prop · H70363 · 2019-12-17 00:00:00 — om de åtaganden som näringsidkaren gör, utöver de skyldigheter som när- ingsidkaren har enligt lag. Genom ett sådant tillvägagångssätt uppnås en god överensstämmelse mellan direktivet och svensk rätt utan att det be- hövs en särskild definition av begreppet garanti. medför vidare att näringsidkaren redan av den relevanta informations- bestämmelsen får klarhet i vilken information han eller hon är skyldig att lämna och att konsumenten kommer att få klar och tydlig information om de rättigheter som grundar sig på näringsidkarens åtaganden. Näringslivets Delegation för Marknadsrätt och SWEDMA invänder dock mot förslaget att utförligt redovisa innebörden av begreppet garanti i in- De menar att det kan leda till att näringsidkare avstår från att lämna garantier. Regeringen konstaterar dock att en förut- sättning för att det skulle finnas en sådan risk borde vara att den föreslagna regleringen innebär nyheter för företagen. De aktuella remissinstanserna, liksom ett antal andra, anser dock att promemorians förslag är onödigt, eftersom det som föreslås redan gäller vid en direktivkonform tolkning av den aktuella lagbestämmelsen. Mot den bakgrunden är det svårt att se att det föreslagna förtydligandet skulle vara problematiskt. Regeringen ställer sig därför bakom förslaget i promemorian, dvs. i de bestämmelser i marknadsföringslagen respektive distansavtalslagen där garantibegreppet används utförligt redovisas vad som avses med Som flera remissinstanser framhåller bör detta i sak inte innebära några nyheter för företagen, men regeringen konstaterar att det ger värdefulla förtydliganden för konsumenten om de utfästelser som Prop. 2019/20:63 näringsidkaren gör. vid påpekar att promemorians lagförslag emellertid saknar ett led av garantidefinitionen i direktivet. Regeringen instämmer i denna bedömning och lagtexten bör därför justeras något i förhållande till promemorians förslag för att bättre överensstämma med definitionen i direktivet. Regeringens förslag: En konsuments begäran om att näringsidkaren redan under ångerfristen ska påbörja leverans av vatten, gas, el eller fjärrvärme eller börja utföra en tjänst, måste i fråga om avtal utanför affärslokaler ske i läsbar och varaktig form, för att näringsidkaren ska ha rätt att ta betalt för det som levererats under ångerfristen. Det förtydligas att en konsument som vill meddela näringsidkaren att han eller hon utövar ångerrätten, för detta ändamål kan använda formuläret för utövande av ångerrätten. Det förtydligas att en konsument som utövar ångerrätten i fråga om digitalt innehåll som levererats på något annat sätt än på ett fysiskt medium inte ska behöva betala för sådant som har levererats under I fråga om sådant digitalt innehåll förtydligas även att en förutsättning för att en konsument ska gå miste om ångerrätten är att konsumenten uttryckligen har samtyckt till att leverans påbörjas och har gått med på att det därigenom inte finns någon ångerrätt. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. memorian föreslås att konsumentens skyldighet att lämna ersättning för värdeminskning hos en vara vid utnyttjande av ångerrätten, eller för det som utförts eller levererats under ångerfristen, ska vara avhängigt av huru- vida formuläret för utnyttjande av ångerrätten har tillhandahållits. föreslås att tidsfristen för utövande av ångerrätten aldrig ska börja löpa innan konsumenten, utöver information om ångerrätten, också har fått formuläret för utövande av ångerrätten. Remissinstanserna: Förslagen i promemorian tillstyrks eller lämnas utan invändning av flertalet remissinstanser, bl.a. Allmänna reklama- tionsnämnden, , Hovrätten för Nedre Norr- land, vid , Konkur- rensverket, , , Post- och , och Konsumenter. sumentverket anser att det bör klargöras att konsumentens samtycke till leverans måste lämnas på förhand, för att konsumenten ska gå miste om ångerrätten i fråga om digitalt innehåll. Ett antal remissinstanser, Finans- bolagens förening, Kontakta, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, , SWEDMA och TU – Medier i , invänder mot flera av förslagen. De anser att det ska vara tillräckligt för att ångerrätts- fristen ska börja löpa att informationskravet angående ångerrätten har full- gjorts och att det inte ska krävas att ångerrättsblanketten tillhandahållits. Vidare anser de att konsumentens skyldighet att lämna ersättning för värdeminskning hos en vara vid utnyttjande av ångerrätten – eller för det som utförts eller levererats under ångerfristen – inte ska vara avhängigt av huruvida den nämnda blanketten har tillhandahållits. Bland andra anser att de föreslagna reglerna skulle innebära att företagen måste spara information om vad som har sänts till konsumenterna på ett sätt som kan vara i strid med EU:s allmänna dataskyddsförordning. De flesta av de sistnämnda remissinstanserna invänder även mot förslaget om att utförande av en tjänst eller vissa leveranser under ångerfristen måste föregås av en uttrycklig begäran i läsbar och varaktig form för att konsumenten ska vara betalningsskyldig. Vidare framhåller de att det i och för sig finns fördelar med att det klargörs att konsumenten kan använda formuläret för utövande av ångerrätten för att ångra ett avtal, men de anser att bestämmelsen inte är teknikneutral och att det i stället bör åläggas en myndighet att informera konsumenter om hur de ska gå till väga för att utöva sin ångerrätt. Ett antal av de angivna remissinstanserna förordar att ångerrätten i princip ska gå förlorad om digitalt innehåll används och anser att konsumenten alltid ska betala för digitalt innehåll som används. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 9.1 i direktivet ska konsumenten ha en ångerrätt. Det innebär att konsumenten har rätt att frånträda ett distansavtal eller ett avtal utanför affärslokaler . Hur 14-dagarsfristen ska beräknas framgår av artiklarna 9.2 och 10. Konsumenten ska vid utövande av ångerrätten inte behöva ange några skäl eller belastas med andra kostnader än de som anges i artikel 13.2 eller 14. I artikel 11 regleras hur ångerrätten ska utövas. Enligt artikel 16 gäller ångerrätten inte i vissa fall. Rättsverkningar av formuläret för utövande av ångerrätten Enligt distansavtalslagen ska näringsidkaren, innan ett avtal ingås, informera konsumenten om att det finns ett standardformulär som han eller hon kan använda för att utöva ångerrätten. I avsnitt 6 görs bedömningen att distansavtalslagen bör ändras på så sätt att en näringsidkare ska vara skyldig att ge formuläret för utövande av ångerrätt till konsumenten (och inte bara informera om det). Informationskraven om ångerrätten har betydelse även för hur ångerfristen ska beräknas och för konsumentens skyldigheter vid utövande av ångerrätten. Enligt direktivet är ångerfristen . Ångerfristen räknas exempelvis vid köp av en tjänst från den dag då avtalet ingås och vid köp av en vara från den dag då köparen fysiskt tar varan i besittning. Det finns dock undantagsregler för det fall att näringsidkaren inte fullgör sin informationsskyldighet. Ångerfristen börjar nämligen inte löpa förrän näringsidkaren har lämnat information om ångerrätten. Ångerfristen är dock aldrig från den tidpunkt då den skulle ha börjat löpa om information hade lämnats på rätt sätt, dvs. vid köp av en tjänst den dag då avtalet ingås eller vid köp av en vara den dag då köparen fysiskt tar varan i besittning. Även dessa bestämmelser är genomförda i distansavtalslagen. Där anges att ångerfristen aldrig börjar löpa förrän konsumenten har fått information om ångerrätten, men att rätten att ångra ett avtal ändå upphör senast efter att ångerfristen skulle ha löpt ut om informationen hade getts på föreskrivet sätt. Som anges ovan föreslås i propositionen ändringar i distansavtalslagen som innebär att näringsidkaren ska vara skyldig att inte bara lämna information om ångerrätten utan att näringsidkaren också ska vara skyldig att ge konsumenten formuläret för utövande av ångerrätten. I promemorian görs bedömningen att reglerna om beräkning av ångerfristen i distansavtalslagen bör anpassas till den föreslagna regeln om överlämnande av formuläret. Enligt promemorian bör ångerfristen aldrig börja löpa förrän konsumenten har fått information om ångerrätten, inklusive formuläret för utövande av ångerrätten. Rätten att ångra ett avtal skulle dock ändå upphöra senast efter det att ångerfristen skulle ha löpt ut, om konsumenten hade fått informationen och formuläret på föreskrivet sätt. Ett antal remissinstanser, bl.a. , Kontakta, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, och , anser att det bör räcka att information om ångerrätten har tillhandahållits för att ångerrättsfristen ska börja löpa. Vidare ifrågasätter de att direktivet skulle innebära att konsumentens skyldighet att betala ersättning för det som han eller hon tillgodogjort sig under en ångerfrist ska vara beroende av att näringsidkaren har gett standardformuläret till konsumenten. Regeringen konstaterar att direktivet inte ger något entydigt besked om huruvida tillhandahållandet av formuläret är en förutsättning för att ångerfristen ska börja löpa. Vidare har konstaterat att det som är av huvudsaklig betydelse för konsumentens köpbeslut är att han eller hon innan ett avtal ingås känner till villkoren, tidsfristen och förfarandena för att utöva ångerrätten, dvs. att konsumenten har fått korrekt kunskap om sin ångerrätt (se dom av , Walbusch , C-430/17, EU:C:2019:47, p. Domstolen framhåller även att direktivet syftar till att säkerställa en god balans mellan en hög konsumentskyddsnivå och konkurrenskraftiga företag. Regeringen konstaterar därför att direktivet bör förstås så att det avgörande för konsumentens rättigheter under ångerfristen är att konsumenten på rätt sätt har fått korrekt information om ångerrätten och hur den kan utövas, så att han eller hon kan fatta ett välgrundat beslut. Huruvida en konsument har ett standardformulär för utövande av ångerrätten innan ett avtal ingås, påverkar däremot inte konsumentens beslut om att ingå ett avtal. Det bör i det sammanhanget påminnas om att medlemsstaterna, enligt vad som anges i direktivet, inte får behålla eller införa bestämmelser som avviker från direktivet. Det gäller oavsett om det är fråga om strängare eller mindre stränga bestämmelser. Mot denna bakgrund anser regeringen att promemorians förslag i denna del inte bör genomföras. Regeringen gör samma bedömning när det gäller promemorians förslag om att konsumentens skyldighet att lämna ersättning för värdeminskning hos en vara vid utnyttjande av ångerrätten – eller för det som utförts eller levererats under ångerfristen – ska vara avhängig av huruvida standardformuläret för utnyttjande av ångerrätten har tillhandahållits. 2019/20:63 bör i stället, liksom enligt hittillsvarande regler, vara att konsumenten har fått korrekta besked om ångerrätten och hur den kan utövas. Uttrycklig begäran om utförande eller leverans under ångerfristen I direktivet finns bestämmelser om i vilken omfattning konsumenten måste betala för tjänster och vissa leveranser som näringsidkaren har tillhandahållit honom eller henne under ångerfristen, innan konsumenten väljer att frånträda avtalet. I fråga om tillhandahållande av tjänster eller leverans av vatten, gas eller el, i de fall när försäljningen inte sker i en begränsad volym eller en fastställd kvantitet, eller leverans av fjärrvärme gäller att konsumenten har en betalningsskyldighet för tjänster som har utförts och sådant som har levererats, endast om han eller hon uttryckligen har begärt att näringsidkaren ska börja utföra tjänsten eller inleda leverans redan under ångerfristen. När det är fråga om ett avtal utanför affärslokaler måste en sådan uttrycklig begäran göras på ett varaktigt medium (se artikel 7.3). Bestämmelserna om i vilken utsträckning konsumenten är betalningsskyldig för sådant som har utförts eller levererats under ångerfristen har genomförts i distansavtalslagen. Där anges bl.a. att konsumenten, för att vara ersättningsskyldig, uttryckligen måste ha begärt att näringsidkaren ska börja utöva en tjänst eller påbörja leverans av vatten, gas, el eller fjärrvärme. Kommissionen har ifrågasatt genomförandet i denna del, eftersom det i svensk rätt inte finns någon regel om att konsumenten ska framställa sin begäran om utförande av en tjänst eller leverans på ett varaktigt medium (vid avtal utanför affärslokaler). I promemorian konstateras det att det inte finns någon bestämmelse i distansavtalslagen om vilken form en begäran från konsumentens sida ska ha. Det föreslås därför att det görs anpassningar av reglerna i den lagen för att den ska överensstämma med direktivet. Vissa remissinstanser, bl.a. , Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, , , SWEDMA och TU – Medier i invänder mot förslaget. De anser att förslaget missgynnar små och medelstora företag som inte har lika enkelt att inhämta en begäran från konsumenterna. Regeringen konstaterar dock, i likhet med promemorian, att en bestämmelse med det innehåll som anges i direktivet saknas i svensk rätt. är således skyldigt att införa en sådan bestämmelse för att följa . Problemen med att följa reglerna bör inte heller överdrivas, eftersom företag i övriga redan tillämpar motsvarande regler. Det bör därför, i fråga om avtal utanför affärslokaler, införas en bestämmelse om att konsumentens begäran om att näringsidkaren redan under ångerfristen ska börja utföra tjänsten eller påbörja leverans av vatten, gas, el eller fjärrvärme ska ske i en läsbar och varaktig form. Det innebär alltså att när gäller de aktuella avtalen måste en näringsidkare se till att få konsumentens begäran i rätt form för att ha rätt att ta betalt för det som levereras under ångerfristen. Saken bör regleras i de näraliggande bestämmelserna i distansavtalslagen. Det klargörs hur konsumenten kan gå till väga för att ångra ett avtal I artikel 11 finns regler om hur ångerrätten ska utövas. Där framgår bl.a. att en konsument innan ångerfristen löper ut ska informera näringsidkaren om sitt beslut att frånträda ett avtal. Konsumenten kan för det ändamålet antingen använda det standardformulär för utövande av ångerrätten som finns som en bilaga till direktivet eller lämna ett annat otvetydigt meddelande om sitt beslut att frånträda avtalet. Bestämmelserna har genomförts i distansavtalslagen. Där anges att konsumenten har rätt att frånträda avtalet (dvs. utöva sin ångerrätt) genom att lämna eller sända ett meddelande om detta till näringsidkaren. Av förarbetena till paragrafen framgår det att konsumenten kan använda sig av formuläret för utövande av ångerrätten för att meddela näringsidkaren, men att konsumenten lika gärna kan välja att meddela näringsidkaren på något annat sätt (se prop. 2013/14:15 s. 87). Kommissionen har ifrågasatt genomförandet. Enligt kommissionen är det inte tillräckligt att formuläret för utövande av ångerrätten nämns i förarbetena. Enligt kommissionens uppfattning bör saken regleras i lag. Som anförs i promemorian står det klart att distansavtalslagen har samma innebörd som direktivet i det nu aktuella avseendet. Direktivets innebörd är nämligen att konsumenten kan välja att informera näringsidkaren om att han eller hon utövar ångerrätten på vilket sätt som helst (så länge som det är otvetydigt). Det hindrar dock inte att det är möjligt att i lag klargöra att det finns ett särskilt formulär att tillgå för detta ändamål. De flesta remissinstanser, bl.a. Hovrätten för Nedre , och , har inga invändningar mot eller är delvis positiva till att det klargörs att konsumenten kan använda formuläret för utövande av ångerrätten när han eller hon meddelar näringsidkaren att ångerrätt utövas. Vissa remissinstanser, t.ex. och , anser dock att den föreslagna bestämmelsen inte är teknikneutral och att det i stället bör åläggas en myndighet att informera konsumenter om hur de ska gå till väga för att utöva sin ångerrätt. Regeringen konstaterar att förslaget innebär att lagtexten förses med ett förtydligande om ett sätt för konsumenten att ångra ett avtal. Det är fråga om ett klargörande av något som framgår direkt av direktivet och som i sak inte innebär någon förändring av svensk rätt. Lagändringen kan dock ha den fördelen att konsumenter upplever att det är lättare att utöva ångerrätten, eftersom de av lagtexten påminns om att det finns ett formulär som de kan använda. När det gäller remissinstansernas önskemål om teknikneutrala bestämmelser förtjänar det att framhållas att de föreslagna reglerna inte innebär att konsumenten måste använda formuläret för att meddela näringsidkaren att han eller hon utövar sin ångerrätt. Konsumenten kan meddela näringsidkaren på vilket sätt som helst, så länge som det är tydligt. Vidare framgår det av distansavtalslagen och motiven till den lagen att en näringsidkare kan ge konsumenten möjligheten att ångra ett avtal genom att tillhandahålla en lösning för detta på sin webbplats. Det är alltså möjligt för näringsidkaren att erbjuda en annan lösning för konsumenten att ångra ett avtal. En sådan alternativ lösning framstår som enklare för ett företag att anpassa till sin egen verksamhet än en reglering som innebär att en myndighet ska lämna information till konsumenterna om vissa sätt att ångra ett avtal. I praktiken skulle det sistnämnda alterna- 2019/20:63 tivet nämligen tvinga företagen att anpassa sig efter denna myndighetsinformation, oavsett om den lämpar sig för deras verksamhet eller inte. Därtill kommer att direktivet – som är fullharmoniserande – inte innehåller någon möjlighet för medlemsstaterna att låta nationella myndigheter föreskriva om olika alternativa sätt för att ångra ett avtal. Mot denna bakgrund anser regeringen att det ska framgå av distansavtalslagen att konsumenten kan utöva ångerrätten genom att använda formuläret för utövande av ångerrätten. Som framgår ovan utesluter det inte att näringsidkaren därutöver erbjuder en alternativ lösning för konsumenten att ångra ett avtal. Konsumentens kostnadsansvar vid leverans av digitalt innehåll under ångerfristen I artikel 14.4 b finns bestämmelser om konsumentens skyldighet att betala för digitalt innehåll som inte tillhandahålls på ett fysiskt medium, om tillhandahållandet sker under ångerfristen och konsumenten utövar sin ångerrätt. De nedan redovisade resonemangen avser alltså endast det som i direktivet benämns ”digitalt innehåll som inte tillhandahålls på ett fysiskt medium”. Enligt den nämnda artikeln gäller att konsumenten inte behöver betala för digitalt innehåll som helt eller delvis tillhandahålls under ångerfristen, om någon av tre särskilt angivna omständigheter är för handen. Den första omständigheten som kan befria konsumenten från betalningsskyldighet är att konsumenten inte har gett sitt uttryckliga samtycke på förhand till att fullgörandet inleds före utgången av ångerfristen. Den andra omständigheten är att konsumenten inte har medgett att ångerrätten har gått förlorad genom att konsumenten lämnat sitt samtycke. Den tredje relevanta omständigheten redovisas nedan. Bestämmelserna i artikel 14.4 b bör läsas tillsammans med direktivets bestämmelser om undantag från ångerrätten. Det gäller nämligen ingen ångerrätt för konsumenten vid tillhandahållande av digitalt innehåll, om tillhandahållandet har inletts under ångerfristen med konsumentens uttryckliga samtycke på förhand och konsumenten medgett att ångerrätten därigenom går förlorad. I fråga om digitalt innehåll gäller alltså att en konsument går miste om sin ångerrätt om han eller hon på förhand uttryckligen har samtyckt till leverans under ångerfristen och har medgett att ångerrätten går förlorad. Om konsumenten däremot inte har samtyckt och har lämnat medgivande, har konsumenten kvar ångerrätten. Av artikel 14.4 b framgår i sin tur att en konsument som har kvar sin ångerrätt inte är skyldig att betala för det som eventuellt har levererats under ångerfristen, om han eller hon väljer att utnyttja ångerrätten. En näringsidkare som vill försäkra sig om att få betalt för det som tillhandahålls måste alltså antingen se till att inhämta ett fullständigt och korrekt medgivande och samtycke från konsumenten (så att ångerrätten faller bort) eller avvakta med att tillhandahålla det digitala innehållet till dess att ångerfristen har löpt ut. Kommissionen har ifrågasatt det svenska genomförandet av artikel 14.4 b. Det kan till en början konstateras att den aktuella artikeln inte motsvaras av någon uttrycklig bestämmelse i distansavtalslagen. lertid inte att det svenska genomförandet är felaktigt. Bestämmelserna i distansavtalslagen är nämligen uppbyggda på ett annorlunda sätt än direktivet. Direktivet anger under vilka förutsättningar konsumenten är befriad från skyldigheten att betala för sådant som levererats under en ångerfrist. Distansavtalslagen anger däremot under vilka förutsättningar konsumenten är skyldig att betala för sådant som levererats under en ångerfrist. I och med att det i svensk rätt inte finns någon reglering som anger att konsumenten är skyldig att betala för digitalt innehåll som har tillhandahållits under ångerfristen, så finns det ingen betalningsskyldighet för konsumenten i de nu aktuella fallen. Denna rättsföljd är dock inte helt lätt att tillgodogöra sig av lagtexten. I promemorian föreslås därför att det bör införas bestämmelser i distansavtalslagen som tydligare motsvarar de nu berörda direktivbestämmelserna. Det föreslås i promemorian att det i distansavtalslagen klargörs att om konsumenten utnyttjar sin ångerrätt i fråga om digitalt innehåll som levereras på något annat sätt än på ett fysiskt medium, behöver han eller hon inte betala för innehåll som helt eller delvis har tillhandahållits under ångerfristen. Några remissinstanser, bl.a. Kontakta, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, , , och , förordar att ångerrätten i princip ska gå förlorad om digitalt innehåll används och anser att konsumenten alltid ska betala för digitalt innehåll som används. Förutsättningarna för att konsumenten ska vara betalningsskyldig för användningen av digitalt innehåll under ångerfristen är dock reglerade i detalj i direktivet. Den reglering som remissinstanserna efterfrågar är därför inte möjlig att åstadkomma i svensk rätt. Det förtjänar dessutom återigen att framhållas att den reglering som föreslås inte innebär någon förändring i sak i förhållande till gällande rätt. Regeringen instämmer mot den bakgrunden i den bedömning som görs i promemorian. Det bör klargöras i distansavtalslagen att om konsumenten utövar sin ångerrätt i fråga om digitalt innehåll som levereras på något annat sätt än på ett fysiskt medium, är han eller hon inte skyldig att betala för det som levererats. Genom en uttrycklig bestämmelse blir detta tydligt för såväl näringsidkare som konsumenter. Tydligare bestämmelser kan bidra till att onödiga tvister undviks och att det blir lättare för såväl näringsidkare som konsumenter att veta vilka regler som gäller. Som framgår inledningsvis kompletteras de nu berörda bestämmelserna i artikel 14.4 b av ett tredje led. En ytterligare omständighet som kan befria konsumenten från betalningsskyldighet är att näringsidkaren inte efter avtalets ingående har lämnat konsumenten en bekräftelse på konsumentens samtycke och medgivande. Denna del av bestämmelsen ger emellertid ett egendomligt resultat. Om konsumenten har lämnat samtycke och medgett att ångerrätten går förlorad, finns ingen ångerrätt. Enligt den nu aktuella delen av direktivsbestämmelserna skulle konsumenten ändå vara befriad från betalningsansvar på grund av att en bekräftelse av samtycket och medgivandet inte har lämnats. Det innebär att konsumenten inte är skyldig att betala för det som har levererats under ångerfristen, i en situation där det inte finns någon ångerrätt. Denna inkonsekvens har uppmärksammats även av kommissionen. presenterade kommissionen ett förslag till