prop · H603164 · 2019-09-09 00:00:00 — att förebygga brottet men att brott ändå har begåtts av en person i ledande ställning genom ett pliktstridigt agerande. Enligt samfundet bör det även övervägas om en företagsbot ska kunna jämkas för det företag som, på motsvarande sätt som en tilltalad, i något väsentligt hänseende påskyndar eller underlättar åklagarens utredning om företagsbot. Skälen för regeringens förslag lagändringar har inte fått önskat genomslag Företagsbot ska, beträffande brott som begåtts av oaktsamhet och som inte kan antas leda till annan påföljd än böter, vara den primära straffrättsliga 2018/19:164 sanktionen vilket kommer till uttryck i åtalsprövningsregeln i 36 kap. 10 a § . Regeln får till följd att sådana brott normalt endast föranleder företagsbot. I andra avseenden är rättsläget mer osäkert. Uttalanden i förarbetena till reform visar att lagstiftarens avsikt var att samordning av påföljd och företagsbot i första hand ska ske när påföljden bestäms och hanteras genom att denna sätts ned och att det endast undantagsvis skulle bli aktuellt att jämka eller efterge företagsboten. Regeringen kan dock konstatera att lagändringar inte fått önskat genomslag i praxis. Den av lagstiftaren förordade ordningen har också visat sig leda till problem i rättstillämpningen. Ett problem som lyfts fram i rättsfallet NJA 2012 s. 826 gäller möjligheten att på ett rimligt sätt ”räkna av” en ålagd företagsbot från ett fängelsestraff. I målet konstaterade bl.a. att om en företagsbot för en enskild näringsidkare – som har ägnat sig åt oseriös verksamhet – skulle beaktas på så sätt att fängelsestraffet sattes ned eller ersattes av ett bötesstraff, skulle det i praktiken kunna innebära ett rent bortfall av straffrättslig reaktion. Sannolikheten för att det i dessa fall skulle vara möjligt att driva in företagsboten är i allmänhet liten. I rättsfallet fann att när det brott som ligger till grund för ett beslut om företagsbot har begåtts av en enskild näringsidkare och föranleder fängelse bör den straffrättsliga påföljden ges företräde. Av rättsfallet framgår däremot inte hur fall där en icke frihetsberövande påföljd kan väljas eller där brottet begåtts inom ramen för t.ex. ett fåmansbolags verksamhet ska bedömas. Hur frågan ska hanteras när en enskild näringsidkare gjort sig skyldig till brottslighet som föranleder fängelse har visserligen klargjorts av . Regeringen kan emellertid konstatera att det inte finns någon klar praxis för de fall där andra påföljder än fängelse är aktuella eller när näringsverksamheten har bedrivits av en juridisk person. Frågan om samordning mellan straffpåföljd och företagsbot kan uppstå oavsett vilken typ av brott det rör sig om och i förhållande till såväl seriösa företag som verksamheter där företaget närmast utgör ett brottsverktyg. Frågan kan också uppstå både när sanktionerna riktar sig mot samma eller olika rättssubjekt. Regeringen anser följaktligen att det finns anledning att överväga hur samordningen mellan företagsboten och det individuella straffansvaret bör se ut. En utgångspunkt för en sådan reform bör som framhålls i avsnitt 4.2 vara att regelverket ska bidra till ökad förutsebarhet och en strävan att lika fall ska behandlas lika. Behovet av samordning mellan påföljd och företagsbot Trots åtalsprövningsregeln förekommer det att åtal väcks för brott i näringsverksamhet mot personer som direkt eller indirekt också berörs av en förd talan om företagsbot. Så kan vara fallet när åtalsprövningsregeln i och för sig är tillämplig men åklagaren finner att åtal är påkallat ur allmän synpunkt. Så kan också vara fallet när åtalet avser uppsåtligt brott eller brott som bedöms kunna föranleda annan påföljd än böter. råder det identitet mellan den tilltalade och den mot vilken talan om företagsbot förs, t.ex. när brottet har begåtts i en verksamhet som bedrivs under enskild firma. Även när sådan identitet inte föreligger, kan en ålagd företagsbot få privatekonomisk betydelse för den som åtalas och döms för brottet. En typisk sådan situation är när en bolagsman döms för brott som har begåtts inom ramen för ett handelsbolags verksamhet. Bolagsmannen kommer då att bli solidariskt betalningsansvarig för den företagsbot som handelsbolaget åläggs att betala. Liknande effekter kan i vissa fall uppkomma i fråga om aktiebolag. En aktieägare som döms för brottet kan exempelvis få finna sig i att bolagets resultat blir lägre och att värdet av hans eller hennes aktier i bolaget minskar som en följd av att bolaget måste betala en företagsbot. Även när den tilltalade varken är bolagsman eller aktieägare kan hans eller hennes privatekonomi påverkas av en företagsbot som bolaget åläggs att betala. Han eller hon kan t.ex. ha gått i borgen för bolaget för andra bolagets förpliktelser, vilka bolaget – till följd av företagsboten – inte klarar att betala. I enskilda situationer av det angivna slaget kan den samlade effekten för den enskilde av påföljd och företagsbot bli oproportionerligt sträng. Vid sidan av åtalsprövningsregeln som behandlas i avsnitt 8.2 behövs det därför en reglering som ger möjlighet att på ett förutsebart sätt samordna de båda sanktionerna. En företagsbot bör alltså kunna jämkas eller efterges om den samlade reaktionen på brottsligheten annars skulle bli oproportionerligt sträng. Utgångspunkten bör dock, som bl.a. framhåller, alltjämt vara att både straff och företagsbot ska utdömas fullt ut. måste regelverket vara utformat så att det möjliggör att rimliga lösningar kan uppnås i det enskilda fallet och leva upp till högt ställda krav på förutsebarhet och rättssäkerhet. Sanktionen mot näringsidkaren eller den juridiska personen bör följaktligen inte medföra någon generell strafflindring eller straffskärpning beroende på i vilken verksamhetsform verksamheten bedrivs. Sanktionskumulation mellan brottspåföljd och företagsbot bör i första hand beaktas när företagsboten bestäms Lagstiftarens avsikt genom reform var att behovet av sanktionskumulation i första hand ska beaktas när påföljden bestäms och hanteras genom att denna sätts ned och att det endast undantagsvis skulle bli aktuellt att jämka eller efterge företagsboten. Den nuvarande ordningen har visat sig leda till vissa problem i rättstillämpningen. Ett av problemen – som aktualiserades i rättsfallet NJA 2012 s. 826 – är möjligheten av att på ett rimligt sätt ”räkna av” en ålagd företagsbot från ett fängelsestraff. Effekterna av den av lagstiftaren förordade ordningen kan i enskilda fall bli stötande eller i vart fall olämpliga. Så blir fallet om det med anledning av ett uppsåtligt brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet åläggs en företagsbot som den straffrättsliga påföljden sätts ned eller efterges och företagsboten sedan inte betalas. Så blir också fallet om det konstateras att såväl näringsidkaren själv som dennes anställde har tagit del i brottet. I sådana fall kan det framstå som märkligt att ge näringsidkaren ett lindrigare straff än den anställde med hänvisning till en ålagd företagsbot. 2018/19:164 Problemen gör sig inte enbart gällande när det är aktuellt att döma till fängelse. Liknande svårigheter kan uppkomma när det är fråga om att döma till villkorlig dom eller skyddstillsyn och även – om än i mindre grad –när det är fråga om att döma till dagsböter. Regeringen anser att det därför framstår som väsentligt mer ändamålsenligt, konsekvent och förutsebart att beakta förhållandet mellan företagsboten och det individuella straffansvaret om utgångspunkten är att beaktandet i första hand ska ske vid bestämmandet av företagsboten. Det saknas följaktligen tillräckliga skäl att i det här avseendet göra skillnad mellan t.ex. olika slag av brott eller olika slag av påföljder. En reglering som innebär att förhållandet mellan företagsboten och det individuella straffansvaret i första hand ska beaktas vid bestämmandet av företagsboten kan, som regeringen anförde i samband med reform, visserligen innebära att delägare i fåmansbolag på ett omotiverat sätt gynnades av att den delägare som hade begått ett brott dömdes till påföljd för brottet. torde sådana olägenheter i praktiken inte vara särskilt vanliga. Dessutom bör sådana mindre tillfredställande resultat kunna minskas eller undvikas, genom att en eventuell jämkning av företagsboten anpassas till bl.a. ägarförhållandena i företaget. Det bör följaktligen vara möjligt att i situationer där endast en av flera delägare döms till påföljd underlåta att jämka företagsboten eller att jämka endast i mindre omfattning. Regeringen föreslår således, i enlighet med vad som förordas av bl.a. , , och , att samordningen mellan påföljd och företagsbot i första hand ska ske genom jämkning eller eftergift av företagsboten. I vilka fall bör företagsboten jämkas eller efterges? Enligt regeringen saknas det anledning att införa en ordning som innebär att företagsboten sätts ned i en omfattning som helt och fullt motsvarar det utdömda straffet. Tvärtom bör, som nämnts, utgångspunkten vara att både straff och företagsbot ska utdömas fullt ut. Enbart det förhållandet att företagsboten medför en faktisk reaktionsskärpning för den dömde bör alltså inte utgöra skäl att sätta ned eller efterge företagsboten. Som framhålls i avsnitt 7.5 ger inte heller förslaget om sättet att bestämma företagsbotens storlek regeringen anledning att ändra de nuvarande jämknings- och eftergiftsbestämmelserna i sak även om det kan få konsekvenser för tillämpningen av dem i enskilda fall. Jämkningsbestämmelsernas utformning bör därmed i huvudsak ligga fast. De förslag till ytterligare jämkningsgrunder, som lämnat, ställer enligt regeringen krav på noggranna överväganden i särskild ordning och övervägs därför inte i detta sammanhang. Det förekommer dock situationer där ett utdömande av såväl straff som full företagsbot skulle framstå som oskäligt. I sådana fall bör det finnas utrymme att avvika från utgångspunkten och sätta ned företagsboten. Regeringen föreslår därför att det införs en bestämmelse med innebörden att företagsbot ska kunna jämkas eller, i sista hand, efterges om företagets ägare döms till påföljd för brottet och den samlade reaktionen av brottet annars skulle bli oproportionerligt sträng. Regeringen instämmer i vad och framhåller om att jämkning eller eftergift av företagsboten bör komma i fråga endast i undantagsfall. En reglering av detta slag får av naturliga skäl sin största betydelse när det gäller enskilda näringsidkare. När en enskild näringsidkare döms till påföljd och åläggs företagsbot för ett brott, drabbas han eller hon fullt ut av såväl påföljden som företagsboten. Den samlade reaktionen på brottsligheten kan då bli så kännbar för den dömde att det kan vara rimligt att företagsboten sätts ned. Utöver näringsidkare kan även andra riskera att på en och samma gång dömas till påföljd för ett brott och åläggas företagsbot. En sådan situation kan uppstå t.ex. när en bolagsman eller aktieägare döms till påföljd för brott som har begåtts i ett handelsbolags respektive ett aktiebolags verksamhet. Bestämmelser som reglerar hur samordningen ska ske bör därför inte vara begränsade till den ena eller andra företagsformen även om utgångspunkten bör vara att både straff och företagsbot ska utdömas fullt ut. Regeringen vill därför betona, i enlighet med vad Lagrådet framhåller, att det avgörande för frågan om huruvida jämkning bör ske inte är i vilken företagsform verksamheten har bedrivits utan vilka privatekonomiska effekter en fullt utdömd företagsbot kan väntas få för den dömde. Bolagsmännen i ett handelsbolag är personligt och solidariskt ansvariga för bolagets skulder i förhållande till tredje man. Det innebär att en borgenär kan välja att kräva betalning av en eller flera av bolagsmännen i stället för av bolaget. Om en bolagsman döms för brott och handelsbolaget åläggs företagsbot, kan bolagsmannen därför – under förutsättning att han eller hon inte är kommanditdelägare – drabbas både av påföljden och av betalningsansvaret för företagsboten. Vem som slutligt kommer att svara för betalningen av företagsboten kan dock skilja sig från fall till fall och vara beroende bl.a. av bolagsmännens interna avtal. Jämkning eller eftergift bör därför ske endast när det kan antas att företagsboten kommer att få kännbara effekter för den dömda bolagsmannens privatekonomi och den samlade reaktionen på brottsligheten för honom eller henne därför skulle bli oproportionerligt sträng. I motsats till vad som gäller för bolagsmän svarar aktieägarna i ett aktiebolag normalt inte personligen för ett aktiebolags skulder. En aktieägares privatekonomi berörs därför, typiskt sett, inte av att ett aktiebolag åläggs företagsbot. Det är därför naturligt, vilket framhålls av såväl som , att jämkning eller eftergift av företagsboten bör komma i fråga endast i särskilda undantagsfall med anledning av att en ägare till ett aktiebolag döms till påföljd för brottet. Ett visst utrymme för jämkning eller eftergift bör emellertid finnas också i dessa fall. Det förhållandet att en aktieägare förlorar satsat kapital, om bolaget åläggs att betala en betydande företagsbot bör sålunda kunna föranleda jämkning eller eftergift enligt den föreslagna bestämmelsen, i synnerhet om kapitalet har satsats med lånade medel. Också det förhållandet att en aktieägare har gått i borgen eller lämnat säkerhet för delar av bolagets förpliktelser bör kunna föranleda jämkning. Vad som har sagts gäller även andra företagsformer där det kan antas att åläggandet av en företagsbot kommer att få kännbara privatekonomiska effekter för företagets ägare. Även om den som döms till påföljd saknar ägarintresse i det företag som åläggs företagsbot kan företagsboten få kännbara privatekonomiska 2018/19:164 effekter för honom eller henne. Det kan t.ex. vara fråga om en enskild som, utan att vara ägare, har gått i borgen för vissa av företagets förpliktelser eller en enskild som erhåller sin försörjning via ett företag som riskerar att gå i konkurs om det måste betala en betydande företagsbot. Också den som är nära anhörig till en bolagsman eller aktieägare kan i någon mån sägas vara berörd av en företagsbot. Regleringen bör emellertid inte utformas så att jämkning eller eftergift av företagsboten kan komma i fråga i sådana situationer eftersom den skulle riskera att få ett för brett och svåravgränsat tillämpningsområde. I de undantagsfall av detta slag som jämkning trots allt framstår som påkallad bör den allmänna jämkningsregeln i 36 kap. 10 § första stycket sista punkten i stället kunna tillämpas. Reglerna om jämkning och eftergift av företagsbot med anledning av behovet av att samordna påföljd och företagsbot bör alltså vara begränsade till de fall då den som döms till påföljd själv antingen är företagets ägare eller innehavare och i den egenskapen, helt eller delvis, är betalningsansvarig för företagsboten och som en följd därav kan antas få vidkännas kännbara privatekonomiska effekter av företagsboten. Eftersom en företagsbot inte ger upphov till några personliga konsekvenser för den dömde i verksamhet som bedrivs i offentlig regi anser regeringen att det saknas skäl för jämkning eller eftergift för dessa fall. 9 Domsrätt över internationella mutbrott Företagsboten utgör en särskild rättsverkan av brott och några bestäm- melser om domsrätt som tar sikte specifikt på företagsbot finns inte. om domsrätt i sådana fall får därför lösas enligt de generella bestäm- melserna om domsrätt i 2 kap. . Finns domsrätt över ett brott som sådant finns också domsrätt över särskilda rättsverkningar av brottet, Av 1 §, som ger uttryck för den s.k. territorialitetsprincipen, framgår att svenska domstolar är behöriga att döma över brott som är begångna i Behörigheten gäller även om det är ovisst var brottet har förövats men det finns skäl att anta att det är begånget inom . Av 4 § följer att ett brott ska anses begånget där den brottsliga handlingen företogs men också där brottet fullbordades (eller vid försök, där brottet skulle ha full- Ett brott kan således anses vara begånget på flera olika orter. är tillräckligt att någon del av den brottsliga handlingen har ägt rum i eller att brottet har fullbordats i för att svensk domsrätt För brott som begåtts utomlands omfattar den svenska domsrätten främst brott som i utlandet har begåtts av svenska medborgare eller av utlänningar med hemvist i (2 § första stycket). Vissa begränsningar finns dock för denna behörighet. En sådan begränsning följer av 2 § andra stycket och innebär att gärningen ska vara straffbar enligt såväl svensk lag som lagen Det ska alltså föreligga dubbel straffbarhet. melsen är tillämplig, får den svenska domstolen inte döma till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet Prop. 2018/19:164 enligt lagen på gärningsorten. I fjärde stycket finns en uppräkning av brott för vilka kravet på dubbel straffbarhet inte gäller. Reglerna i 2 § om domsrätt på grund av anknytning till gärningsmannen kompletteras av bestämmelser i 3 §, som utsträcker den svenska domsrätten för brott begångna utomlands. Enligt paragrafen är svensk domstol behörig att döma över t.ex. brott som begåtts mot ett svenskt intresse och över vissa mycket allvarliga brott oavsett var brottet begåtts eller vem gärningsmannen är. I vissa fall kan svensk domsrätt också föreligga om lagföring överförs från ett land som, liksom , har anslutit sig till den europeiska konventionen om lagföring i brottmål (jfr 3 a §). Åtal för brott begångna utomlands får enligt huvudregeln i 5 § andra stycket väckas endast efter förordnande av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer. Bestämmelsen bör ses mot bakgrund av att den svenska domsrätten beträffande brott som har förövats utomlands sträcker sig förhållandevis långt. Enligt 1 § förordningen (1993:1467) med bemyndigande för riksåklagaren att förordna om väckande av åtal i vissa fall får riksåklagaren förordna om åtal bl.a. för brott som har begåtts utomlands av en svensk medborgare eller av en utlänning med hemvist i . 9.2Domsrätten över internationella mutbrott utvidgas Regeringens förslag: För brott som begåtts utom riket ska det dömas efter svensk lag och vid svensk domstol om brottet är givande av muta, grovt givande av muta eller handel med inflytande enligt 10 kap. 5 d § 2 och det har begåtts i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet. Regeringens bedömning: De nya domsrättsreglerna kommer att omfattas av krav på dubbel straffbarhet och av kravet på åtalsförordnande i 2 kap. 5 § andra stycket utan att det krävs några särskilda lagstiftningsåtgärder. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår dock att domsrätten i stället för att knytas till brottet ska begränsas till att enbart avse talan om företagsbot. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. Även om det inte följer av internationella åtaganden anser att det både utifrån kriminalpolitiska utgångspunkter och av processuella skäl finns anledning att under det fortsatta beredningsarbetet överväga om även tagande av muta bör omfattas av de föreslagna domsrättsreglerna. , och Företagarna anser att det saknas starka skäl att göra avsteg från systematiken i 2 kap. som annars knyter domsrätten till brottet. , som välkomnar utredningens förslag, anser att det inte bör ställas upp något krav på dubbel straffbarhet. Skälen för regeringens förslag och bedömning har tillträtt flera internationella instrument på korruptionsbekämpningens område. Ett av dessa instrument är konvention om bekämpande av bestickning av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser (). Genom konventionen, som syftar till att bekämpa korruption i internationella affärsrelationer, åtar sig medlemsstaterna bl.a. att straffbelägga bestickning av utländska offentliga tjänstemän i internationella affärsförbindelser (fortsättningsvis internationella mutbrott) och att införa bestämmelser om ansvar för juridiska personer. Enligt artikel 4.2 i ska en konventionsstat som har rätt att lagföra sina medborgare för brott som har begåtts utomlands vidta nödvändiga åtgärder för att åta sig domsrätt enligt samma principer när det gäller internationella mutbrott. Vidare följer av artikel 4.4 att varje konventionsstat ska pröva om dess domsrättsregler är ändamålsenliga för att bekämpa internationella mutbrott. Om så inte är fallet, ska konventionsstaten vidta nödvändiga åtgärder. Svenska domstolar är behöriga att döma över brott – och att besluta om särskild rättsverkan av brott – som har begåtts i . Svensk domsrätt föreligger också avseende brott som begåtts i utlandet om brottet begåtts av svenska medborgare eller av utlänningar med hemvist i eller som finns här i riket. Om ett internationellt mutbrott begås utanför av en utländsk medborgare för ett svenskt företags räkning saknar dock svensk domstol normalt behörighet. De svenska domsrättsreglerna innebär i förlängningen i dessa fall att inte heller svenska juridiska personer kan hållas ansvariga för internationella mutbrott som begås utanför av en utländsk medborgare för ett svenskt företags räkning. innehåller inte några särskilda bestämmelser om domsrätt i förhållande till juridiska personer. I konventionen anges dock att det åligger varje konventionsstat att pröva om dess domsrättsregler är ändamålsenliga för att bekämpa internationella mutbrott. har inom ramen för genomförandet av konventionen rekommenderat att skyndsamt vidta åtgärder för att svenska juridiska personer ska kunna hållas ansvariga för internationella mutbrott som begås för deras räkning utanför även om gärningsmannen inte är svensk medborgare. Enligt regeringen bör, som framhållits i avsnitt 4.2, en naturlig utgångspunkt för en reform av systemet med företagsbot vara att den svenska företagsbotslagstiftningen är utformad så att lever väl upp till internationella åtaganden. Även om inte innehåller några uttryckliga bestämmelser om domsrätt för juridiska personer står det klart att utländska medborgare – och i förlängningen svenska företag – enligt nuvarande bestämmelser i 2 kap. , inte kan hållas ansvariga för internationella mutbrott som begås för ett svenskt företags räkning utanför . har ett förhållandevis stort antal företag som verkar i andra länder. Det finns enligt regeringen också ett allmänt intresse av att förebygga korruption inom näringslivet. Genom att utöka möjligheterna att föra talan mot svenska företag för internationella mutbrott som begåtts utom riket i utövningen av deras näringsverksamhet får företagen ytterligare incitament att förebygga korruption inom den egna verksamheten. För att säkerställa att lever upp till åtagandena enligt anser regeringen därför att den svenska domsrätten bör utvidgas. Utvidgningen bör avse internationella mutbrott som har begåtts utom riket i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet En utvidgning av den svenska domsrätten bör enligt regeringen utformas så att den kan möta den kritik som har riktat mot den nuvarande svenska regleringen. Kritiken har varit inriktad mot internationella mutbrott på det område som konventionen avser, det vill säga givande av muta. Enligt regeringen kan en utvidgning av den svenska domsrätten motiveras av såväl brottstypens gränsöverskridande karaktär som åtaganden gentemot . anser att det bör övervägas om domsrättsreglerna även bör omfatta tagande av muta. Tagande av muta är dock ett brott som typiskt sett är till skada för huvudmannen (jfr prop. 2011/12:79 En reformerad mutbrottslagstiftning s. 20) och brott som begås mot näringsidkaren är generellt undantagna från företagsbotens tillämpningsområde. Det är också för regeringen angeläget att tillämpningsområdet för en ny bestämmelse blir tydligt avgränsat och inte mer omfattande än vad som följer av internationella åtaganden. Regeringen anser därför sammantaget att domsrättsbestämmelserna bör, i linje med åtaganden enligt , begränsas till olika former av givande av muta.