prop · H70363 · 2019-12-17 00:00:00 — I detta lagstiftningsärende är det uteslutande fråga om att genomföra sådant som följer av . Det saknas därför möjlighet att ta ett sådant helhetsgrepp som remissinstanserna efterfrågar. Ett formulär om utövande av ångerrätt ska ges till konsumenten I artikel 6 i direktivet finns regler om information som näringsidkaren ska lämna till konsumenten före ingåendet av ett distansavtal eller ett avtal utanför fasta affärslokaler. Det anges i artikel 6.1 närmare vad informationen ska innehålla. Det är fråga om information om bl.a. varornas eller tjänsternas huvudsakliga egenskaper, näringsidkarens identitet och sätt för betalning. Artikel 6.1 h handlar om information beträffande ångerrätt. Enligt den artikeln ska näringsidkaren klart och tydligt ge konsumenten information om ångerrätten, villkoren, tidsfristen och förfaranden för att utöva den samt standardblanketten för utövande av ångerrätten enligt bilaga I B (till direktivet). Den aktuella informationsbestämmelsen har genomförts i distansavtalslagen. Beträffande ångerrätten anges det att konsumenten ska få information om ”huruvida och under vilka förutsättningar det finns en ångerrätt, tidsfristen och övriga villkor för ångerrätten, hur ångerrätten utövas samt att det finns ett standardformulär för utövande av ångerrätten och hur konsumenten kan ta del av det”. Kommissionen har ifrågasatt det svenska genomförandet. Kommissionen är nämligen av den uppfattningen att det av direktivet följer en skyldighet för näringsidkaren att till konsumenten tillhandahålla standardformuläret för utövande av ångerrätten, medan det enligt den svenska lagbestämmelsen är tillräckligt att näringsidkaren informerar konsumenten om förekomsten av standardformuläret och om hur konsumenten kan ta del av det. Fråga har därför uppstått om kraven på näringsidkaren bör skärpas. I promemorian föreslås att bestämmelserna i distansavtalslagen ska ändras så att det anges att näringsidkaren är skyldig att ge konsumenten formuläret. Enligt Kontakta innebär reglerna om skriftlighetskrav vid telefonförsäljning på näringsidkarens initiativ, som infördes , att konsumenten alltid får tillgång till information om standardformuläret i läsbar och varaktig form, och Kontakta anser att själva formuläret för utövande av ångerrätten inte ska behöva överlämnas innan ett avtal ingås. Kontakta och ett antal andra remissinstanser, bl.a. , Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, och , invänder alltså mot förslaget. Såvitt det kan bedömas tar kritiken i huvudsak sikte på den föreslagna skyldigheten att överlämna formuläret vid avtal som ingås på distans och inte motsvarande skyldighet i fråga om avtal som ingås utanför affärslokaler. Flera av dessa remissinstanser ifrågasätter kon- 2019/20:63 sumentnyttan och menar att det leder till ökad administration och ökade kostnader för näringsidkaren att behöva överlämna formuläret, i vart fall om det måste överlämnas i en pdf-fil. Föreningen Installatörsföretagen och ifrågasätter även att direktivet har den innebörden att näringsidkaren måste ge standardformuläret till konsumenten. , som tillstyrker förslaget, är av motsatt uppfattning och instämmer i kommissionens uppfattning om hur direktivet ska förstås. Myndigheten pekar till stöd för sin bedömning dels på andra språkversioner av direktivet, dels på att andra EU-medlemsstater har genomfört direktivet på det sätt som föreslås i promemorian. Regeringen konstaterar att direktivets olika språkversioner kan tolkas på olika sätt. Den svenska språkversionen ger stöd för att det skulle vara tillräckligt att konsumenten får information om att det finns ett standardformulär för utövande av ångerrätten. Exempelvis de engelska och franska språkversionerna är utformade på ett annat sätt. De språkversionerna ger intryck av att innehålla en lista med information som ska lämnas och listan innehåller en inskjuten bisats som kan förstås som att även formuläret ska tillhandahållas konsumenten. Av praxis står det dock klart att måste tolkas på ett enhetligt vis. Frågan om vilka krav EU- rätten uppställer i det nu aktuella avseendet får dessutom anses ha klarlagts i en dom från som meddelades så pass att domen inte behandlas i promemorian. Enligt innebär artikel 6.1 h att näringsidkaren ska tillhandahålla konsumenten standardformuläret, om det föreligger ångerrätt för konsumenten, (dom av , Walbusch , C-430/17, EU:C:2019:47, se t.ex. p. Regeringen konstaterar alltså att det numera står klart att konsumenten ska tillhandahållas formuläret och att det inte är tillräckligt att näringsidkaren enbart informerar om det. Regeringen föreslår därför att det i distansavtalslagen klargörs att en näringsidkare ska vara skyldig att ge konsumenten standardformuläret för utövande av ångerrätten. Regeringen anser dessutom, vilket även Konsumenter efterfrågar, att reglerna även fortsättningsvis bör innebära att näringsidkaren också ska nämna formuläret i sin information om hur ångerrätten kan utövas. Formkraven för formuläret skiljer sig åt mellan olika avtal Nästa fråga blir då på vilket sätt näringsidkaren ska ge konsumenten standardformuläret för utövande av ångerrätten innan ett avtal ingås. Remisskritiken i denna del går huvudsakligen ut på att förslaget leder till ökad administration och kostnader för företagen. Flera remissinstanser menar att det måste vara tillräckligt att ge formuläret genom att tillhandahålla det genom en länk. Enligt artikel 7.1 i direktivet ska näringsidkaren vid avtal utanför affärslokaler lämna den information som ges till konsumenten innan ett avtal ingås i en papperskopia eller, om konsumenten samtycker, på ett annat varaktigt medium. Det anges vidare att informationen ska vara väl läsbar och avfattad på ett klart och begripligt språk. Bestämmelsen har genomförts i distansavtalslagen och det anges, i fråga om avtal utanför affärslokaler, att informationen ska ges klart och begripligt i en handling eller, om konsumenten samtycker till det, i en annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Enligt pro- Prop. 2019/20:63 memorian framstår det som naturligt att samma krav ska gälla i fråga om näringsidkarens tillhandahållande av standardformuläret för utövande av Som framgår i inledningen på detta avsnitt tar definitionen av avtal utanför affärslokaler sikte på situationer där näringsidkaren och konsumenten träffas fysiskt. Det framstår inte som betungande att näringsidkaren i sådana situationer också ska ge konsumenten formuläret för utövande av ångerrätten på samma sätt som informationen, i stället för att bara lämna information om formuläret. Som framgår ovan förefaller den remisskritik som har lämnats inte heller ta sikte på förslaget när det gäller avtal utanför affärslokaler, utan kritiken tar sikte på informationskravet vid avtal som ingås på distans (se mer om det nedan). Regeringen instämmer sammantaget i den bedömning som görs i promemorian. Samma formkrav som gäller för den information som ska lämnas innan ett avtal ingås vid avtal utanför affärslokaler bör alltså gälla även i fråga om skyldigheten att ge formuläret för utövande av ångerrätten vid sådana avtal. Vad gäller distansavtal pekar flera remissinstanser på problem med att överlämna formuläret till konsumenten. Som anges ovan anför ett antal remissinstanser, bl.a. , Kontakta, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, och , att kravet på näringsidkaren att ge konsumenten standardformuläret bör kunna uppfyllas genom att näringsidkaren tillhandahåller en länk till en hemsida där formuläret finns. Några av remissinstanserna anser att det vore problematiskt om t.ex. en pdf-fil med standardformuläret måste skickas till konsumentens e-post. Enligt artikel 8.1 i direktivet gäller att näringsidkaren vid distansavtal ska lämna den information som föreskrivs i artikel 6.1 till konsumenten eller göra den tillgänglig för denne på ett klart och begripligt språk och på ett sätt som är lämpligt för det medel för distanskommunikation som används. Vidare anges det att om informationen tillhandahålls på ett varaktigt medium ska den vara i väl läsbar form. Även den bestämmelsen har genomförts i distansavtalslagen. Det anges i fråga om distansavtal, att informationen ska ges klart och begripligt och på ett sätt som är anpassat till det medel för distanskommunikation som används. I promemorian görs bedömningen att samma krav bör gälla beträffande standardformuläret för utövande av ångerrätten vid distansavtal. Regeringen instämmer i att det framstår som naturligt att samma krav ska gälla för standardformuläret som för informationen i övrigt och lämnar ett förslag i enlighet med det. Varken direktivet eller förslaget till ändring i distansavtalslagen innebär således att informationen eller formuläret måste lämnas i läsbar och varaktig form innan ett avtal ingås. Bestämmelserna uppställer nämligen endast ett krav på klarhet och begriplighet och på att informationen och formuläret ska ges på ett sätt som är anpassat till det medel för distanskommunikation som används. (Se även den ovan nämnda domen från EU- domstolen, dom av , Walbusch , C-430/17, EU:C:2019:47.) Som regeringen konstaterade i det lagstiftningsärende varigenom konsumenträttighetsdirektivet genomfördes, faller det sig i regel naturligt vilken metod som näringsidkaren bör använda sig av. Det angavs då bl.a. att informationen kan finnas på närings- 2019/20:63 idkarens webbplats, om avtalet ingås via internet (se prop. 2013/14:15 s. 83). I vissa fall går det överhuvudtaget inte att ge all den information som krävs enligt direktivet med det kommunikationsmedel som används. Så kan exempelvis vara fallet om avtalet ingås muntligen per telefon eller genom sms. Enligt artikel 8.4 i direktivet gäller för situationer där avtal ingås med hjälp av ett medel för distanskommunikation som medger ett begränsat utrymme eller en begränsad tid för att visa informationen, att endast viss närmare angiven information måste lämnas till konsumenten med det kommunikationsmedlet. Övrig information ska lämnas på något annat lämpligt sätt i enlighet med kraven i artikel 8.1. Ett lämpligt sätt kan vara att näringsidkaren hänvisar konsumenten till någon annan informationskälla, t.ex. genom en länk till näringsidkarens webbplats där den relevanta informationen är direkt och lätt tillgänglig (skäl 36 i direktivet). I distansavtalslagen föreskrivs följaktligen att, om avtalet ska ingås genom ett sådant medel för distanskommunikation som gör att informationen endast kan ges i begränsad omfattning eller , åtminstone viss särskilt angiven information ska ges med hjälp av det kommunikationsmedlet. Det gäller bl.a. information om ångerrätt, om det finns en sådan. Övrig information ska ges på något annat lämpligt sätt i enlighet med vissa grundläggande krav på klarhet och begriplighet. I promemorian bedömdes att de skäl som ligger till grund för bestämmelsen om att viss information kan ges på annat sätt än med det kommunikationsmedel med vilket avtalet ingås, gör sig gällande även beträffande standardformuläret. Det föreslogs därför att det i distansavtalslagen klargörs att det i de aktuella fallen ska vara möjligt att överlämna standardformuläret på något annat lämpligt sätt än med det kommunikationsmedel med vilket avtalet ingås. Några remissinstanser tar i det sammanhanget upp avtal som ingås per telefon. Exempelvis invänder Föreningen Installatörsföretagen mot förslaget att näringsidkaren ska ge formuläret till konsumenten, eftersom föreningen menar att det omöjliggör att det ingås avtal per telefon. Hantverkarnas framhåller betydelsen av att standardformuläret kan skickas med ett annat kommunikationsmedel när avtal ingås per telefon. Som framgår ovan motsvarar promemorians förslag i denna del direktivets bestämmelser. Frågan om vad direktivet innebär har avgjorts av . Enligt innebär direktivet att näringsidkaren – om avtal ingås med hjälp av ett medel för distanskommunikation som medger ett begränsat utrymme eller en begränsad tid för att visa informationen – inte behöver tillhandahålla standardformuläret genom det kommunikationsmedlet, utan det kan göras på annat lämpligt sätt som är klart och tydligt (se den ovan angivna domen från , särskilt p. 46 och 47). Regeringen konstaterar sammanfattningsvis att distansavtalslagen bör justeras så att det i de aktuella fallen ska vara möjligt att överlämna standardformuläret på något annat lämpligt sätt än med det kommunikationsmedel med vilket avtalet ingås. Det är alltså t.ex. möjligt att ingå avtal per telefon utan att behöva ge konsumenten formuläret genom det kommunikationsmedlet. Formuläret kan i så fall skickas med e-post eller finnas tillgängligt på en hemsida dit konsumenten hänvisas (se prop. 2013/14:15 s. 83). Ångerblanketten ska bifogas bekräftelsen av avtalet Enligt artikel 8.7 i direktivet ska näringsidkaren ge konsumenten en bekräftelse på ett distansavtal. En sådan bekräftelse ska ges på ett varaktigt medium. Bekräftelsen ska ges inom rimlig tid efter ingåendet av distansavtalet och senast då varorna levereras eller innan tjänsterna börjar utföras. Bekräftelsen ska innehålla all information som avses i artikel 6.1, om näringsidkaren inte redan har lämnat den på ett varaktigt medium. Artikel 8.7 har genomförts i distansavtalslagen. Det anges i den lagen att konsumenten ska få en bekräftelse på avtalet i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för honom eller henne. Bekräftelsen ska innehålla den information som ska lämnas innan ett avtal ingås, om den informationen inte redan har lämnats i sådan form. Bekräftelsen ska ges till konsumenten i rimlig tid och senast när varan levereras eller tjänsten börjar utföras. I promemorian görs bedömningen att de krav som uppställs i direktivet när det gäller informationen om ångerrätten även gäller beträffande standardformuläret för utövande av ångerrätten. Det innebär att om konsumenten ska få ett standardformulär för utövande av ångerrätten och det inte redan har lämnats i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten, ska formuläret ges på sådant sätt tillsammans med bekräftelsen. Enligt promemorian bör det införas en regel om detta i distansavtalslagen. Flera remissinstanser, bl.a. , Kontakta, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, och , har, som framgått, invändningar mot förslaget om att standardformuläret ska ges till konsumenten i läsbar och varaktig form. Ett antal av dessa remissinstanser anser att det är problematiskt om t.ex. en pdf-fil med standardformuläret måste skickas till konsumenten. Regeringen kan till en början konstatera att det tydligt anges i den vägledning som finns till direktivet att standardformuläret ska inkluderas i den bekräftelse som ska ges till konsumenten i läsbar och varaktig form (se kommissionens promemoria Vägledning från Generaldirektoratet för rättsliga frågor gällande och rådets direktiv /83/EU av , s. 35). Vidare gäller, som framgår ovan, ett krav på att en bekräftelse ska ges i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten Att se till att standardformuläret utgör en del av bekräftelsen framstår därför inte som särskilt betungande. Vid köp av varor kan det t.ex. finnas möjlighet att bifoga bekräftelsen tillsammans med varan. Det kan också konstateras att formkravet inte innebär annat än att formuläret ska ges konsumenten i en läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten. Om näringsidkaren önskar tillhandahålla formuläret med e-post, finns det t.ex. inget krav på att en pdf-fil måste bifogas. Vidare kan t.ex. en webbplats på internet också uppfylla formkravet på läsbar och varaktig form, förutsatt att informationen med säkerhet bevaras i ursprungligt skick och i det enskilda fallet är tillgänglig för konsumenten så länge informa- 2019/20:63 tionen är relevant (se t.ex. prop. 2013/14:15 s. 84 och prop. 2015/16:197 s. 258). anför att ett krav på att standardformuläret ges till konsumenten innebär att näringsidkarna måste lagra information om utskicket , vilket förutsätter att detta bedöms vara förenligt med den allmänna dataskyddsförordningen. Som framgår ovan gäller emellertid att näringsidkaren ska ge konsumenten information innan ett avtal ingås och i vissa fall skicka en bekräftelse i läsbar och varaktig form inom rimlig tid efter att avtal har ingåtts. Enligt regeringen innebär förslaget om ett krav på att konsumenten också ska ges standardformuläret alltså inte någon praktisk förändring i förhållande till dataskyddsförordningen. Regeringen konstaterar sammantaget att direktivet får anses innebära att konsumenten tillsammans med bekräftelsen på ett avtal som har ingåtts på distans även ska få standardformuläret i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten, om formuläret inte redan har tillhandahållits på det sättet. En sådan regel bör införas i distansavtalslagen. Begränsningen av informationskravet när det gäller digitalt innehåll I artikel 5 i direktivet anges att näringsidkaren klart och tydligt ska lämna viss information till konsumenten innan denne blir bunden av ett avtal eller anbud, om inte informationen redan framgår av sammanhanget. Den aktuella artikeln gäller huvudsakligen avtal som ingås i en näringsidkares affärslokal. Vilken information som ska lämnas anges i en omfattande förteckning. Det är bl.a. fråga om information om varornas eller tjänsternas huvudsakliga egenskaper, näringsidkarens identitet och sätt för betalning. Enligt artikeln ska näringsidkaren informera konsumenten om ett digitalt innehålls relevanta driftskompatibilitet med maskin- och programvara, enligt vad näringsidkaren känner till eller rimligen kan förväntas ha känt till. Artikeln har i svensk rätt genomförts i marknadsföringslagen. Det anges i den lagen att näringsidkaren (vid andra avtal än distansavtal och avtal utanför affärslokaler) innan ett avtal ingås ska ge konsumenten information om bl.a. vilken maskin- och programvara som krävs för att använda det digitala innehållet. I förarbetena förklarades att informationskravet ”avser det som [näringsidkaren] känner till eller rimligen kan förväntas känna till” (prop. 2013/14:15 s. 103). Kommissionen har satt i fråga om artikeln har genomförts på ett korrekt sätt. Det framgår nämligen inte av lagtext att det informationskravet är inskränkt till sådant som näringsidkaren känner till eller rimligen kan förväntas känna till. Motsvarande kritik har riktats mot genomförandet av en snarlik artikel (artikel 6.1 s) som gäller information som ske ges innan ett distansavtal eller ett avtal utanför affärslokaler ingås. Den artikeln är genomförd i distansavtalslagen. Enligt den lagen gäller, vid distansavtal och avtal utanför affärslokaler, att näringsidkaren innan avtal ingås ska ge konsumenten klar och begriplig information om bl.a. vilken maskin- och programvara som krävs för att använda det digitala innehållet. Även i förarbetena till den bestämmelsen förklaras att informationskravet ”avser det som [näringsidkaren] känner till eller rimligen kan förväntas känna till” (prop. 2013/14:15 s. 82). I promemorian konstateras att lagtextens ordalydelse har en räckvidd som sträcker sig längre än vad som följer av direktivet, även om de angivna informationskraven enligt marknadsföringslagen och distansavtalslagen är begränsade på det sätt som anges i förarbetena. Enligt promemorian finns det därför anledning att göra förtydliganden i detta avseende. Flera remissinstanser tillstyrker förslaget, bl.a. Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, SWEDMA, , TU – Medier i och . Konsumenter anser emellertid att promemorians förslag är en onödig begränsning av näringsidkarens informationsplikt. Regeringen konstaterar dock att den begränsning av informationskravet som föreslås följer av . Förslaget innebär dessutom i praktiken inte någon förändring av rättsläget och således inte någon begränsning av näringsidkarens informationsskyldighet i förhållande till gällande rätt. Det handlar endast om ett förtydligande i lag av vad som redan gäller. Att klargöra omfattningen av näringsidkarens informationsskyldighet i lagtext tydliggör för konsumenten vilka förväntningar han eller hon kan ha på en näringsidkare. Därigenom kan förhoppningsvis missförstånd undvikas. Ett förtydligande bidrar även till högre rättssäkerhet, eftersom brister i fråga om efterlevnaden av informationsskyldigheten kan föranleda ingripanden från . Genom ett förtydligande klargörs alltså även när ingripande från myndigheten kan komma i fråga. Regeringen bedömer således att de aktuella bestämmelserna i distansavtalslagen och marknadsföringslagen bör justeras. Det bör alltså klargöras att skyldigheten att lämna information om vilken maskin- och programvara som krävs för att använda ett digitalt innehåll inskränker sig till sådan information som näringsidkaren känner till eller rimligen förväntas känna till. Definitionen av begreppet garanti genomförs i informationsbestämmelserna Enligt artikel 2.14 avses med garanti varje utfästelse som näringsidkaren eller tillverkaren (garantigivaren), utöver sina rättsliga skyldigheter i fråga om avtalsenlighet, ger konsumenten om att betala tillbaka det betalade priset eller att byta ut, reparera eller utföra någon form av service på varorna om de inte överensstämmer med specifikationerna i garantibeviset, eller andra eventuella krav som inte hänför sig till överensstämmelsen men ingår i garantibeviset, eller i den reklam som var tillgänglig då avtalet ingicks eller före avtalets ingående. I andra språkversioner av direktivet, t.ex. den engelska, definieras i stället begreppet kommersiell garanti (en. ”commercial guarantee”). Den svenska versionen av direktivet är dock inte konsekvent i sin begreppsanvändning. Även begreppet kommersiell garanti förekommer nämligen i den svenska språkversionen. Vid genomförandet av direktivet infördes inte någon uttrycklig definition av begreppet garanti i svensk lag. Några särskilda överväganden beträffande direktivets definition av garanti finns inte i förarbetena. Det uttalades dock generellt om de definitioner som inte infördes i lag, att be- greppen i sig var så tydliga att det inte var nödvändigt att införa dem i lag (se prop. 2013/14:15 s. 36). Kommissionen har ifrågasatt det svenska genomförandet, eftersom det i lagtext inte finns någon definition av begreppet garanti. uppkommit om det finns anledning att förtydliga den saken och hur ett genomförande i så fall bör ske. I promemorian görs bedömningen att direktivets definition, trots den svenska språkversionen, bedöms ta sikte på det som i direktivet kallas Sådana garantier förefaller avse utfästelser som en näringsidkare gör utöver de skyldigheter och rättigheter som följer av lag. Även begreppet rättsliga garantier förekommer i direktivet. förefaller ta sikte på rättigheter och skyldigheter som följer av lag. pet rättsliga garantier definieras dock inte i direktivet. stateras vidare att begreppen kommersiell garanti och rättslig garanti inte används i svensk förmögenhetsrättslig lagstiftning och att det inte heller är helt givet vad respektive uttryck innebär eller hur uttrycken förhåller sig Det bedömdes inte heller vara möjligt att göra en allsidig belysning av begreppen garanti, kommersiell garanti eller rättslig garanti i Av det skälet lämnas i promemorian inget förslag om att i distansavtalslagen införa en definition av begreppet garanti eller begreppet kommersiell garanti. I stället föreslås att direktivet genomförs på så sätt att det i de bestämmelser där garantibegreppet används utförligt redovisas vad som avses genom att ta fasta på definitionens innehåll. Regeringen delar vid universi- tets uppfattning, dvs. att promemorians förslag troligen på bästa sätt balanserar svensk och övrig nordisk förmögenhetsrättslig begrepps- Det bör därför i vissa bestämmelser tydligare redovisas vilken information som en näringsidkare ska ge till konsumenten