prop · H60386 · 2019-04-02 00:00:00 — Ecpat anför att operatörernas prissättning för att lämna ut uppgifter som inte omfattas av lagringsskyldigheten är otillfredsställande och anser att detta bör ses över. Skälen för regeringens bedömning: Enligt direktiv /58 gäller att operatörerna ska utplåna uppgifter när de inte längre behövs för sitt syfte att överföra kommunikation (artikel 6). Av samma artikel framgår att operatörerna, trots denna utplåningsskyldighet, får spara uppgifter i vissa Utöver uppgifter som enligt direktivet får sparas för operatörernas egna ändamål ska uppgifter även lagras för brottsbekämpande ändamål. Man skulle alltså kunna uttrycka det som att operatörerna har två uppgiftsmängder: en för egna ändamål (som t.ex. fakturering) och en som de är ålagda att lagra enligt datalagringsreglerna (uppgifter som sparas för brottsbekämpande ändamål). Tudelningen av de lagrade uppgifterna framgår för svenskt vid- kommande genom 6 kap. 16 a och 16 c §§ lagen om elektronisk Av dessa bestämmelser kan utläsas att de trafikuppgifter som lagras för brottsbekämpande ändamål endast får behandlas vid tillämpning av reglerna om hemliga tvångsmedel. Det innebär att om efterforskar en försvunnen person (utan misstanke om brott) eller behöver uppgifter i ett ärende om kontroll av skatt får myndigheten inte tillgång till de uppgifter som är lagrade för brottsbekämpande ändamål, men däremot till de uppgifter som finns lagrade för operatörens eget behov (6 kap. 22 § jämförd med 16 a och 16 c §§). Det står alltså klart att det endast är de brottsbekämpande myndigheterna som har rätt att få tillgång till de uppgifter som är föremål för lagring enligt datalagringsreglerna och att tillgång ges endast för brottsbekämpande Vid det omvända förhållandet – dvs. myndigheterna vill få åtkomst till uppgifter som lagras av operatörerna för eget behov – finns inga begränsningar i lagen om elektronisk kom- De brottsbekämpande myndigheterna är alltså inte avskurna från tillgång till de uppgifter som en operatör lagrar för egna ändamål. annan sak är att en sådan tillgång förutsätter tillämpning av ett annat regelverk, t.ex. hemlig övervakning av elektronisk kommunikation med de begränsningar som följer av det regelverket. Regeringen anser, till skillnad från , att det inte finns skäl att ändra regleringen gällande tillgången till uppgifter som operatörerna sparar för egna ändamål. En motsatt ordning skulle vara ett främmande inslag i det straffprocessuella regelsystemet. det kan en jämförelse med beslag göras. Om en bokföringsskyldig t.ex. har bevarat mer material än vad som behövs enligt bokföringsreglerna finns det givetvis inget som hindrar polisen från att ta detta i beslag om övriga förutsättningar för det är uppfyllda. Ett förbud mot tillgång till annat än uppgifter som lagras enligt datalagringsreglerna, synes inte heller ge någon större integritetsvinst eftersom uppgifterna ändå lagras av operatören. Bedömningen att tillgången till uppgifter även fortsatt ska avse de uppgifter som operatörerna sparar för egna ändamål stöds också av flertalet remissinstanser, bl.a. , , , , Rädda barnen, . Flera organisationer inom film-, tv- och musikbranschen, t.ex. Film- och , och , anser att det bör införas ett juridiskt ansvar för operatörernas påstående om huruvida informationen finns eller inte. Regeringen anser att det inom ramen för detta lagstiftningsprojekt inte finns skäl att överväga en sådan regel, utan förutsätter att operatörerna följer det regelverk som finns. Om motsatsen skulle framkomma kan det dock finnas anledning att återkomma i frågan. Den som är skyldig att lagra uppgifter enligt 6 kap. 16 a § lagen om elektronisk kommunikation har rätt till ersättning för kostnader som uppstår när lagrade uppgifter lämnas ut (6 kap. 16 e §). Det är som bestämmer ersättningens storlek när det gäller sådana uppgifter som omfattas av lagringsskyldigheten. När det gäller utlämning av uppgifter som lagras för operatörernas egna ändamål finns inte någon motsvarande reglering av vilken ersättning som ska utgå. Ersättnings- nivåerna bestäms efter förhandlingar mellan de brottsbekämpande myndigheterna och berörda operatörer. Såsom utredningen konstaterar innebär detta att ersättningsnivåerna kan variera mellan olika operatörer. Utredningens uppfattning är att denna ordning inte är helt tillfredsställande och därför bör ändras. Utredningen lämnar dock inget sådant förslag. Utredningens uppfattning delas av och Ecpat . anser att det vore mer ändamålsenligt att reglera prissättningen på samma sätt som gäller för utlämnande av uppgifter som omfattas av lagringsskyldigheten och att myndigheten bör ges mandat att fastställa även denna ersättning. Regeringen konstaterar att en ändring av denna reglering skulle kräva vissa lagändringar och att det inte finns något beredningsunderlag för att genomföra en sådan ändring i detta lagstiftningsärende. Det kan dock finnas anledning för regeringen att återkomma i frågan. 6.8Säkerhetspolisens inhämtning i underrättelseverksamhet för viss samhällsfarlig brottslighet Regeringens förslag: Inhämtningslagens tidsbegränsade bestämmelse om inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar vissa brott med lägre minimistraff än fängelse ska göras permanent. Möjligheten att hämta in uppgifter ska utvidgas till att gälla även vid misstanke om •grov misshandel och olaga frihetsberövande som begås i avsikt att påverka offentliga organ eller den som yrkesmässigt bedriver nyhetsförmedling eller annan journalistik att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd eller i avsikt att hämnas en åtgärd. förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Endast ett fåtal remissinstanser yttrar sig särskilt i denna del. , , på vid och () tillstyrker eller har ingen invändning mot förslaget. ifrågasätter om det finns ett reellt behov av att utvidga möjligheten att hämta in uppgifter om brottslig verksamhet enligt 3 § inhämtningslagen till att även omfatta statsstyrt företagsspioneri samt grov misshandel och olaga frihetsberövande som begås i vissa syften. Förslaget kan enligt tingsrätten även leda till tillämpningsproblem. () och anför att hoten mot massmedier ökar, men att de inte kan tillstyrka åtgärder som riskerar att negativt påverka meddelares anonymitet. De anser att det finns en risk att anonyma källor röjs i samband med kartläggning av misstänkt brottslig verksamhet mot en journalist eller redaktion. och vill att det införs en straffvärdesventil för att bättre kunna bekämpa bl.a. grov organiserad brottslighet. Ekobrotts- myndigheten vill av samma skäl att även t.ex. grovt bokföringsbrott och grovt skattebrott ska omfattas av lagen. Enligt bör även grovt bidragsbrott omfattas. Skälen för regeringens förslag Säkerhetspolisens möjlighet att hämta in uppgifter om elektronisk kommunikation är tidsbegränsad Säkerhetspolisens uppdrag är främst inriktat på att förhindra brott, och i mindre utsträckning på att utreda brott som redan har begåtts. Flera av de brott som Säkerhetspolisen bekämpar har lägre minimistraff än fängelse och inhämtningslagens huvudregel kan då inte tillämpas. Det innebär att brott som exempelvis sabotage, spioneri, s.k. terrorism- finansiering (grovt brott) och s.k. terrorismrekrytering (grovt brott) faller utanför huvudregelns tillämpningsområde. För att kunna upptäcka och förhindra även sådana brott får, enligt en särskild bestämmelse i 3 § inhämtningslagen, uppgifter om elektronisk kommunikation hämtas in vid brottslig verksamhet som innefattar vissa särskilt angivna brott med ett lägre straffminimum än fängelse . När bestämmelsen trädde i kraft gavs den begränsad giltighetstid till utgången av 2013. Skälet som regeringen angav för den begränsade giltighetstiden var att både lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott och lagen (2008:854) om åtgärder för att utreda vissa samhällsfarliga brott var tidsbegränsade till utgången av 2013 och föremål för utvärdering. Därför borde bestämmelsen i inhämtnings- lagen tills vidare ges samma giltighetstid som dem. Det angavs också att frågan om Säkerhetspolisens fortsatta tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation för tiden efter utgången av 2013 borde övervägas i det sammanhang då man överväger en framtida reglering av hemliga tvångsmedel för särskilt allvarlig eller samhällsfarlig brottslighet (prop. 2011/12:55 s. 87). Sådana överväganden har gjorts, och resulterade i att bestämmelserna i de tidsbegränsade lagarna om hemliga tvångsmedel permanentades (prop. 2013/14:237). Under det pågående lagstiftningsarbetet förlängdes giltighetstiden för 3 § inhämtningslagen till utgången av 2014 (prop. 2012/13:180, bet. 2013/14:JuU7, rskr. 2013/14:38). När lagstiftnings- ärendet sedan slutfördes förlängdes giltighetstiden – trots förslag om att permanenta bestämmelsen – ytterligare en gång, till utgången av 2016. Som skäl för förlängningen angav regeringen att den hittillsvarande tillämpningen av inhämtningslagen borde kartläggas och analyseras ytterligare innan slutlig ställning togs till hur Säkerhetspolisens behov av uppgifter om elektronisk kommunikation i underrättelseverksamhet borde tillgodoses (prop. 2013/14:237 s. 116). En sådan utvärdering av inhämtningslagen har gjorts av Datalagrings- utredningen. Utredningen förslår att bestämmelsen i 3 § inhämtningslagen ska gälla permanent. Innan slutlig ställning tas till en permanentning av 3 § har regeringen velat avvakta utgången av processen i om den svenska datalagringsregleringen. För att inte bestämmelsen ska upphöra att gälla har giltighetstiden därför förlängts ytterligare två gånger, först till utgången av 2017 och sedan till utgången av 2019 (prop. 2015/16:177, bet. 2015/16:JuU35, rskr. 2015/16:320 och prop. 2016/17:186, bet. 2016/17:JuU28, rskr. 2016/17:343). Säkerhetspolisens möjlighet att hämta in uppgifter om elektronisk kommunikation bör gälla permanent Bestämmelsen i 3 § inhämtningslagen upphör alltså att gälla /2020. Förslaget om att bestämmelsen ska gälla permanent tar avstamp i en ingående kartläggning av den hittillsvarande tillämpningen av lagen. Utredningen har tittat på dels vilket behov som finns av tvångsmedelsanvändning enligt lagen, dels vilken nytta den har inneburit för den brottsbekämpande verksamheten. Även frågan om vilken inverkan lagen har haft på enskildas personliga integritet har utvärderats. Av kartläggningen framgår att tillämpningen av lagen har lett till beaktansvärd nytta i samband med underrättelsearbete avseende brottslig verksamhet som innefattar flera av de brott som omfattas av den tidsbegränsade bestämmelsen. Flera av brotten anses dessutom 2018/19:86 regelmässigt vara svåra att kartlägga. Behovet av att använda olika hemliga tvångsmedel har därför ansetts vara särskilt stort (se t.ex. prop. 2013/14:237 s. 81). Enligt utredningen leder lagen dock även till integritetsintrång, både för personer som ärendena avser och de personer som dessa har kontakt med. Genom inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation kan t.ex. uppgifterna användas för att kartlägga personernas kontakter och rörelsemönster. De brott som omfattas av den tidsbegränsade bestämmelsen riktar sig på olika sätt mot samhällsstrukturen och säkerhet. Sådana brott är särskilt angelägna att upptäcka och förhindra. Det finns ingenting som tyder på att Säkerhetspolisens behov av en särskild inhämtningsmöjlighet skulle minska inom överskådlig tid. Tvärtom talar den senaste utvecklingen i omvärlden, men även i , för att det behövs effektiva och ändamålsenliga verktyg för att förebygga, förhindra och upptäcka brottslighet som direkt eller indirekt hotar vitala samhällsintressen. En försämring i det avseendet skulle kunna medföra allvarliga risker för säkerhet. Det har inte heller i övrigt kommit fram något som ger skäl att anta att de sakförhållanden som ligger till grund för regeringens bedömning är av tillfällig natur. Enligt regeringen väger samhällets och medborgarnas intresse av att den aktuella brottsligheten upptäcks och förhindras tyngre än integritetsintresset för dem som kan komma att bli föremål för tvångsmedlet. Möjligheten att hämta in uppgifter om elektronisk kommunikation om brott med lägre minimistraff än fängelse bör alltså finnas kvar och bör inte längre vara tidsbegränsad. Remissinstanserna motsätter sig inte heller detta. Bestämmelsen bör alltså göras permanent. Liksom utredningen föreslår, och som ingen remissinstans invänder mot, bör bestämmelsen även i fortsättningen gälla de brott som den omfattar . Av lagtekniska skäl bör dock nuvarande föreskrifter i 3 § arbetas in i 2 § inhämtningslagen. Bör bestämmelsen omfatta fler brott? föreslår att den brottskatalog som finns i 3 § inhämtningslagen ska utvidgas till att omfatta vissa ytterligare brott. Det handlar dels om s.k. statsstyrt företagsspioneri, dels om grov misshandel och olaga frihetsberövande som begås i avsikt att påverka offentliga organ eller den som yrkesmässigt bedriver nyhetsförmedling eller annan journalistik att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd eller i avsikt att hämnas en åtgärd. Vid utvidgning av området för ett hemligt tvångsmedel måste behovet och nyttan av att använda tvångsmedlet alltid vägas mot det integritets- intrång som åtgärden kan innebära. Vid en sådan avvägning får brottets allvar en stor betydelse. Detta kan mätas främst genom brottets straffskala eller förväntade straffvärde. I tidigare lagstiftningsärenden har dock även styrkan i det skyddsintresse som motiverar kriminaliseringen beaktats. Vissa brott har då, utan att detta direkt avspeglats i straffskalan, betecknats som särskilt allvarliga eftersom de har ansetts som samhällsfarliga (prop. 2007/08:163 s. 29–30 och prop. 2013/14:237 s. 78). Statsstyrt företagsspioneri innebär att främmande makt bedriver spionage mot svenska företag med avsikt att få tillgång till företags- hemligheter. Till skillnad från traditionellt spionage, som syftar till att underminera ett lands säkerhet, är företagsspioneriets motiv främst att skaffa ekonomisk och inhämta teknisk kunskap. Sådant spioneri kan få allvarliga konsekvenser för svenska företag och i förlängningen kan viktiga svenska samhällsintressen som är avgörande för vårt välstånd drabbas. Brottsligheten kan även försämra förutsättningarna att utveckla och upprätthålla skyddet för landets säkerhet. Civil forskning har fått allt större betydelse för att driva teknikutvecklingen och även för att ta fram teknik som kan användas i militära syften. Exempel på detta är bioteknisk forskning som kan användas för att utveckla och tillverka biologiska och kemiska massförstörelsevapen. Eftersom resultaten av sådan forskning kan missbrukas är det av stor vikt att den skyddas. Även här står alltså stora samhällsvärden på spel. Vidare är de personer som deltar i spioneri- verksamhet ofta välutbildade underrättelseofficerare som tränats och dessutom understöds av främmande makt. Dessa personer är i allmänhet mycket säkerhetsmedvetna vilket gör brottsligheten svår att upptäcka och förhindra. Bland annat av dessa skäl har regeringen gjort bedömningen att statsstyrt företagsspioneri är så allvarligt att hemlig rumsavlyssning – som ur ett integritetsperspektiv typiskt sett anses som det mest ingripande tvångsmedlet – bör tillåtas för att bekämpa brottet, låt vara att det är begränsat till brott som inte kan antas leda till endast böter (27 kap. 20 d § 3 RB, prop. 2013/14:237 s. 89–90). Av samma skäl har brottet även lagts till i brottskatalogen i preventivlagen (1 § första stycket 5, prop. 2013/14:237 s. 114–115). Redan i skedet innan en förundersökning har inletts är det alltså möjligt att använda de betydligt mer integritetskänsliga tvångsmedlen hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation och hemlig kameraövervakning. Det kan ur ett systematiskt perspektiv anses rimligt och logiskt att statsstyrt företags- spioneri även omfattas av den särskilda inhämtningsmöjligheten enligt inhämtningslagen. En fråga som emellertid kan ställas är om Säkerhetspolisens behov av uppgifter om elektronisk kommunikation i underrättelseverksamheten i tillräcklig utsträckning tillgodoses genom möjligheten till hemlig övervakning av elektronisk kommunikation enligt preventivlagen. Som utredningen konstaterar skiljer sig emellertid rekvisiten för att få tillgång till information väsentligt mellan de två lagarna. En viktig skillnad är att det i inhämtningslagen inte finns något krav på att inhämtningen ska kunna kopplas till en viss person. Enligt utredningen är informationsinhämtning utan ett krav på koppling till en viss person särskilt ägnad att tillgodose vissa behov hos , t.ex. att identifiera det okända hotet genom att identifiera okända aktörer och bedöma vilket hot de utgör. Preventivlagen är inte heller något allmänt underrättelseverktyg, utan när den lagen tillämpas är det uteslutande i situationer där det handlar om att förhindra att en på visst sätt konkretiserad risk förverkligas. Utredningen bedömer mot den bakgrunden att behovet av en möjlighet att hämta in uppgifter enligt inhämtningslagen inte påverkas i någon större utsträck- ning av att preventivlagen innehåller en möjlighet att använda hemlig övervakning av elektronisk kommunikation beträffande det aktuella brottet. Regeringen har ingen annan uppfattning. Inte heller remiss- instanserna framför några synpunkter i den delen. Sammanfattningsvis anser regeringen, till skillnad från , att det står klart att det finns ett reellt behov av att kunna inhämta uppgifter enligt inhämtningslagen beträffande brottslig verksamhet som innefattar Behovet och den förväntade nyttan av att använda tvångsmedlet kan antas överväga de integritetsintrång som tvångsmedlet kan innebära. Regeringen föreslår därför att den utökade möjligheten att använda tvångsmedel enligt inhämtningslagen även ska omfatta statsstyrt företagsspioneri. När det sedan gäller grov misshandel och olaga frihetsberövande som begås i s.k. systemhotande syfte framgår av Säkerhetspolisens uppgifter till utredningen att ett relativt stort antal brott begås mot förtroendevalda, myndighetspersoner och journalister. Sådan brottslighet syftar till att påverka den allmänna åsiktsbildningen, inkräkta på handlingsfriheten inom viss politisk organisation eller till att påverka eller hämnas framtida eller genomförda myndighetsbeslut. Det saknas enligt regeringen anledning att ifrågasätta att Säkerhetspolisen har ett stort behov av att kunna kartlägga grupperingar som har avsikt och förmåga att begå sådan Brottsligheten är också mycket allvarlig eftersom den syftar till att påverka de aktuella personerna i utövandet av deras uppdrag. sätt utgör brottsligheten ett hot mot demokratin. Även dessa brott omfattas av brottskatalogen i preventivlagen. med vad som gäller för statsstyrt företagsspioneri finns det även avseende dessa brott vissa systematiska skäl för att de ska läggas till i brotts- katalogen i inhämtningslagen. Vad som anförs ovan om möjligheten att enligt preventivlagen använda tvångsmedel som från integritetsperspektiv typiskt sett är mer ingripande än inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation enligt inhämtningslagen har alltså relevans även här. Detsamma gäller vad som anförs om behovet av en möjlighet att hämta in uppgifter enligt inhämtningslagen även om preventivlagen innehåller en möjlighet att använda hemlig övervakning av elektronisk kommunikation beträffande samma brott. påpekar att ändringen kan komma att innebära avsevärda tillämpningssvårigheter eftersom gränsdragningen mellan misshandel av normalgraden och grov misshandel inte torde vara möjlig att göra på underrättelsestadiet. Regeringen delar dock inte den farhågan. Situationen är nämligen inte unik för grov misshandel. omfattar brottskatalogen i 3 § inhämtningslagen i flera fall grovt brott, och där det kan uppkomma frågor om gränsdragning i förhållande till brott av Utredningens kartläggning ger inte anledning att anta att detta har varit ett problem . nämnden, som utövar tillsyn över tvångsmedelsanvändning enligt lagen, har inte heller lyft frågan i sitt remissvar. En osäkerhet om brottet i fråga är grovt ska givetvis resultera i att något beslut om tvångsmedel inte fattas. påpekar att det kan finnas en risk att anonyma källor röjs i samband med kartläggning av misstänkt brottslig verksamhet mot en journalist eller redaktion och avstyrker därför förslaget. Regeringen anser emellertid att denna farhåga inte bör överdrivas. Såsom regeringen redogör närmare för i avsnitt 5.5 tar anonymitetsskyddet sikte på situationer där kommunika- tionen innebär att ett meddelande eller liknande lämnas för publicering. För det fall myndigheten undantagsvis i förväg skulle känna till att kommunikationen i ett visst fall omfattas av anonymitetsskyddet gäller Prop. 2018/19:86 proportionalitetsprincipen som innebär att inhämtning inte får ske om det skulle innebära ett kringgående av tystnadsplikten eller efterforsknings- förbudet. Som framgår ovan är inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation för denna typ av brottslighet redan möjlig enligt preventivlagen. Det har inte framkommit att det vid tillämpningen av den lagen uppstått problem vad gäller anonymitetsskyddet. Sammanfattningsvis väger alltså intresset av att även kunna förebygga, förhindra och upptäcka nu aktuell brottslighet tungt. Regeringen anser att behovet, och den förväntade nyttan, av tvångsmedlet i detta fall väger tyngre än integritetsintresset hos dem som kan bli föremål för tvångs- medelsanvändningen. De aktuella brotten hör utan tvekan till kategorin grova brott, som enligt Tele2-domen är de enda som kan berättiga att myndigheterna får tillgång till uppgifterna, se avsnitt 6.3. Regeringen föreslår därför att brottskatalogen utvidgas till att även omfatta grov misshandel och olaga frihetsberövande som begås i systemhotande syfte. frihetsberövande som är mindre grovt ska dock inte omfattas. Några remissinstanser, bl.a. , och , anser att inhämtningslagens tillämpningsområde är för begränsat och att delar av den grova organiserade brottsligheten faller utanför. De föreslår att en straffvärdesventil införs för att även t.ex. grov stöld, grovt häleri, grovt bokföringsbrott och narkotikasmuggling av normalgraden ska omfattas. Förslaget tar alltså inte sikte på den utökade möjligheten till tvångsmedelsanvändning för vissa samhällsfarliga brott inom ansvarsområde, utan på en möjlighet att utvidga lagens tillämpningsområde för att bekämpa grov organiserad brottslighet. Från ett brottsbekämpningsperspektiv går det givetvis att ha förståelse för dessa synpunkter. En möjlighet att hämta in uppgifter enligt inhämtnings- lagen skulle säkert kunna vara till nytta i myndigheternas verksamhet. Frågor om hur intresset av en effektiv brottsbekämpning bör balanseras mot integritetsintresset kräver emellertid noggranna överväganden. Det finns inte något beredningsunderlag för förslaget. Frågan får därför analyseras i ett annat sammanhang. Regeringens bedömning: Tele2-domen rör framför allt trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter och inte specifikt uppgifter om abonnemang. Regleringen gällande uppgifter om abonnemang är förenlig med EU- Det finns inte skäl att i författning definiera uttrycket uppgift om Utredningens bedömning överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: , Säkerhetspolisen, Eko- brottsmyndigheten, , , Ecpat , Rättighetsalliansen, Dataspelsbranschen, , Musikförläggarna, , Film- och TV-bran- 2018/19:86 schens samarbetskommitté och instämmer i utredningens bedömning att abonnemangsuppgifter, inklusive ip-adresser, inte omfattas av Tele2-domen. poäng- terar att en motsatt tolkning skulle innebära att flera brott, som inte är grova men där tillgången till abonnemangsuppgifter är en förutsättning för en framgångsrik brottsbekämpning, i praktiken skulle bli omöjliga att utreda och lagföra och därmed bli straffria. En sådan ordning skulle strida mot .