prop · H60386 · 2019-04-02 00:00:00 — sådana uppgifter alltjämt bör omfattas av lagringsskyldigheten. uppgifter är ofta avgörande för att kunna spåra rätt internetanvändare, eftersom samma ip-adress kan tilldelas olika användare vid olika Om t.ex. polisen genom en leverantör av en chatt-app får reda på att en användare med en viss ip-adress har kontaktat barn i sexuellt syfte kan polisen, genom att bl.a. ip-adress och tidsuppgift lagras, få information om vilken abonnent som använt ip-adressen vid just den tidpunkten. Precis som vid telefonitjänst och meddelandehantering blir uppgiften om internetåtkomst betydligt mindre värdefull om det inte finns någon tid kopplad till den. För mobil uppkoppling blir tidsuppgifterna särskilt viktiga. Eftersom utrustningen kopplar upp sig direkt mot en cell (mast) lagras en lokaliseringsuppgift vid internetåtkomsten, se strax nedan. För att den lokaliseringsuppgiften ska medföra någon större nytta krävs att det finns en tidsuppgift kopplad till den. Det är också nödvändigt för att uppgiften ska vara tillgänglig vid en basstationstömning. Då begärs det ut uppgifter om vilka uppkopplingar som gjorts mot en viss cell . Av vad som framkommit är nyttan av tidsuppgifter för på- och avloggning i tjänsten som ger internetåtkomst mycket stor. Utan uppgifter om tid blir den övriga lagringen av uppgifter om internetåtkomst betydligt mindre värdefull. Sedda för sig själva är uppgifterna inte särskilt integritetskänsliga, eftersom de inte ger någon information om hur användaren har använt internet, utan endast om vilken tid som abonnenten haft internetåtkomst. Informationen kan visserligen säga något om en persons kommunikationsmönster och uppgifterna är i viss mån integritets- känsliga eftersom de tillsammans med annan information möjliggör att en ip-adress kan sammankopplas med en abonnent. I likhet med utredningen bedömer regeringen – vid en sammantagen bedömning av nyttan av uppgifterna och det begränsade integritetsintrång som lagringen av uppgifterna innebär – dock att det är strängt nödvändigt att lagrings- skyldigheten även fortsättningsvis omfattar uppgifterna i fråga. Vidare omfattar lagringsskyldigheten i 6 kap. 16 a § första stycket lagen om elektronisk kommunikation uppgifter som är nödvändiga för att spåra och identifiera kommunikationskällan och kommunikationsutrustning. Vid internetåtkomst avses i detta sammanhang t.ex. uppgifter som identifierar utrustningen där kommunikationen slutligt avskiljs. Denna utrustning är den sista punkten som den lagringsskyldige ansvarar för. Om den som slutligt avskiljer kommunikationen till den enskilda abonnenten inte är lagringsskyldig lagras i stället uppgifter som identifierar utrustningen vid den punkt där kommunikationen avskiljs till den som slutligt avskiljer kommunikationen till den enskilda abonnenten. Här handlar det alltså om punkten mellan å ena sidan det sista i kedjan av nät som ägs av någon som omfattas av lagringsskyldigheten och å andra sidan ett nät som inte omfattas av lagringsskyldigheten. Uppgifterna är viktiga för att kunna hitta den geografiska plats som användaren kommunicerar från. Eftersom det blir allt vanligare med samtals- och meddelande- kommunikation genom appar och tjänster från leverantörer som inte omfattas av lagringsskyldigheten är uppgifterna hänförliga till internet- åtkomst ännu viktigare . Uppgifterna används också för att säkra uppgifter om hela kommunikationskedjan. Det är inte ovanligt att kommunikationskedjans sista del är ett nät som inte omfattas av lagringsskyldigheten, t.ex. en bostadsrättsförenings egna nät. De punkter där kommunikationen avskiljs är viktiga att få information om för att kunna gå till nätägaren för att få ytterligare uppgifter som kan leda fram 2018/19:86 till abonnenten. För att bestämmelserna ska bli verkningsfulla och oberoende av infra- och bolagsstrukturella lösningar bör lagrings- skyldigheten liksom vara utformad så att den tillåter lagring av uppgifter som identifierar utrustningen där kommunikationen slutligt avskiljs mellan den lagringsskyldige och den som slutligt avskiljer kommunikationen till den enskilde abonnenten, om den senare inte är lagringsskyldig. Sammanfattningsvis är uppgifterna i många fall nödvändiga för att hitta rätt slutanvändare. De är också nyttiga för att de gör bestämmelserna om lagring av kommunikation mer teknikneutrala och anpassade till dagens teknik och användning av kommunikationstjänster. innebär uppgifterna, i vart fall vid mobil internetåtkomst, ett relativt stort integritetsintrång, eftersom de i praktiken utgör lokaliseringsuppgifter. Intrånget är emellertid mindre än vid telefonitjänst och meddelande- hantering, eftersom det inte finns någon korresponderande uppgift om t.ex. vem som personen kommunicerat med eller när kommunikationen ägt rum. Vid en sammantagen bedömning anser regeringen, i likhet med utredningen, att det är strängt nödvändigt att uppgifterna lagras. Enligt 6 kap. 16 a § lagen om elektronisk kommunikation ska uppgifter som genereras eller behandlas vid tillhandahållande av kapacitet för att få internetåtkomst (anslutningsform) lagras. Utredningen bedömer att denna lagringsskyldighet bör tas bort. Information om kapacitet för överföring vid internetåtkomst har i jämförelse med andra uppgifter värderats lägre av de brottsbekämpande myndigheterna. Som skäl för att behålla lagrings- skyldigheten för uppgifterna har angetts att uppgifterna ger information om huruvida anslutningsformen är fast eller mobil, vilket i sig kan ge lokaliseringsinformation och uppgift om vem som är abonnent. Vidare har det angetts att uppgiften kan vara av intresse för att verkställa andra hemliga tvångsmedel. Uppgiften torde främst vara relevant för att enklare kunna identifiera rätt anslutning när kommunikationen övergår i ett nät som tillhandahålls av någon som inte är lagringsskyldig, t.ex. ett lokalt nät för en bostadsrättsförening. Som utredningen konstaterar har något omfattande behov av uppgifterna emellertid inte framkommit. Samman- taget är det regeringens bedömning att det inte är strängt nödvändigt att behålla lagringsskyldigheten för uppgifter som genereras eller behandlas vid tillhandahållande av kapacitet för att få internetåtkomst. Detta bör återspeglas i lagtexten genom att uppgift om tillhandahållande av kapacitet för att få internetåtkomst (anslutningsform) tas bort från lagrings- skyldigheten. Sammanfattande bedömning av lagringsskyldigheten Genom de förändringar som beskrivs ovan anser utredningen att man uppnår en lagringsskyldighet som är förenlig med . Remissinstanserna har olika uppfattningar i denna fråga. En del remissinstanser, bl.a. , , och , ställer sig bakom utredningens bedömning och anser att begränsningarna kommer att innebära att systemet blir förenligt med . Andra remissinstanser, bl.a. , (), Datainspektionen, , , , IT&Telekomföretagen och , är kritiska eller tveksamma till Prop. 2018/19:86 bedömningen och anser att förslaget även fortsättningsvis innebär en generell och odifferentierad lagring i strid med . Regeringens bedömning är att de begränsningar i lagringsskyldigheten som föreslås innebär att en stor del av uppgifterna inte längre kommer att omfattas av lagringsskyldigheten. Lagringsskyldigheten anpassas till att omfatta endast de uppgifter som är strängt nödvändiga att lagra för att bekämpa grov brottslighet, med beaktande av nytta, behov, integritet och proportionalitet. differentieras lagringstiderna utifrån skillnader i behov och uppgifternas integritetskänslighet, vilket regeringen återkommer till i avsnitt 5.4. Förslagen innebär att integritetsintrånget för användarna blir mindre, men även att möjligheterna att förebygga, förhindra och utreda brott i vissa fall kan försämras. Begränsningarna är dock nödvändiga för att regelverket ska vara förenligt med . De lagstiftningsåtgärder som föreslås och som innebär inskränkningar av rätten till konfidentialitet vid elektronisk kommunikation bedöms därför sammanfattningsvis som nödvändiga, lämpliga och proportion- erliga i ett demokratiskt samhälle för att skydda allmän säkerhet och för förebyggande, undersökning, avslöjande av och åtal för brott (artikel 15.1 i direktiv /58). Vidare bedöms dessa ändamål inte kunna uppnås genom mindre ingripande åtgärder. Regeringens förslag: I lagen om elektronisk kommunikation ska lagringstiderna differentieras beroende på vilken typ av uppgift det är fråga om enligt följande: •Uppgifter som gäller telefonitjänst och meddelandehantering via mobil nätanslutningspunkt ska lagras . Lokaliserings- uppgifter ska dock lagras i endast . •Uppgifter som gäller internetåtkomst ska lagras . Om uppgifterna identifierar den utrustning där kommunikationen slutligt avskiljs från den lagringsskyldige till den enskilda abon- nenten ska de dock lagras i endast . Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela närmare föreskrifter om lagringstiden. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår att det i lag ska anges att de uppgifter som omfattas av lagringsskyldigheten ska lagras den tid regeringen föreskriver dock som längst räknat från den dag då kommunikationen avslutades. Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget att differentiera lagringstiden för de olika uppgiftskategorierna. Vissa remissinstanser har synpunkter på de olika delarna av förslaget enligt nedan. och påpekar att förslaget innebär att en längre maximal lagringstid generellt skulle bli tillåten i lag och anser att en sådan ändring i praktiken blir svår att försvara i det unionsrättsliga perspektivet. universitet () ifrågasätter om det är lämpligt att bemyndiga regeringen att utvidga lagringstiden avseende anser att det vore mer lämpligt att fastslå tidsgränserna i lag. anser att det är positivt att det finns en maxgräns för lagringstiden inskriven i lagen, men anför att den inte bör vara längre än dagens . Förbundet anser att det är positivt att regeringen kan föreskriva en kortare lagringstid än , men anser att förändringen är negativ eftersom den öppnar upp för regeringar att enkelt kunna förlänga lagringstiderna för samtliga kategorier av är positiv till förslagen men anser att det bör övervägas om det av transparens- och rättssäkerhetsskäl bör framgå direkt av lagtexten att den tid som uppgifterna ska lagras inte får bestämmas till än vad som är proportionerligt och strängt nödvändigt i ett demokratiskt samhälle och att hänsyn vid den bedömningen ska tas till de brottsbekämpande myndigheternas behov och nytta av uppgiften och till hur integritetskänslig uppgiften är. och poängterar att varje förkortning av lagringstiden innebär en motsvarande försämring för möjligheterna att utreda och lagföra brott. , Säkerhetspolisen, Tull- verket, Rädda barnen och Ecpat är kritiska till den förkortade lagringstiden för lokaliseringsuppgifter eftersom den kommer att innebära en försämrad möjlighet att utreda och lagföra brott. poängterar att det i många fall är fråga om seriebrottslighet där man först kan skönja de mönster som kan vara av intresse. När det gäller ekonomisk brottslighet kommer ofta anmälningarna efter den brottsliga handlingen, vilket innebär att en så som kan leda till att vissa brott inte kan utredas. Säkerhetspolisen är inne på samma linje och anser att en så kort lagringstid som i många fall kommer att göra det omöjligt att rekonstruera en kommunikationskedja. , Rädda barnen, och flera organisationer inom film-, tv- och musikbranschen, såsom Rättighets- alliansen, Dataspelsbranschen, Film- och TV-branschens samarbets- kommitté och Musikförläggarna, välkomnar att lagringstiden utökas till tio månader för vissa uppgifter om internetåtkomst. sexualbrott mot barn ofta har internationella kopplingar och en längre lagringstid kan göra att fler brott kan utredas, i stället för då hälften av utredningarna måste läggas ner. Rädda barnen föreslår att lagringstiden för samtliga uppgifter ska vara . Organisationerna inom film-, tv- och musikbranschen framför att utvecklingen när det gäller upphovs- rättsbrott går mot alltmer komplexa brottsstrukturer med internationella kopplingar och att en förlängd lagringstid av abonnentuppgifter till tio månader skulle ge de brottsbekämpande myndigheterna bättre möjlig- tillstyrker förslaget på två månaders lagringstid för lokaliseringsuppgifter, men avstyrker förslaget om sex månaders lagringstid för uppgifter som identifierar den utrustning där kommunika- tionen slutligt avskiljs från den lagringsskyldige till den enskilda abonnenten hänförliga till internetåtkomst, eftersom dessa uppgifter är känsliga ur integritetssynpunkt. sådana uppgifter i princip utgör en lokaliseringsuppgift som därför är mer integritetskänslig än andra uppgifter med motsvarande lagringstid och efterfrågar en utförligare analys av lagringstidens proportionalitet. Skälen för regeringens förslag: I det numera upphävda datalagrings- direktivet föreskrevs att medlemsstaterna skulle se till att uppgifter lagrades . Denna tid för lagring överläts till medlems- staterna att bestämma, men skulle ligga i intervallet räknat för kommunikationen. valde den kortaste tiden för lagring, dvs. I 6 kap. 16 d § lagen om elektronisk kommunikation görs det inte någon skillnad på vilken uppgift det är fråga om, utan alla uppgifter som faller under lagringsskyldigheten enligt 6 kap. 16 a § lagen om elektronisk kommunikation ska lagras . Vid utgången av ska uppgifterna utplånas om de inte begärts utlämnade. Som framgår i avsnitt 5.2 och 5.3 måste lagringen vara anpassad till vad som är strängt nödvändigt. En viktig komponent i en sådan anpassning är att differentiera lagringstiderna utifrån hur gamla uppgifter det finns ett påtagligt behov av. Remissinstanserna tillstyrker eller har inte någon invändning mot att lagringstiderna differentieras. Genom att differentiera lagringstiden för respektive uppgiftsslag kan man för varje uppgifts- kategori väga hur integritetskänslig uppgiftsslaget är mot brottskämp- ningens behov och nytta av uppgiften. Detta har inte varit möjligt tidigare och är en viktig del för att regleringen ska bli proportionerlig. För att lagringen ska vara förenlig med måste lagringstiderna således bestämmas efter vad som är proportionerligt och får inte vara längre än vad som är strängt nödvändigt. De lagringstider som ska gälla för de olika uppgiftskategorierna måste alltså vara motiverade på objektivt godtagbara grunder. Att en proportionalitetsbedömning utifrån ovannämnda aspekter ska göras följer direkt av och regeringen ser därför inte något behov av att också i lagtexten ange detta, såsom föreslår. För att åstadkomma en differentiering föreslår utredningen en ordning där det i lag föreskrivs en längsta lagringsfrist och att regeringen inom denna ram får föreskriva kortare lagringsfrister. Några remissinstanser, t.ex. och (), ifrågasätter om det är lämpligt att bemyndiga regeringen att utvidga lagringstiden avseende samtliga uppgifter. anser att det vore lämpligare att fastslå tidsgränserna i lag. Regeringen delar denna bedömning och anser, till skillnad från utred- ningen, att de lagringstider som ska gälla framöver bör framgå direkt i lagen om elektronisk kommunikation. I likhet med den modell som gäller för lagringsskyldighetens omfattning, bör det dock finnas möjlighet för regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att meddela närmare föreskrifter om lagringstiderna om det behövs, t.ex. om vad som närmare ska hänföras till de olika uppgiftskategorierna och därmed precisera vilken information som faller under respektive lagringstid. Vissa remissinstanser framför synpunkter på utredningens bedömning av vilka lagringstider som bör gälla framöver, där en del remissinstanser vill behålla eller utvidga tiden för vissa uppgiftsslag, medan andra vill begränsa den ytterligare. De uppgifter om elektronisk kommunikation som inhämtas av polisen i underrättelseverksamheten är i de flesta fall yngre än en månad, men det finns även ärenden där historik upp varit av stor vikt vid I polisens utredningsverksamhet är den största andelen historiska uppgifter yngre än . Omkring 20–är äldre än och ungefär en tiondel av den totala mängden är äldre än De utredningar i vilka det finns ett behov av äldre uppgifter avser främst grova våldsbrott av spaningskaraktär samt grova seriebrott såsom våldtäkter och mordförsök (SOU 2015:31 s. 129). vid bestämmandet av lagringstiden. En annan faktor att beakta är att de brottsbekämpande myndigheterna har behov av längre lagringstid för ip- adresser vid ärenden som har internationell koppling, t.ex. barnpornografi- Exempelvis har uppgett att den med en lagringstid måste lägga ner ungefär hälften av alla barnpornografi- ärenden som upparbetas utomlands. Skälet till att dessa ärenden tar lång tid att utreda är att det krävs många olika typer av åtgärder (såsom beslag, analys av beslagtagen materiel och identifiering av gärningsman och brottsoffer) där det krävs samarbeten med en eller flera polismyndigheter Myndigheterna har sammanfattningsvis uppgett att de har behov av längst lagringstider för uppgifter hänförliga till mobil telefoni och ip-telefoni samt för abonnemangsuppgifter hänförliga till internet- Som framgår ovan är de flesta uppgifterna som inhämtas yngre än fem Det talar för att man inte behöver föreskriva en lagringstid som måste några andra viktiga faktorer När nu lagringsskyldighetens omfattning sett till vilka uppgifter som ska lagras minskar, minskar nyttan av tillgång till de datalagrade Denna minskade omfattning av lagringen kan leda till att kartläggningen av elektroniska spår i brottsutredningar tar . Dessutom är det framför allt vid bekämpning av grova brott som de äldre Mot denna bakgrund anser regeringen att lagrings- tiden alltjämt som huvudregel bör vara . uppgifterna för telefonitjänst och meddelandehantering bör omfattas av Vad gäller lokaliseringsuppgifter bör, enligt utredningen, dock lagringstiden vara betydligt kortare. Flera remissinstanser, bl.a. Ekobrotts- myndigheten, Säkerhetspolisen och Rädda barnen, är kritiska till detta eftersom det enligt dem kommer att innebära en försämrad möjlighet att utreda och lagföra brott. Regeringen ifrågasätter inte det, men kan konstatera att lokaliseringsuppgifter gör det möjligt att kartlägga en persons rörelse och kan således ge tämligen integritetskänslig informa- tion om en person. En kortare lagringstid bör därför föreskrivas för dessa En avvägning mellan den nytta uppgifterna innebär för de brottsbekämpande myndigheterna och det integritetsintrång uppgiften innebär leder till att, som utredningen föreslår, en lagringstid om två månader bör föreskrivas för lokaliseringsuppgifter, vilket tillstyrks av Många uppgifter kopplade till internetåtkomst är inte särskilt integritets- känsliga eftersom de i sig inte innefattar uppgifter om kommunikation (t.ex. vem internetanvändaren har haft kontakt med). adresser och andra uppgifter som krävs för att identifiera abonnenten har ett tidsbegränsat användningsområde, eftersom uppgifterna ofta kan växla Prop. 2018/19:86 med korta mellanrum. Det leder både till att uppgifternas integritets- känslighet är lägre än annars och att det finns ett större behov av att spara uppgifterna . Även uppgifter om på- och avloggning i tjänsten som ger internetåtkomst krävs för att öka förståelsen och nyttan av de lagrade ip-adresserna. Som nämns i det föregående måste vissa av polisens utredningar läggas ned på grund av att lagringstiden är för kort när det gäller ip-adresser, eftersom dessa uppgifter ofta är helt avgörande för att kunna identifiera misstänkta gärningsmän. Samman- fattningsvis anser regeringen att en lagringstid för uppgifter hänförliga till nu aktuella uppgifter utgör en rimlig avvägning mellan integritetsintresset och de brottsbekämpande myndigheternas behov. Som framgår av avsnitt 7 bedömer regeringen att Tele2-domen inte specifikt rör uppgifter om abonnemang (såsom t.ex. ip-adresser) och att dessa uppgifter typiskt sett är mindre integritetskänsliga än t.ex. trafik- och lokaliseringsuppgifter (jfr avgörande Ministerio Fiscal, dom , mål nr C-207/16 och Kammarrätten i , dom , mål nr 2471-18). Regeringen anser därför, till skillnad från t.ex. , att inte utgör något hinder mot att föreskriva en längre lagringstid än nuvarande för abonnemangsuppgifter. Uppgifter som identifierar den utrustning där kommunikationen slutligt avskiljs från den lagringsskyldige till den enskilda abonnenten är, som både och är inne på, mer integritets- känsliga än övriga uppgifter om internetåtkomst eftersom uppgifterna i princip utgör en lokaliseringsuppgift. I vart fall gäller det vid mobil åtkomst till internet. Även om dessa uppgifter inte har samband med någon kommunikation och därför inte är lika integritetskänsliga som lagrade lokaliseringsuppgifter för telefonitjänst, får de anses vara något mer känsliga än övriga uppgifter. En kortare lagringstid än bör därför föreskrivas. Sådana uppgifter bör i stället sparas . Sammanfattningsvis bör således lokaliseringsuppgifter vid telefonitjänst och meddelandehantering lagras . Uppgifter om internetåtkomst, förutom uppgifter som identifierar utrustningen där kommunikationen slutligt avskiljs, bör lagras och övriga uppgifter bör lagras . 5.5Uppgifter som omfattas av yrkesmässig tystnadsplikt Regeringens bedömning: Det bör inte införas något undantag från lagring eller inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation för personer med yrkesmässig tystnadsplikt. Det bör inte heller införas någon skyldighet att förstöra uppgifter som på grund av frågeförbudet enligt inte skulle ha kunnat inhämtas genom vittnes- förhör i domstol. förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens. föreslår att det ska införas en förstörandeskyldighet för uppgifter som på grund av fråge- förbudet enligt inte skulle ha kunnat inhämtas genom vittnesförhör i domstol. och Internet instämmer i utredningens bedömning att det inte bör införas något förbud mot att inhämta uppgifter som kan vara skyddade på grund av yrkesmässig tystnadsplikt. Utgivarna anser att det bör införas ett undantag från lagringsskyldigheten som säkerställer meddelares anonymitet och att detta bör utredas närmare. samfund efterlyser regler som undantar uppgifter som kan vara föremål för t.ex. advokatsekretess från lagringsskyldigheter. (), (), , , kristna råd, Journalist- förbundet, Tidningsutgivarna och fri- och rättigheter (DFRI) ser positivt på eller har inget att invända mot att en anser att det också bör säkerställas att berörda myndigheter upprättar interna rutiner för hur sådana ärenden ska identifieras och hanteras samt att de bör vara föremål för extern tillsyn. även grundmaterialet som lagrats hos operatörerna ska förstöras. Network Users’ Society (SNUS) anser att uppgifter som omfattas av sekretess eller tystnadsplikt, t.ex. uppgifter som faller under advokatsekretessen eller meddelarskyddet, måste hanteras på ett mycket mer adekvat sätt än vad utredningen föreslår. avstyrker förslaget om att införa en förstörande- skyldighet och pekar på vissa svårigheter med förslaget. uppgifter som skulle förstöras kunna vara uppgifter som talar till den misstänktes fördel och således kunna innebära en kränkning av den misstänktes rätt till en rättvis rättegång om sådant material förstörs under Myndigheten pekar också på vissa praktiska svårigheter vid bedömningen av vad som ska förstöras då frågeförbudet i rättegångs- balken är utformat efter vad som anförtrotts vissa befattningshavare i deras yrkesutövning eller vad dessa erfarit. Det är enligt myndigheten svårt att se hur det ska vara möjligt att bedöma detta när det gäller lagring av uppgifter som inte tar sikte på innehållet i kommunikationen. polisen och är inne på samma linje och pekar på att rättssäkerheten för den misstänkte och utredningen i övrigt kan riskera lida skada av att uppgifter raderas. Att vissa uppgifter raderas kan också leda till att tillsynen av polisens verksamhet inte kan fullgöras på ett