prop · H60381 · 2019-03-19 00:00:00 — Detsamma gäller vid förhör med en part eller målsägande som inte för talan (37 kap. 3 § ). De möjligheter som finns att besluta att en part eller åhörare inte får närvara i rättssalen gäller dock endast under själva förhöret med den person som ska höras och inte under andra delar av sammanträdet. Regleringen tar inte heller sikte på påtryckningen som sådan utan på att en viss effekt ska uppstå, nämligen att förhörspersonen inte fritt berättar sanningen eller hindras i sin berättelse. Vid mer subtila påverkansförsök rör det sig normalt inte om sådant störande beteende som kan ligga till grund för ett beslut om utvisning med stöd av 5 kap. 9 § . Mot bakgrund av det angivna finns det enligt regeringens mening ett behov av att stärka domstolarnas möjligheter att motverka påtryckningar. Utökade möjligheter att utvisa parter och åhörare från rättssalen Regeringen delar utredningens uppfattning att det bör införas en möjlighet att besluta att en part eller en åhörare som utsätter en förhörsperson för påtryckningar inte får närvara i rättssalen. Om en förhörsperson utsätts för påtryckningar i början av ett sammanträde kan skadan dock redan vara skedd när förhöret påbörjas. Möjligheten att utvisa en part eller en åhörare från rättssalen bör därför även finnas under andra delar av sammanträdet än förhören. En part eller åhörare som t.ex. stirrar intensivt eller gör obehagliga gester mot målsäganden under redogörelserna för yrkanden och inställning eller under sakframställningarna bör alltså kunna utvisas. Vittnen befinner sig i allmänhet inte i rättssalen innan de hörs (36 kap. 9 § ). Möjligheten att besluta om utvisning under andra delar av sammanträdet än förhören kommer därför främst att kunna användas för att motverka försök att påverka parter och målsägande som inte för talan. I likhet med vad som gäller bör en part som utvisats från rättssalen kunna hänvisas till ett annat rum och där genom överföring av ljud eller ljud och bild kunna följa vad som sägs i rättssalen (medhörning). Som en konsekvens av att det blir möjligt att utvisa en part även under andra delar av sammanträdet än förhören bör möjligheten att besluta om medhörning utvidgas i samma utsträckning. I de undantagsfall där en part inte kan beredas möjlighet att följa sammanträdet genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring ska, liksom , förhörspersoners berättelser återges i den omfattning som behövs när parten åter är närvarande. Om det är nödvändigt för att rätten till försvar ska iakttas bör samma sak gälla det som i övrigt inträffar vid sammanträdet, t.ex. sakframställningar och slutanföranden (jfr artikel 8.5 i och rådets direktiv /343 av om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden). Liksom bör parten få ställa frågor till förhörspersoner som hörs under partens frånvaro. En möjlighet att avvisa åhörare från domstolens lokaler Problemet med påtryckningar är inte begränsat till rättssalarna utan förekommer även i domstolens allmänna utrymmen, t.ex. under in- och utpassering och i pauser i sammanträdet. Ett beslut om att utvisa någon från rättssalen får inte avsedd effekt om beteendet som har lett till utvisningen fortsätter utanför rättssalen. saknas möjlighet att ingripa i den typen av situationer. När det gäller mer subtila påverkansförsök finns det inte heller någon möjlighet för domstolens ordningsvakter att avvisa personen så länge denne inte stör den allmänna ordningen i domstolens lokaler i den mening som avses i 13 § polislagen (1984:387). Regeringen föreslår därför, liksom utredningen, att rättens ordförande ska få besluta att en åhörare som utsätter en förhörsperson för påtryckningar ska avvisas från domstolens lokaler om det finns särskilda skäl. Denna möjlighet bör även finnas om det kan antas att en förhörsperson av rädsla eller någon annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av åhörarens närvaro. Möjligheten till avvisning utgör en inskränkning i den grundlagsfästa principen om förhandlingsoffentlighet och den rätt för var och en att närvara vid domstolsförhandlingar som följer av denna (2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen och 5 kap. 1 § ). Med hänsyn till vikten av att skydda förhörspersoner från otillbörlig påverkan är det dock enligt regeringens bedömning godtagbart att förhandlingsoffentligheten får stå tillbaka i dessa fall (2 kap. 20 § första stycket 4 och 2 kap. 21 § regeringsformen). Mot bakgrund av behovet av att kunna genomföra ett sammanträde på ett rättssäkert sätt och intresset av partsinsyn bör det däremot inte vara möjligt att avvisa en part i den situationen. framhåller att det finns skillnader mellan förslagen om utvisning och avvisning vid påtryckningar, när förhörspersoner av rädsla inte berättar fritt eller när de hindras i sitt förhör (36 kap. 18 § ) och det som i avsnitt 8.2 föreslås gälla vid utvisning och avvisning på grund av ordningsstörningar (5 kap. 9 a §). Ett exempel är att det kommer att krävas särskilda skäl för ett beslut om avvisning av åhörare enligt 36 kap. 18 § andra stycket . Detta kan emellertid förklaras av att ett beslut om avvisning med stöd av den regleringen inte förutsätter att det är fråga om upprepade störningar. Kravet på särskilda skäl ställs därför upp för att markera att åtgärden ska användas med restriktivitet och att den förutsätter att det finns omständigheter av särskild tyngd. Längden på ett beslut om utvisning eller avvisning En annan fråga där det enligt behövs ett förtydligande är hur länge ett beslut om utvisning eller avvisning gäller. Eftersom förhörspersoner ofta befinner sig i rättssalen endast under en del av sammanträdet kan beslutets längd behöva anpassas efter detta. Det bör därför inte ställas upp någon huvudregel om när ett beslut om utvisning 2018/19:81 eller avvisning upphör. Ordföranden bör i stället i varje enskilt fall få bestämma under vilka delar av sammanträdet beslutet ska gälla och bör se till att åtgärden inte blir mer omfattande än vad som krävs. Tydligare regler om fotografering i Regeringens förslag: Förbudet mot att fotografera i rättssalen utvidgas till att omfatta även fotografering in i rättssalen. Straffskalan för brott mot fotograferingsförbudet ska skärpas från penningböter till böter eller fängelse och brott mot förbudet ska inte längre behandlas som en rättegångsförseelse. fall av rättegångsförseelse och överträdelser av fotograferings- förbudet ska inte vara straffbara. Regeringens bedömning: Det straffrättsliga skyddet mot spridning av integritetskänsliga bilder från rättegångssituationer bör inte kompletteras genom ändringar i straffbestämmelsen om olaga Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock att rättens ordförande ska kunna besluta om undantag från fotograferingsförbudet när sammanträde inte pågår. föreslår utredningen att det straffrättsliga skyddet mot spridning av integritetskänsliga bilder från rättegångssituationer ska kompletteras genom ändringar i straffbestämmelsen om olaga integritetsintrång. Utredningen föreslår inte att det ska framgå av lagtexten när foto- graferingsförbudet gäller eller att brott mot fotograferingsförbudet inte längre ska behandlas som en rättegångsförseelse. Remissinstanserna: Ett flertal remissinstanser tillstyrker eller har ingen invändning mot utredningens förslag. Bland dessa finns Hovrätten för , Attunda tingsrätt, , tingsrätt, Justitiekanslern, , advokat- samfund och Unizon. framhåller att den nuvarande ordningen, där fotografering accepteras under förutsättning att fotografen och kameran befinner sig på ”rätt” sida om en tröskel, är såväl olämplig som inkonsekvent och inbjuder till trängsel och oordning runt rättssalens Några remissinstanser, , AB, , TU Medier i och , avstyrker eller är negativa till förslaget att förbjuda fotografering in i rättssalen med hänvisning bl.a. till att det utgör ett betydande ingrepp i yttrande- och informationsfriheten som gör det svårare för allmänheten att få en inblick i hur det ser ut i rättssalen. och avstyrker även förslaget ska vara straffbart att sprida integritetskänsliga bilder från rättegångssituationer eftersom det innebär en kriminalisering av spridning av fotografier från lokaler där det bedrivs verksamhet som är av stort Prop. 2018/19:81 allmänintresse att bevaka journalistiskt. Skälen för regeringens förslag och bedömning Förbudet mot att fotografera i rättssalen Enligt nuvarande ordning är en bildupptagning i eller en bildöverföring från rättssalen tillåten endast om det följer av lag (5 kap. 9 § andra stycket ). När förbudet mot att fotografera i rättssalen infördes uttalades det i förarbetena att sådan fotografering stör förhandlingen i allmänhet och kan utsätta den tilltalade i brottmål för ett onödigt lidande (NJA II 1943 s. 63). I förarbetena till senare lagändringar har det slagits fast att förbudet har lika stor betydelse för målsägandens och vittnens personliga integritet som för den tilltalades (prop. 2004/05:131 s. 114). Fotograferingsförbudet är straffsanktionerat (9 kap. 5 § ). Teknikutvecklingen ställer domstolarna inför nya utmaningar De skäl som ligger till grund för fotograferingsförbudet är minst lika relevanta nu som när förbudet infördes . På grund av den snabba teknikutvecklingen är de utmaningar som domstolarna ställs inför på många sätt ännu större . Detta gäller inte minst möjligheterna att skydda parters, målsägandes och vittnens integritet. Nästan alla som besöker en domstol har den utrustning som krävs för att filma, direktsända, sprida och kommentera känsligt bildmaterial på sociala medier. På internet kan känsliga bilder och filmer snabbt spridas och när detta väl har skett är materialet ofta svårt att ta bort. Den som fotograferas kan uppleva ett stort obehag av att ha blivit fotograferad i en känslig situation och inte veta om bilderna sprids eller hur de används. Detta förhållande kan påverka viljan hos parter, målsägande, vittnen och andra att medverka vid sammanträden, vilket är av central betydelse för rättskipningen. Fotografering in i rättssalen En återkommande fråga är om fotograferingsförbudet även är tillämpligt när någon fotograferar in i en rättssal, t.ex. genom en öppen dörr. ombudsmannen har uttalat att sådan fotografering är lika störande som om den sker inne i rättssalen och att förbudet därför rimligen måste tolkas på så sätt att det även träffar sådana situationer (JO 2001/02 s. 46 och JO 2007/08 s. 49). Även rättegångsutredning ansåg att gällande rätt bör tolkas på det sättet (SOU 2001:103 s. 104). funnit att förbudet inte omfattar fotografering in i en rättssal (RH 2007:55). I rättslitteraturen sägs det att hovrättens avgörande framstår som riktigt, inte minst med tanke på att straffbestämmelsen i 9 kap. 5 § rättegångs- balken inte får tolkas extensivt (Fitger m.fl., s. 5:18 och , Offentlighet och sekretess i rättegång, 2001, s. 300). I utredningens enkätundersökning uppger nästan en tredjedel av de personer som svarat på enkäten att det förekommer ordningsstörningar i samband med att parter, vittnen och besökare fotograferas i domstolarnas väntrum eller på väg in i eller ut ur rättssalen. Sådan fotografering kan vara problematisk ur ordningssynpunkt, inte minst i uppmärksammade mål. Det kan t.ex. uppstå trängsel när parter, ombud och andra som ska delta i 2018/19:81 sammanträdet ska passera in i eller ut ur rättssalen genom samma dörröppning som någon fotograferar in genom. Problem kan även uppkomma ur integritetsskyddssynpunkt, där både fotograferingen som sådan och risken för att bilderna sprids på internet kan upplevas som obehaglig eller kränkande. Att målsägande är rädda för att bli fotograferade och uthängda på sociala medier är också något som lyfts fram i enkätsvaren. Ett annat exempel är fotografering av anhållna, häktade och tilltalade, som kan känna sig tvingade att bära jackor eller filtar över huvudet när de går in i rättssalen i uppmärksammade mål. Regeringen anser, liksom utredningen, att de problem som har uppmärksammats talar för att möjligheterna att fotografera in i rättssalen bör begränsas. Som anför framstår det också som inkonsekvent att upprätthålla ett strikt förbud mot att fotografera inne i rättssalen och tillåta fotografering in i rättssalen. Att fotografera hör dock till de vanligaste metoderna för att samla in information för publicering. Som bl.a. och framhåller är ett förbud mot att fotografera in i rättssalen en inskränkning av yttrande- och informationsfriheten. En fråga som först bör analyseras är därför hur ett sådant förbud förhåller sig till skyddet för yttrande- och informationsfriheten och de regler som gäller vid begränsning av dessa friheter. Skyddet för yttrande- och informationsfriheten Grundläggande bestämmelser om yttrande- och informationsfriheten finns i regeringsformen. När det gäller tryckfriheten och friheten att yttra sig i tv och vissa andra medier gäller regleringen i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen. Yttrande- och informationsfriheterna enligt regeringsformen är inte absoluta utan får begränsas genom lag (2 kap. 20 En begränsning får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får dock aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen. En begränsning får inte heller göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning (2 kap. 21 § regeringsformen). Av 2 kap. 23 § regeringsformen följer att yttrande- och informationsfriheten får begränsas med hänsyn till bl.a. allmän ordning och säkerhet, enskilds anseende och privatlivets helgd. Vid bedömningen av vilka begränsningar som får göras ska vikten av vidaste möjliga yttrande- och informationsfrihet i politiska, religiösa, fackliga, vetenskapliga och kulturella angelägenheter beaktas särskilt. I tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen ges tryckfriheten och motsvarande frihet att yttra sig i vissa andra medier ett särskilt starkt skydd. Dessa grundlagar bygger på vissa grundläggande principer, bl.a. ensamansvaret och meddelarskydd. Ensamansvaret innebär att bara en person är straffrättsligt ansvarig för innehållet, i första hand utgivaren. Meddelarskyddet omfattar meddelar- och anskaffarfrihet, rätt till anonymitet och efterforskningsförbud och innebär i huvudsak följande. Upphovsmannen till en framställning är inte skyldig att avslöja sin Detsamma gäller den som t.ex. har lämnat en bild för offentliggörande. Den som tar del i tillkomsten eller spridningen av något som är avsett att ingå i ett grundlagsskyddat medium har tystnadsplikt och får inte röja sina källor. Efterforskningsförbudet innebär att det allmänna inte får efterforska anonyma upphovsmän eller meddelare om det inte finns stöd för detta i tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen. Anskaffarfriheten innebär en rätt för var och en, med de begränsningar som följer av grundlagarna, att anskaffa uppgifter i vilket ämne som helst för att offentliggöra dem i ett grundlagsskyddat medium eller för att lämna dem till bl.a. utgivare, redaktioner eller nyhetsföretag (1 kap. 7 § tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 10 § yttrandefrihetsgrundlagen). Anskaffarfriheten får i viss utsträckning inskränkas genom lag. En förutsättning för att ett förbud mot att fotografera ska kunna tillämpas utan att komma i konflikt med anskaffarfriheten är dock att tillämpningsområdet inte avgränsas med utgångspunkt från innehållet i bilder eller filmer. Förbudet får alltså endast gälla det sätt på vilket uppgifterna anskaffas (1 kap. 12 § 6 tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 18 § yttrandefrihetsgrundlagen). Utrymmet för att enbart förbjuda t.ex. viss särskilt närgången eller integritetskänslig fotografering är av detta skäl mycket begränsat (jfr Lagrådets yttranden i prop. 2012/13:69 s. 61 och 66). Yttrande- och informationsfriheten skyddas även av artikel 10.1 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Friheten får dock underkastas de villkor, inskränkningar och straffpåföljder som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn bl.a. till förebyggande av oordning eller brott, till skydd för annans goda namn och rykte eller rättigheter eller för att upprätthålla domstolarnas auktoritet och opartiskhet (artikel 10.2). Detta innebär att rätten till yttrandefrihet ibland måste vika till förmån för dessa intressen. Ett förbud mot att fotografera in i rättssalen är förenligt med yttrande- och informationsfriheten Syftet med ett förbud mot att fotografera in i rättssalen är att förhindra att ordningen i domstolen störs och att skydda enskildas personliga integritet. Detta är ändamål som enligt regeringsformen och kan ligga till grund för att begränsa yttrande- och informationsfriheten. Ett sådant fotograferingsförbud är också en begränsad åtgärd eftersom det bara gäller fotografering in i rättssalen, där det dessutom redan är förbjudet att fotografera. Förbudet påverkar inte heller möjligheterna att rapportera från rättegångar på andra sätt än med bilder inifrån rättssalen. Mot denna bakgrund framstår ett förbud mot att fotografera in i rättssalen som en proportionerlig åtgärd i förhållande till de problem som har uppmärksammats. Sammantaget bedömer regeringen, liksom utredningen, att ett förbud mot att fotografera in i rättssalen är förenligt med regeringsformen och . Ett sådant förbud, som tar sikte på sättet för anskaffande, är också förenligt med anskaffarfriheten och de övriga tryck- och yttrandefrihetsrättsliga principer som gör sig gällande på tryckfrihetsförordningens och yttrandefrihetsgrundlagens område. Mot denna bakgrund och med hänsyn till de problem som sådan fotografering ger upphov till anser regeringen att ett förbud mot att fotografera in i rättssalen bör införas. Hur bör fotograferingsförbudet utformas och när gäller det? Fotograferingsförbudet bör utformas som ett förbud mot att med tekniskt hjälpmedel ta upp bild i eller in i en rättssal. På så sätt utvidgas förbudet till att omfatta även den som tar upp bild in i en rättssal, t.ex. genom en öppen dörr eller genom en fönsterruta. Vidare klargörs att regleringen är teknikneutral, dvs. omfattar såväl bildupptagning som bildöverföring, oavsett vilken teknik som används (jfr prop. 2012/13:69 s. 23). Enligt tidigare förarbetsuttalanden gäller fotograferingsförbudet under pågående förhandling (NJA II 1943 s. 63). Av den straffbestämmelse som är kopplad till förbudet framgår att straffansvaret omfattar den som tar upp bild vid ett sammanträde inför rätten (9 kap. 5 § ). I rättslitteraturen görs bedömningen att förarbetsuttalandet i förening med utformningen av straffbestämmelsen bör tolkas på så sätt att förbudet gäller från det att målet ropas på till dess att en dom avkunnats eller underrättelse om tid för meddelande av dom lämnats (jfr , Offentlighet och sekretess i rättegång, 2001, s. 301 f.). Enligt regeringens mening bör det tydligare framgå att förbudet gäller fotografering som sker vid rättens sammanträden. Förbudet kommer därmed att gälla från det att målet ropas på till dess att parter, ombud, åhörare och andra som närvarar har lämnat rättssalen efter att en dom avkunnats eller underrättelse om tid för meddelande av dom lämnats. Eftersom förslaget inte innebär att fotograferingsförbudets tidsmässiga omfattning ändras saknas det skäl att, som utredningen föreslår, införa en möjlighet för rättens ordförande att besluta om undantag från förbudet när sammanträde inte pågår. Straffet för brott mot fotograferingsförbudet bör skärpas Den som bryter mot fotograferingsförbudet kan dömas till penningböter. Detsamma gäller för andra förseelser i rättegången och för alla sådana förseelser kan frågan om ansvar tas upp av rätten utan åtal (9 kap. 5 § och 20 kap. 1 § ). Den snabba teknikutvecklingen har inneburit ett ökat behov av att skydda parter, målsägande, vittnen och andra från att fotograferas i rättegångssituationer. Samhällets syn på allvaret i att mot sin vilja bli fotograferad i en integritetskänslig situation har förändrats, vilket avspeglas bl.a. i kriminaliseringen av kränkande fotografering (prop. 2012/13:69). Den skada som otillåten fotografering i rättssalen kan leda till kan i många fall anses större än när fotograferingsförbudet infördes. Den nuvarande regleringen om ansvar för förseelse i rättegången omfattar gärningar av varierande svårhetsgrad och straffet för dessa förseelser är alltså penningböter. Vid brott mot fotograferingsförbudet kan det ifrågasättas om den nuvarande straffskalan ger tillräckligt utrymme för nyanserade bedömningar av straffvärdet. Ett exempel på en situation som motiverar en mer ingripande påföljd än penningböter är när någon filmar en förhörsperson som lämnar sin berättelse inför rätten. Det kan t.ex. röra sig om en målsägande i ett mål om grov kvinnofridskränkning som berättar om hur hon utsatts för våld i hemmet eller en målsägande i ett mål om ansvar för ett allvarligt sexualbrott som berättar om vad som hänt under övergreppet. Regeringen föreslår därför, liksom utredningen, att straffskalan för brott mot fotograferingsförbudet ändras från penningböter till böter eller fängelse . Därmed blir dagsböter normalpåföljden för överträdelser av fotograferingsförbudet och det skapas utrymme för en mer nyanserad bedömning av straffvärdet som bättre kan återspegla brottets allvar. Vidare innebär den föreslagna ändringen utökade möjligheter att gripa den som är misstänkt för att ha brutit mot förbudet (24 kap. 7 § andra stycket ). Som utredningen konstaterar innebär skärpningen av straffskalan att det framstår som naturligt att brott mot fotograferingsförbudet prövas efter åtal. Regeringen anser av den anledningen – till skillnad från utredningen –att det inte längre bör finnas någon möjlighet för rätten att på eget initiativ ta upp frågan om ansvar för brott mot fotograferingsförbudet. I stället bör allmänna brottmålsregler gälla för åtal och forum samt för handläggningen i övrigt (jfr 9 kap. 6 § ). Mindre allvarliga rättegångsförseelser och överträdelser av fotograferingsförbudet bör inte vara straffbara Kriminaliseringen av rättegångsförseelser är vid och omfattar bl.a. ageranden i strid mot alla slags ordningsregler och förbud som ordföranden meddelar. Alla gärningar som omfattas av straffbestämmelsen är emellertid inte så klandervärda att de bör straffas. Exempel kan vara personer som i strid med en ordningsregel som ordföranden har beslutat tar med sig mat eller dryck in i rättssalen eller lämnar kvar kläder och andra tillhörigheter under en paus i sammanträdet. I dessa fall framstår det som alltför långtgående att döma till ansvar och andra reaktioner bör väljas i stället. Regeringen anser därför, liksom utredningen, att ringa fall bör undantas från det straffbara området. Detsamma bör gälla vid överträdelser av fotograferingsförbudet. Ett undantag för ringa fall ligger också i linje med hur regleringen redan tillämpas. Spridning av bilder från rättegångssituationer Utredningen föreslår att det ska vara straffbart att sprida integritetskänsliga bilder från rättegångssituationer och att en möjlighet att ingripa mot spridningen av sådana bilder borde samordnas med det förslag om en ny straffbestämmelse om olaga integritetsintrång som lämnats av Utredningen om ett modernt och starkt straffrättsligt skydd för den personliga integriteten (SOU 2016:7). Förslaget i det betänkandet har dock redan legat till grund för en ny straffbestämmelse om olaga integritetsintrång, som trädde i kraft (prop. 2016/17:222). I likhet med utredningen konstaterar regeringen att spridningen av vissa integritetskänsliga bilder från rättegångssituationer skulle kunna omfattas av någon av punkterna i regleringen om olaga integritetsintrång.