prop · H60386 · 2019-04-02 00:00:00 — möjligt att få kännedom om hur ofta abonnenten eller den registrerade användaren kommunicerat med vissa personer (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 26). 99Dessa uppgifter kan sammantagna göra det möjligt att dra mycket precisa slutsatser om privatlivet för de personer vilkas uppgifter har lagrats, såsom deras vanor i vardagslivet, deras stadigvarande och tillfälliga uppehållsorter, deras dagliga förflyttningar och förflyttningar i övrigt, de aktiviteter de utövar, deras sociala relationer och de umgängeskretsar de rör sig i (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 27). Dessa uppgifter gör det möjligt att, som generaladvokaten påpekat i punkterna 253, 254 och 257–259 i sitt förslag till avgörande, kartlägga de berörda personerna på ett sätt som är lika känsligt ur integritetssynpunkt som själva innehållet i kommunikationerna. 100Det ingrepp som en sådan lagstiftning utgör i de grundläggande rättigheter som är stadfästa i artiklarna 7 och 8 i stadgan är långtgående och måste betraktas som synnerligen allvarligt. Den omständigheten att lagringen av uppgifterna och den senare användningen av dem sker utan att abonnenten eller den registrerade användaren är underrättad om detta kan ge de berörda personerna en känsla av att deras privatliv står under ständig övervakning (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 37). 101Även om en sådan lagstiftning inte medger lagring av innehållet i en kommunikation, och därför inte kan kränka det väsentliga innehållet i dessa grundläggande rättigheter (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 39), skulle lagringen av trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter emellertid kunna inverka på användningen av de elektroniska kommunikationsmedlen och följaktligen på användarnas utövande av sin i artikel 11 i stadgan garanterade yttrandefrihet (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 28). 102Med hänsyn till det allvarliga ingrepp i de berörda grundläggande rättigheterna som en nationell lagstiftning som i brottsbekämpande syfte föreskriver lagring av trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter utgör, kan endast bekämpning av grov brottslighet motivera en sådan åtgärd (se analogt, angående direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 60). 103En effektiv bekämpning av grov brottslighet och särskilt av organiserad brottslighet och terrorism kan förvisso i stor utsträckning vara beroende av användningen av moderna utredningstekniker. Fastän det syftet är av allmänt samhällsintresse kan det emellertid inte, trots sin grundläggande betydelse, i sig ensamt motivera att en nationell lagstiftning som föreskriver en generell och odifferentierad lagring av samtliga trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter ska anses vara nödvändig för detta ändamål (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 51). 104För det första får en sådan lagstiftning till följd, sett till dess särdrag såsom de beskrivits i punkt 97 ovan, att lagring av trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter blir huvudregeln, trots att det system som inrättats genom direktiv /58 kräver att sådan lagring ska vara ett undantag. 105För det andra innebär en nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet, som på ett generellt sätt omfattar samtliga abonnenter och registrerade användare och avser samtliga elektroniska kommunikationsmedel och samtliga trafikuppgifter, att det inte görs några åtskillnader, begränsningar eller undantag utifrån det eftersträvade syftet. Den berör på ett allomfattande sätt samtliga personer som använder elektroniska kommunikationstjänster, utan att dessa personer ens indirekt befinner sig i en situation som kan föranleda lagföring. Den är således även tillämplig på personer beträffande vilka det inte föreligger något indicium som ger anledning att tro att deras beteende ens kan ha ett indirekt eller avlägset samband med grov brottslighet. Den föreskriver inte heller några undantag, vilket innebär att den även är tillämplig på personer vilkas kommunikationer enligt nationell rätt omfattas av tystnadsplikt (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkterna 57 och 58). DOM AV DEN 21.12.2016 – FÖRENADE MÅLEN C-203/15 OCH C-698/15 106En sådan lagstiftning kräver inte något samband mellan de uppgifter som ska lagras och ett hot mot den allmänna säkerheten. Den är inte begränsad till lagring av uppgifter avseende och/eller ett visst geografiskt område och/eller en viss krets av personer som på något sätt kan vara inblandade i ett allvarligt brott eller till personer beträffande vilka lagringen av uppgifter av andra skäl skulle kunna bidra till bekämpningen av brott (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 59). 107En nationell lagstiftning som den som är i fråga i det nationella målet överskrider således gränserna för vad som är strängt nödvändigt och kan inte anses motiverad i ett demokratiskt samhälle, såsom krävs enligt artikel 15.1 i direktiv /58 jämförd med artiklarna 7, 8, 11 och 52.1 i stadgan. 108Artikel 15.1 i direktiv /58 jämförd med artiklarna 7, 8, 11 och 52.1 i stadgan hindrar däremot inte att en medlemsstat antar lagstiftning som i förebyggande syfte tillåter en riktad lagring av trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter, i syfte att bekämpa grov brottslighet, förutsatt att lagringen av uppgifterna, vad gäller vilka slags uppgifter som ska lagras, vilka kommunikationsmedel som avses, vilka personer som berörs och hur länge lagringen ska ske, begränsas till vad som är strängt nödvändigt. 109För att uppfylla kraven i föregående punkt måste den nationella lagstiftningen för det första föreskriva tydliga och precisa bestämmelser som reglerar omfattningen och tillämpligheten av en sådan lagringsåtgärd och som slår fast minimikrav, så att de personer vars uppgifter har lagrats har tillräckliga garantier som möjliggör ett effektivt skydd av deras personuppgifter mot riskerna för missbruk. Den måste särskilt precisera under vilka omständigheter och villkor en sådan lagringsåtgärd får vidtas i förebyggande syfte, vilket säkerställer att lagringen begränsas till vad som är strängt nödvändigt (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 54 och där angiven rättspraxis). 110Vad för det andra gäller de materiella villkor som en nationell lagstiftning som inom ramen för brottsbekämpning tillåter lagring i förebyggande syfte av trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter måste uppfylla för att säkerställa att den är begränsad till vad som är strängt nödvändigt, påpekar domstolen att även om de villkoren kan variera utifrån vilka åtgärder som vidtas för att förebygga, undersöka, avslöja och väcka åtal för grov brottslighet, måste lagringen av uppgifterna alltid uppfylla objektiva kriterier, som fastställer ett samband mellan de uppgifter som ska lagras och det eftersträvade syftet. I synnerhet måste villkoren vara sådana att de klart avgränsar åtgärdens omfattning och följaktligen den berörda personkretsen. 111Vad gäller avgränsningen av en sådan åtgärd beträffande den personkrets och de situationer som kan komma att beröras gör domstolen följande bedömning. Den nationella lagstiftningen ska grunda sig på objektiva omständigheter som gör det möjligt att ta sikte på en personkrets vars uppgifter kan avslöja en, åtminstone indirekt, koppling till grov brottslighet och på ett eller annat sätt kan bidra till att bekämpa grov brottslighet eller förhindra en allvarlig risk för den allmänna säkerheten. En sådan avgränsning kan säkerställas genom ett geografiskt kriterium när de behöriga nationella myndigheterna på grundval av objektiva omständigheter bedömer att det i ett eller flera geografiska områden finns en förhöjd risk för förberedelse eller genomförande av sådana handlingar. 112Den första frågan i mål C-203/15 ska mot denna bakgrund besvaras på följande sätt. Artikel 15.1 i direktiv /58, jämförd med artiklarna 7, 8, 11 och 52.1 i stadgan, ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som i brottsbekämpande syfte föreskriver en generell och odifferentierad lagring av samtliga trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter avseende samtliga abonnenter och registrerade användare och samtliga elektroniska kommunikationsmedel. DOM AV DEN 21.12.2016 – FÖRENADE MÅLEN C-203/15 OCH C-698/15 Den andra frågan i mål C-203/15 och den första frågan i mål C-698/15 113Kammarrätten i har ställt sin andra fråga, i mål C-203/15, endast för det fall att den första frågan i målet besvaras nekande. Denna andra fråga är dock oberoende av om en lagring av uppgifter är generell eller riktad, i den mening som avses i punkterna 108–111 ovan. Den andra frågan i mål C-203/15 ska därför besvaras gemensamt med den första frågan i mål C-698/15, vilken ställts oberoende av omfattningen av den skyldighet att lagra uppgifter som ålagts leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster. 114De hänskjutande domstolarna har ställt den andra frågan i mål C-203/15 respektive den första frågan i mål C-698/15 för att få klarhet i huruvida artikel 15.1 i direktiv /58, jämförd med artiklarna 7, 8 och 52.1 i stadgan, ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som reglerar skydd och säkerhet för trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter samt, i synnerhet, behöriga nationella myndigheters tillgång till lagrade uppgifter och som inte begränsar denna tillgång till enbart syftet att bekämpa grov brottslighet, inte föreskriver att tillgången ska vara underkastad förhandskontroll av en domstol eller en oberoende förvaltningsmyndighet och inte kräver att uppgifterna ska lagras inom unionen. 115Vad gäller de syften som kan motivera en nationell lagstiftning som avviker från principen om konfidentialitet vid elektronisk kommunikation vill domstolen anföra följande. Såsom konstaterats i punkterna 90 och 102 ovan är uppräkningen av syftena i artikel 15.1 första meningen i direktiv /58 uttömmande. Därför måste tillgång till lagrade uppgifter vara faktiskt och strikt begränsad till de fall då tillgången krävs för ett av dessa syften. Då syftet med lagstiftningen måste stå i proportion till hur allvarligt ingrepp i de grundläggande rättigheterna det innebär att ge tillgång till de lagrade uppgifterna, är det vid förebyggande, undersökning, avslöjande av och åtal för brott endast bekämpning av grov brottslighet som kan motivera en sådan tillgång. 116Vad gäller proportionalitetsprincipen, måste en nationell lagstiftning som reglerar på vilka villkor en leverantör av elektronisk kommunikation ska ge behöriga nationella myndigheter tillgång till lagrade uppgifter garantera – i enlighet med vad domstolen konstaterat i punkterna 95 och 96 ovan – att tillgång inte ges utöver vad som är strängt nödvändigt. 117Eftersom de lagstiftningsåtgärder som avses i artikel 15.1 i direktiv /58 enligt skäl 11 i direktivet ska ”omfattas av lämpliga skyddsmekanismer”, måste en sådan åtgärd dessutom, som framgår av ovan i punkt 109 angiven rättspraxis, föreskriva klara och precisa bestämmelser som anger under vilka omständigheter och på vilka villkor leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster måste ge behöriga nationella myndigheter tillgång till uppgifterna. En åtgärd av detta slag måste också vara rättsligt bindande i nationell rätt. 118För att säkerställa att behöriga nationella myndigheters tillgång till lagrade uppgifter begränsas till vad som är strängt nödvändigt, ankommer det förvisso på nationell rätt att fastställa på vilka villkor leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster ska ge sådan tillgång. Det räcker dock inte att den berörda nationella lagstiftningen stadgar att tillgång enbart ska medges för något av de syften som avses i artikel 15.1 i direktiv /58, även om det gäller bekämpning av grov brottslighet. Den måste även ange de materiella och formella villkoren för de behöriga nationella myndigheternas tillgång till de lagrade uppgifterna (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 61). 119Eftersom en allmän tillgång till samtliga lagrade uppgifter, oberoende av om det finns någon koppling, ens indirekt, till det eftersträvade syftet, inte kan anses vara begränsad till vad som är strängt nödvändigt, måste den berörda nationella lagstiftningen således vara grundad på objektiva kriterier som avgör under vilka omständigheter och på vilka villkor behöriga nationella myndigheter ska ges tillgång till uppgifter om abonnenter eller registrerade användare. Tillgång kan i princip bara beviljas, i samband med bekämpning av brott, till uppgifter om personer som misstänks planera, begå eller ha begått ett allvarligt brott eller på något sätt vara inblandade i ett sådant brott (se, analogt, DOM AV DEN 21.12.2016 – FÖRENADE MÅLEN C-203/15 OCH C-698/15 dom av , Zakharov mot , CE:ECHR:2015:1204JUD004714306, § 260). I särskilda fall, som när vitala intressen för nationell säkerhet, försvar eller allmän säkerhet hotas av terrorism, skulle dock tillgång kunna ges även till uppgifter om andra personer när det finns objektiva omständigheter som ger skäl att anta att de uppgifterna i ett konkret fall effektivt skulle kunna bidra till att bekämpa terrorism. 120För att säkerställa att dessa villkor uppfylls fullt ut i praktiken, är det väsentligt att behöriga nationella myndigheters tillgång till de lagrade uppgifterna i princip, utom i vederbörligen motiverade brådskande fall, är underkastad förhandskontroll av en domstol eller en oberoende myndighet och att domstolen meddelar sitt avgörande eller myndigheten fattar sitt beslut efter det att de behöriga nationella myndigheterna framställt en motiverad ansökan, vilket kan ske bland annat inom ramen för ett förfarande för förebyggande, avslöjande eller lagföring av brott (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkt 62; se även analogt, vad gäller artikel 8 i , , , Szabó och Vissy mot , CE:ECHR:2016:0112JUD003713814, §§ 77 och 80). 121Vidare krävs att de behöriga nationella myndigheter som beviljats tillgång till lagrade uppgifter informerar de berörda personerna om detta, enligt tillämpliga nationella förfaranden, så snart en sådan upplysning inte längre riskerar att skada myndigheternas utredningar. Den informationen är i själva verket nödvändig bland annat för att dessa personer ska kunna utöva sin rätt till rättslig prövning vid kränkning av deras rättigheter, såsom uttryckligen stadgas i artikel 15.2 i direktiv /58, jämförd med artikel 22 i direktiv /46 (se, analogt, dom av , Rijkeboer, C-553/07, EU:C:2009:293, punkt 52, och dom av , Schrems, C-362/14, EU:C:2015:650, punkt 95). 122Vad gäller bestämmelserna om skydd av och säkerhet för de uppgifter som lagras av leverantörer av elektroniska kommunikationstjänster, konstaterar domstolen att artikel 15.1 i direktiv /58 inte medger att medlemsstaterna avviker från artikel 4.1 eller 4.1a i direktivet. De sistnämnda bestämmelserna kräver att leverantörerna vidtar lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder för att säkerställa ett effektivt skydd av de lagrade uppgifterna mot riskerna för missbruk och otillåten tillgång till uppgifterna. Med hänsyn till att det är fråga om en stor mängd uppgifter och att dessa är av känslig natur samt att det finns en risk för otillåten tillgång till uppgifterna, måste leverantörerna av elektroniska kommunikationstjänster, för att säkerställa fullständig integritet och konfidentialitet för uppgifterna, garantera en särskilt hög skydds- och säkerhetsnivå genom lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder. Den nationella lagstiftningen måste i synnerhet föreskriva att lagringen sker inom unionen och att uppgifterna oåterkalleligen förstörs när deras lagringstid gått ut (se analogt, beträffande direktiv /24, Digital Rights-domen, punkterna 66–68). 123Medlemsstaterna måste i alla händelser garantera att en oberoende myndighet kontrollerar att den skyddsnivå som säkerställs i unionsrätten iakttas vad gäller skyddet för fysiska personer vid behandlingen av personuppgifter. En sådan kontroll krävs uttryckligen enligt artikel 8.3 i stadgan och utgör enligt domstolens fasta praxis en grundläggande beståndsdel i skyddet för enskilda i samband med behandlingen av personuppgifter. Annars skulle de personer vars personuppgifter har lagrats berövas sin rätt enligt artikel 8.1 och 8.3 i stadgan att vända sig till de nationella tillsynsmyndigheterna med begäran om skydd för sina personuppgifter (se, för ett liknande resonemang, Digital Rights-domen, punkt 68, och dom av , Schrems, C-362/14, EU:C:2015:650, punkterna 41 och 58). 124Det ankommer på de hänskjutande domstolarna att pröva huruvida och i så fall i vilken utsträckning de nu aktuella nationella lagstiftningarna uppfyller kraven enligt artikel 15.1 i direktiv /58 jämförd med artiklarna 7, 8, 11 och 52.1 i stadgan, såsom de preciserats i punkterna 115–123 ovan, vad gäller såväl behöriga nationella myndigheters tillgång till lagrade uppgifter som skyddet och säkerhetsnivån för dessa uppgifter. DOM AV DEN 21.12.2016 – FÖRENADE MÅLEN C-203/15 OCH C-698/15 125 Den andra frågan i mål C-203/15 och den första frågan i mål C-698/15 ska mot denna bakgrund besvaras på följande sätt. Artikel 15.1 i direktiv /58 jämförd med artiklarna 7, 8, 11 och 52.1 i stadgan ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som reglerar skydd och säkerhet för trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter och, i synnerhet, behöriga nationella myndigheters tillgång till lagrade uppgifter och som inte – inom ramen för brottsbekämpning – begränsar denna tillgång till enbart åtgärder som syftar till att bekämpa grov brottslighet, inte föreskriver att tillgången ska vara underkastad förhandskontroll av en domstol eller en oberoende förvaltningsmyndighet och inte kräver att uppgifterna ska lagras inom unionen. Den andra frågan i mål C-698/15 126 Court of Appeal (& ) (Civil Division) (Appellationsdomstolen för och , avdelningen för tvistemål och förvaltningsmål) har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida domstolen i Digital Rights-domen tolkade artikel 7 och/eller artikel 8 i stadgan på så sätt att de bestämmelserna anses gå längre än artikel 8 i enligt tolkning. 127 Domstolen erinrar inledningsvis om att de grundläggande rättigheter som erkänns i ingår i unionsrätten som allmänna principer, såsom bekräftas i artikel 6.3 FEU. utgör emellertid inte något rättsligt instrument som formellt har införlivats med unionens rättsordning, så länge som unionen inte har anslutit sig till denna konvention (se, för ett liknande resonemang, dom av , N., C-601/15 PPU, EU:C:2016:84, punkt 45 och där angiven rättspraxis). 128 Tolkningen av direktiv /58, som är i fråga här, ska följaktligen göras enbart utifrån de grundläggande rättigheter som garanteras i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av , N., C-601/15 PPU, EU:C:2016:84, punkt 46 och där angiven rättspraxis). 129I förklaringarna avseende artikel 52 i stadgan anges att artikel 52.3 syftar till att trygga det nödvändiga sammanhanget mellan stadgan och ”utan att detta inkräktar på unionsrättens och Europeiska unionens domstols autonomi” (dom av , N., C-601/15 PPU, EU:C:2016:84, punkt 47). Som uttryckligen anges i artikel 52.3 andra meningen, hindrar inte första meningen i den bestämmelsen unionsrätten från att tillförsäkra ett mer långtgående skydd än . Till detta kommer slutligen att artikel 8 i stadgan rör en grundläggande rättighet som är skild från den som slås fast i artikel 7 i stadgan och som saknar motsvarighet i . 130Enligt domstolens fasta praxis är domstolens uppgift rörande en begäran om förhandsavgörande att bidra till den faktiska lösningen av en tvist som rör unionsrätten och inte att uttala sig om allmänna eller hypotetiska frågor (se, för ett liknande resonemang, dom av , Kamberaj, C-571/10, EU:C:2012:233, punkt 41, dom av , , C-617/10, EU:C:2013:105, punkt 42, och dom av , Pohotovost’, C-470/12, EU:C:2014:101, punkt 29). 131I förevarande fall finner domstolen mot bakgrund av övervägandena i bland annat punkterna 128 och 129 ovan att frågan huruvida skyddet enligt artiklarna 7 och 8 i stadgan går längre än det enligt artikel 8 i inte påverkar tolkningen av direktiv /58, jämförd med stadgan, vilket är vad den nationella domstolen har att ta ställning till i mål C-698/15. 132Att besvara den andra frågan i mål C-698/15 tycks således inte bidra till tolkningen av unionsrätten på ett sätt som är nödvändigt för att, i unionsrättsligt avseende, avgöra tvisten i det nationella målet. 133Den andra frågan i mål C-698/15 kan därför inte tas upp till prövning. DOM AV DEN 21.12.2016 – FÖRENADE MÅLEN C-203/15 OCH C-698/15 134 Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i de nationella målen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på de hänskjutande domstolarna att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla. Mot denna bakgrund beslutar domstolen (stora avdelningen) följande: 1)Artikel 15.1 i och rådets direktiv /58/EG av om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation (direktiv om integritet och elektronisk kommunikation), i dess lydelse enligt och rådets direktiv /136/EG av , jämförd med artiklarna 7, 8, 11 och 52.1 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som i brottsbekämpande syfte föreskriver en generell och odifferentierad lagring av samtliga trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter avseende samtliga abonnenter och registrerade användare och samtliga elektroniska kommunikationsmedel. 2)Artikel 15.1 i direktiv /58, i dess lydelse enligt direktiv /136, jämförd med artiklarna 7, 8, 11 och 52.1 i stadgan om de grundläggande rättigheterna ska tolkas på så sätt att den utgör hinder för en nationell lagstiftning som reglerar skydd och säkerhet för trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter och, i synnerhet, behöriga nationella myndigheters tillgång till lagrade uppgifter och som inte – inom ramen för brottsbekämpning – begränsar denna tillgång till enbart åtgärder som syftar till att bekämpa grov brottslighet, inte föreskriver att tillgången ska vara underkastad förhandskontroll av en domstol eller en oberoende förvaltningsmyndighet och inte kräver att uppgifterna ska lagras inom unionen. 3)Den andra frågan från Court of Appeal (& ) (Civil Division) och förvaltningsmål) avvisas. Avkunnad vid offentligt sammanträde i . Utdrag ur protokoll vid regeringssammanträde Närvarande: statsminister , ordförande, och statsråden , Y , M , , , , , Strandhäll, Shekarabi, , , , , , Regeringen beslutar proposition Datalagring vid brottsbekämpning – anpassningar till