vissa fall ökade vinster som uppkommit med anledning av att gällande bestämmelser blivit åsidosatta. Även i en verksamhet som i och för sig går med förlust kan brott medföra ekonomiska fördelar på det sättet att de bidrar till att reducera förlusten. Det bör följaktligen inte krävas att brottet ger upphov till en vinst för den företaget. Bestämmelsen bör således vara tillämplig i situationer av det slag då behovet av att kunna ålägga företagsbot får anses vara som störst, dvs. situationer då den juridiska personen själv kan ha ett intresse av att brottet begås. För att tillämpningsområdet inte ska bli alltför begränsat anser regeringen att det bör vara tillräckligt att brottet har varit ägnat att leda till en ekonomisk fördel för företaget, dvs. brottet bör typiskt sett kunna leda till en sådan fördel. Det bör alltså inte krävas att det har funnits ett vinnings- eller besparingssyfte för att företagsbot ska kunna komma i fråga. För att bestämmelsen ska bli tillämplig bör det inte heller krävas att det i efterhand kan konstateras att brottet har inneburit en faktisk vinst eller besparing för företaget. I de fall brott i verksamheten – i såväl ideell som i offentlig verksamhet – inte typiskt sett ger upphov till någon sådan fördel bör företagsbot däremot inte kunna komma i fråga. Enligt den nuvarande regleringen kan dödsbon, liksom andra juridiska personer, åläggas företagsbot enbart för brott som begås i utövningen av näringsverksamhet. Enligt regeringen är det naturligt att dödsbon som bedriver näringsverksamhet även i fortsättningen ska kunna åläggas företagsbot för brott som begås i utövningen av näringsverksamheten. Frågan är däremot om dödsbons ansvar, som utredningen föreslår, bör begränsas till sådana brott eller om de även bör kunna åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av annan verksamhet. Även om den verksamhet som bedrivs inom dödsboet – och som inte är att bedöma som näringsverksamhet – i många avseenden kan jämställas med privat agerande av fysiska personer kan det, som påpekar, enligt regeringen sättas i fråga om det sakligt sett är motiverat att undanta sådan verksamhet i just ett dödsbo från företagsbotsregleringen. Visserligen består verksamheten av avvecklingsåtgärder, t.ex. försäljning av fastigheter och annan egendom. Det kan dock inte uteslutas att brott kopplade till sådan verksamhet kan vara ägnade att ge den juridiska personen en ekonomisk fördel. En lösning som innebär ett särskilt undantag för dödsbon i vissa fall skulle dessutom utgöra en avvikelse från regleringens i övrigt generella tillämpningsområde. Att regleringen i vissa avseenden kan förväntas få en mer begränsad praktisk betydelse för vissa företagsformer än för andra utgör inte heller skäl att formellt begränsa tillämpningsområdet. Regeringen anser följaktligen att det saknas tillräckliga skäl att i fråga om dödsbon särskilt undanta annan verksamhet än näringsverksamhet från företagsbotsregleringen. En annan sak är – liksom för företag i övrigt – att ett brott som inte varit ”ägnat att leda till en ekonomisk fördel för företaget” inte bör kunna föranleda företagsbot. Regeringen bedömer att den nu föreslagna avgränsningen till brott som har varit ägnade att leda till en ekonomisk fördel för företaget ligger väl i linje med de krav som finns på ansvar för juridiska personer inom EU och internationellt. 2018/19:164 6.3 Andra överväganden avseende företagsbot i Regeringens bedömning: Brott som har begåtts vid myndighetsutövning bör inte undantas från bestämmelserna om företagsbot. Inte heller bör staten undantas från bestämmelserna om företagsbot. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker utred- Några remissinstanser pekar emellertid på möjliga tillämpningsproblem som utredningens bedömning kan leda till. , , och Kommuner och Landsting anser att frågan om huruvida det behövs ett undantag avseende brott som har begåtts i myndighetsutövning bör beredas ytterligare. anser att brott som begåtts i myndighetsutövning bör undantas från företagsbot. ifrågasätter behovet av att kunna ålägga staten företagsbot men anser i sådana fall att de processuella förutsättningarna för en sådan talan bör regleras i lag. Enligt Justitiekanslern finns det skäl att i den fortsatta beredningen överväga om begreppet företag bör definieras på ett sätt som innebär att brott som har begåtts i myndighetsutövning undantas från bestämmelserna om företagsbot. Skälen för regeringens bedömning Brott som har begåtts vid myndighetsutövning bör inte undantas från bestämmelserna om företagsbot Med myndighetsutövning avses sådana beslut och faktiska åtgärder som ytterst är ett uttryck för samhällets maktbefogenheter och som får rättsverkningar för eller mot enskilda i kraft av offentligrättsliga regler. Myndighetsutövning är alltid författningsreglerad och typiskt sett omgärdad av detaljerade bestämmelser. Den förutsätts ske självständigt och med ett individuellt ansvar. Den som gör sig skyldig till brott vid myndighetsutövning kan straffas för detta enligt bestämmelsen om tjänstefel i 20 kap. 1 § . Skador som vållats av fel eller försummelse vid myndighetsutövning kan även aktualisera skadeståndsansvar för det allmänna enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207). De nuvarande bestämmelserna om företagsbot innehåller inte något undantag för brott som har begåtts i eller vid myndighetsutövning. Genom kravet på att brottet ska ha begåtts i utövningen av näringsverksamhet aktualiseras frågan dock ytterst sällan i praktiken. Regeringens förslag i avsnitt 6.2 innebär att bestämmelserna om företagsbot i större utsträckning än tidigare kommer att träffa sådan offentlig verksamhet som innefattar myndighetsutövning. Dessa förhållanden väcker den principiella frågan om huruvida företagsbotsregleringen över huvud taget bör omfatta brott som begås vid myndighetsutövning. Sådana undantag, som förekommer i flera andra länder, får enligt regeringen i och för sig anses förenliga med de internationella kraven på ansvar för juridiska personer. Utövandet av myndighet sker självständigt och med ett individuellt ansvar för den enskilda tjänstemannen. Det skulle därför kunna hävdas att det endast finns ett begränsat behov av att även kunna ålägga den myndighetsutövande verksamheten en sanktion, inte minst eftersom arbetsgivarens möjlighet att utöva kontroll över själva myndighetsutövningen är begränsad. Det skulle också kunna hävdas att redan bestämmelserna om tjänstefel och om skadestånd vid myndighetsutövning utgör tillräckliga remedier mot brottslighet som sker i eller vid myndighetsutövning. En alltför bred undantagsbestämmelse skulle riskera att omfatta ett alltför stort område och på ett väsentligt sätt begränsa t.ex. en skolas straffrättsliga arbetsmiljöansvar för anställda och elever. skulle en alltför snäv undantagsbestämmelse i stället leda till betydande avgränsningssvårigheter ge upphov till tillämpningsproblem. Ett undantag som tar sikte på brott som begås vid myndighetsutövning, antingen helt eller delvis, bör därför införas endast om det finns påtagliga skäl för ett sådant undantag. Att fortsättningsvis låta även brott som begås i myndighetsutövande verksamhet omfattas av företagsbotsregleringen innebär enligt regeringen inga betydande nackdelar. Att helt eller delvis undanta brott som begås vid myndighetsutövning från företagsbotsregleringens tillämpningsområde skulle däremot med stor sannolikhet leda till sämre förutsebarhet och därmed även sämre effektivitet och rättssäkerhet. Dessutom torde det mycket sällan komma i fråga att ålägga företagsbot för brott som begås vid myndighetsutövning eftersom tillämpningsområdet för företagsbotsregleringen enligt regeringens förslag inrymmer andra begränsningar. Den praktiska betydelsen av en sådan undantagsbestämmelse skulle följaktligen bli begränsad. Regeringen bedömer därför i motsats till bl.a. Justitiekanslern att det saknas tillräckliga skäl att undanta brott som har begåtts vid myndighetsutövning från företagsbotsregleringens tillämpningsområde. Staten bör inte undantas från bestämmelserna om företagsbot Regeringens förslag innebär att tillämpningsområdet för bestämmelserna om företagsbot ska utvidgas så att det även ska vara möjligt att ålägga företagsbot dels för brott som har begåtts i utövningen av sådan offentlig verksamhet som kan jämställas med näringsverksamhet, dels för brott som har begåtts i utövningen av annan verksamhet som ett företag bedriver, om brottet har varit ägnat att leda till en ekonomisk fördel för företaget. Det utvidgade tillämpningsområdet får i praktiken till följd att staten kommer att kunna åläggas företagsbot i större utsträckning än vad som är möjligt . Det finns emellertid, som påpekar, omständigheter som ger anledning att överväga om staten även fortsättningsvis bör kunna åläggas företagsbot. I svensk rätt utgör statliga myndigheter inte några självständiga juridiska personer utan delar av rättssubjektet staten. En naturlig följd av detta är att olika statliga myndigheter som utgångspunkt inte kan föra talan mot varandra. Det kan mot den bakgrunden riktas invändningar mot ett system där staten, genom en åklagare, får föra en talan mot staten, genom en annan myndighet, om företagsbot. Även det förhållandet att företagsboten tillfaller staten väcker frågan om det är meningsfullt att låta staten ”betala företagsbot till sig själv”. Det praktiska behovet av att kunna rikta företagsbot mot staten torde därutöver vara 2018/19:164 förhållandevis litet. Det bör i sammanhanget nämnas att staten inte får föreläggas vite (se 9 kap. 8 § ). Regeringen anser dock att nu nämnda argument inte bör tillmätas någon avgörande betydelse. Enligt nuvarande reglering kan staten åläggas företagsbot. Sanktionsavgifter som kan riktas mot staten förkommer – som Justitiekanslern framhåller – även i annan lagstiftning, t.ex. upphandlingsskadeavgift som enligt 21 kap. lagen (2016:1145) om offentlig upphandling får åläggas en upphandlande myndighet. Ett undantag som innebär att staten undantas från bestämmelserna om företagsbot skulle leda till omotiverade skillnader mellan i övrigt likartade fall. Det framstår exempelvis som naturligt att kraven på en god och säker arbetsmiljö måste vara lika stora oavsett om verksamhet bedrivs i statlig, annan offentlig eller privat regi. Liknande överväganden har gjorts i förarbetena till viteslagstiftningen beträffande situationen att en statlig myndighet uppträder som ett privaträttsligt subjekt. I sådana fall skulle det te sig onaturligt att utesluta staten som subjekt för viten (jfr prop. 1984/85:96 med förslag till lag om viten m.m. s. 99 f.). Regeringen bedömer följaktligen att det saknas tillräckliga skäl att undanta staten från bestämmelserna om företagsbot. Vilken myndighet som företräder staten i mål om företagsbot kan avgöras med tillämpning av befintliga regler (se 27 § myndighetsförordningen [2007:515]). Företagsbot ska fastställas till lägst och högst (se 36 kap. 8 § ). När storleken av företagsboten bestäms ska – med beaktande av straffskalan för brottet – särskild hänsyn tas till den skada eller fara som brottsligheten har inneburit samt till brottslighetens omfattning och förhållande till näringsverksamheten. Skälig hänsyn ska också tas till om näringsidkaren har ålagts att betala företagsbot (se 36 kap. 9 § ). Företagsboten får sättas lägre än vad som annars borde ha skett (”jämkas”), om brottet medför annan betalningsskyldighet eller särskild rättsverkan för näringsidkaren och den samlade reaktionen på brottsligheten skulle bli oproportionerligt sträng. Jämkning får också ske om näringsidkaren efter förmåga har försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa de skadliga verkningarna av brottet, om näringsidkaren frivilligt har angett brottet eller om det annars finns särskilda skäl för jämkning. Om det är särskilt påkallat med hänsyn till något av de förhållanden som har nämnts, får företagsboten helt efterges (se 36 kap. 10 § ). En höjd företagsbotsnivå för vissa fall Regeringens bedömning: Det finns ett behov att höja företagsbotsnivåerna för vissa fall. Behovet bör tillgodoses genom att företagets finansiella ställning ges betydelse när företagsbotens storlek ska bestämmas. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans motsätter sig bedömningen. Skälen för regeringens bedömning: När systemet med företagsbot infördes övervägdes om företagsboten skulle konstrueras med dagsbotssystemet som förlaga eller om boten skulle bestämmas som ett direkt angivet belopp. Som skäl mot ett dagsbotssystem anfördes bl.a. att utredningen av en näringsidkares ekonomiska ställning kunde bli resurskrävande och att det med ett sådant system skulle finnas en uppenbar risk för att skillnaden i behandling av olika företag skulle framstå som tämligen slumpmässig (prop. 1985/86:23 s. 40 f.). Av samma skäl ansågs det att näringsidkarens betalningsförmåga inte borde tillmätas någon avgörande betydelse när boten fastställs (prop. 1985/86:23 s. 41). I det slutliga lagförslaget kom företagsboten att ges enbart en bestraffande funktion. Vid bestämmandet av företagsbotens storlek skulle tas särskild hänsyn till brottslighetens art, omfattning och förhållande till näringsverksamheten. Maximibeloppet för företagsboten bestämdes till . I samband med reform av lagstiftningen justerades maximibeloppet för företagsboten till . Beloppet ansågs vara tillräckligt högt för att skulle kunna leva upp till sina internationella åtaganden och för att företagsbot skulle kunna utgöra en reell sanktion även i förhållande till stora multinationella företag. har en betydande rättsutveckling skett på sanktionsområdet både i och internationellt. Den svenska företagsbotsregleringen har kritiserats. Kritiken har framför allt bestått i att den övre beloppsgränsen om är för låg och att företagsbotsinstitutet – i synnerhet i fråga om större företag – inte lever upp till kravet på att företag ska, för brott som begås i utövningen av verksamheten, kunna åläggas sanktioner som ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. har därför, inom ramen för genomförandet av konventionen om bekämpande av bestickning av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser (), rekommenderat att höja maximibeloppet för företagsboten när det gäller internationella mutbrott. Även EU har konstaterat att höjda bötesnivåer för juridiska personer för internationella mutbrott är en fråga som kräver ytterligare uppmärksamhet i . Det nuvarande maximibeloppet framstår också vid en internationell jämförelse som lågt. Den nuvarande regleringen innebär i praktiken att ett företagsbotsbelopp som för ett litet företag kan bli mycket kännbart kan framstå som obetydligt för ett stort företag. Ett system där företags betalningsförmåga ges betydelse när företagsbotens storlek bestäms skulle därför säkerställa att effekten av företagsboten i större utsträckning kan bli lika kännbar för såväl det svagare som det starkare företaget. Att den dömdes betalnings- 2018/19:164 förmåga ska kunna påverka storleken av utdömda böter torde också uppfattas som mer eller mindre självklart i alla länder som har bötesstraff (jfr SOU 1997:127 del A s. 387 f.). Även trovärdigheten hos företagsboten som sanktion torde förutsätta att den uppfattas som tillräckligt ingripande även för företag med mycket goda ekonomiska förhållanden. En naturlig del i denna reform, som ett led i regeringens strävan att åstadkomma effektiva och ändamålsenliga regler som medför att lever upp till sina internationella åtaganden, blir därför dels att överväga om den övre beloppsgränsen bör höjas för att säkerställa att företagsboten utgör en reell sanktion även i förhållande till stora multinationella företag, dels att företagets betalningsförmåga – i synnerhet vid allvarligare brottslighet – bör kunna vägas in i bedömningen av företagsbotens storlek. måste det konstateras att vissa av de argument som i tidigare lagstiftningsärenden anförts för att inte tillmäta betalningsförmågan betydelse fortfarande har bärkraft. Det är mycket svårt att med någon precision uttala sig om ett företags betalningsförmåga. Bestämmelser som innebär att det regelmässigt ska tas hänsyn till betalningsförmågan kan därför medföra betydande tillämpningsproblem och leda till att rättsväsendets myndigheter måste lägga ned avsevärda utredningsresurser på frågor om företagets ekonomiska situation. De problem av detta slag som kan uppkomma kan dock reduceras om företagets betalningsförmåga endast beaktas i vissa fall och då bedöms utifrån en viss given modell. En sådan modell skulle kunna beskrivas så att bedömningen görs utifrån ”företagets finansiella ställning”. Företagets finansiella ställning bör i den meningen ge uttryck för de ekonomiska möjligheter företaget har att betala beloppet. Regeringen återkommer i avsnitt 7.4 till hur denna bedömning närmare bör göras. Det finns dock anledning att påpeka att även om en sådan modell kan begränsa såväl tillämpningsproblemen som det ökade behovet av utredningsresurser, kommer de inte helt att försvinna. Sammanfattningsvis anser regeringen att det bör vara möjligt att i vissa fall med hänsyn till företagets finansiella ställning ålägga företaget en förhöjd företagsbot. För att både kunna behålla de nuvarande nivåerna på företagsboten för mindre klandervärd brottslighet och införa en möjlighet att bestämma avsevärt högre bötesbelopp när det är påkallat bedömer regeringen att bestämmandet av företagsbotens storlek bör ske i tre steg. I det första steget, som behandlas i avsnitt 7.3, bör det fastställas ett sanktionsvärde, som markerar det som företaget förtjänar, för den samlade brottslighet som ska föranleda företagsbot. I det andra steget, som behandlas i avsnitt 7.4, bör företagsbotens storlek för särskilt klandervärd brottslighet kunna höjas med hänsyn till företagets finansiella ställning (förhöjd företagsbot). I det tredje och avslutande steget, som behandlas i avsnitt 7.5, bör det prövas om det finns skäl att sätta ned eller efterge företagsboten. Bestämmandet av företagsbotens storlek Regeringens förslag: När ett företag ska åläggas företagsbot för flera brott ska rätten bestämma en gemensam företagsbot för den samlade Vid fastställandet av företagsbotens storlek ska det först bestämmas ett sanktionsvärde om lägst och högst tio miljoner Sanktionsvärdet ska bestämmas med utgångspunkt i straff- värdet för den samlade brottslighet som företagsboten ska avse. skild hänsyn ska tas till den skada eller fara som brottsligheten inneburit samt till brottslighetens förhållande till verksamheten. ska också tas till om företaget har ålagts att betala företagsbot. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. betänkandet föreslås att vid bestämmande av företagsbotens storlek ska särskild hänsyn även tas till den skada eller fara som brottsligheten har inneburit för liv, hälsa eller miljö. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker eller har inte något att invända mot utredningens förslag. stämmer i förslaget att företagsboten bör bestämmas med utgångspunkt i straffvärdet och inte i straffskalan, anser att det i den fortsatta beredningen bör övervägas om ”brottslighetens förhållande till verksamheten” bör er- sättas med en lydelse som tydligare lyfter fram brottets förhållande till verksamhetens ledning, styrning eller kontroll. På så sätt kan företagets ges ett större genomslag när företagsbotens storlek ska bestämmas. m.fl. framhåller vikten av att storleken på den gemen- samma företagsboten ska bestämmas i enlighet med den s.k. asperations- ifrågasätter om inte ytterligare hän- syn än den skada eller fara som brottsligheten har inneburit för ”liv, hälsa eller miljö” bör kunna beaktas vid bestämmande av företagsbotens storlek. konstaterar att såväl förutsebarhet som följdriktighet främjas av utredningens förslag om att företagsbotens storlek ska bestäm- mas med utgångspunkt i brottets straffvärde genom att komma till direkt uttryck i lagtexten. välkomnar förslaget att särskild hänsyn ska tas till skada eller fara för miljö vid fastställande av företags- anser att sanktionsvärdet för en aktör högst bör kunna bestämmas till . Skälen för regeringens förslag Vid flerfaldig brottslighet bör det bestämmas en gemensam företagsbot som avser samtliga brott En särskild fråga är hur en företagsbot bör bestämmas om det inom ramen för en och samma verksamhet har förekommit flera brott som ska föran- Även om den nuvarande lagtextens utformning talar för att lagstiftaren avsett att det ska bestämmas en gemensam företagsbot för den samlade brottsligheten ger den nuvarande regleringen inte något entydigt svar på I ett praktiskt perspektiv framstår det som lämpligt att företagsbot åläggs som en gemensam sanktion för den samlade brottsligheten som har begåtts i utövningen av t.ex. en juridisk persons verksamhet. En ordning där en gemensam företagsbot bestäms för den samlade brottsligheten är också väl förenlig med huvudregeln i fråga om påföljdsbestämning för fysiska personer. Regeringen gör därför bedömningen att när ett företag åläggs företagsbot för flera brott bör det bestämmas en gemensam företagsbot för den samlade brottsligheten. Det förhållandet att ett företag har ålagts företagsbot och det sedan blir aktuellt att ålägga företaget en ny företagsbot för brottslighet som hade kunnat vara uppe för prövning i den tidigare processen (”nyupptäckt brottslighet”) får emellertid behandlas inom ramen för bestämmelserna om jämkning. Företagsbotens sanktionsvärde bör fastställas till lägst och högst Företagsboten bör, som regeringen framhåller i avsnitt 4.2, vara proportionerlig i den meningen att det bör finnas ett rimligt förhållande mellan brottslighetens allvar och storleken på företagsboten. I ett första steg bör det som företaget förtjänar bestämmas. Den grad av som ett företag förtjänar för brottsligheten kan enligt regeringen uttryckas genom begreppet sanktionsvärde. I likhet med vad flera remissinstanser gett uttryck för finns det, enligt regeringen, inte något generellt behov att höja repressionsnivån i företagsbotssystemet. Sanktionsvärdet bör därför bestämmas inom samma ramar som reglerar företagsbotens storlek , dvs. till lägst och högst . Sanktionsvärdet bör bestämmas med utgångspunkt i straffvärdet i stället för straffskalan Enligt 36 kap. 9 § , i sin hittillsvarande lydelse, ska företagsbotens storlek bestämmas med beaktande av straffskalan för brottet.