prop · H603164 · 2019-09-09 00:00:00 — 2018/19:164 är dock inte i sig tillräckligt för att dessa kriterier bör läggas till grund för bedömningen av vilka företag som bör kunna åläggas en förhöjd företagsbot. Av större betydelse är i stället vilka företag som kommer att omfattas av regleringen. ”” enligt de kriterier som anges i 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovisningslagen har normalt en stark finansiell ställning och deras ekonomiska förhållanden avviker starkt från vad som gäller för det typiska småföretaget. Företagarna och ifrågasätter behovet av att låta samtliga större företag, enligt kriterierna som anges i 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovisningslagen, omfattas av bestämmelserna om förhöjd företagsbot. En tillämpning av dessa kriterier skulle innebära att även företag – som enligt EU:s redovisningsdirektiv utgör medelstora företag – omfattas av reglerna om förhöjd företagsbot vilket i praktiken innebär en repressionshöjning i systemet. De anser därför att det bör övervägas om avgränsningen av ”större företag” i stället bör utgå ifrån definitionen i 6 kap. 10 § årsredovisningslagen av företag som ska lämna hållbarhetsrapport. Som regeringen framhållit ovan innebär ett system där företags finansiella ställning ges betydelse när företagsbotens storlek bestäms att effekten av företagsboten i större utsträckning kan bli lika ingripande för såväl det svagare som det starkare företaget. I likhet med vad som anförs i utredningen anser regeringen att de företag som antingen är noterade eller uppfyller mer än ett av de övriga villkoren enligt 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovisningslagen får anses så pass stora att de, typiskt sett, har en avsevärt starkare finansiell ställning än de minsta företag som kan åläggas företagsbot. Med dessa utgångspunkter ser regeringen det som motiverat att låta samtliga företag som är noterade eller uppfyller fler än ett av de kriterier som anges i 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovisningslagen, omfattas av bestämmelserna om förhöjd företagsbot. En annan sak är att storleken på företagsboten bör bestämmas så att den blir högre ju starkare företagets finansiella ställning kan antas vara. Även om företagets verksamhet är uppdelad på filialer och brottsligheten har skett inom ramen för en viss filial, så bör det vara den juridiska personens förhållanden som avgör om en förhöjd företagsbot bör kunna komma i fråga. Detta framstår som naturligt med hänsyn till att filialen enbart är en del av den juridiska personen och aldrig själv kan vara föremål för en talan om företagsbot. Och om den juridiska personen ingår i en koncern, bör det – av motsvarande skäl – vara den juridiska personens förhållanden, och inte koncernens förhållanden, som läggs till grund för bedömningen av om en förhöjd företagsbot ska bestämmas. En nackdel med en sådan lösning, vilket och påpekar, är visserligen att verksamhetens struktur kan få större betydelse än vad som kan synas vara befogat. I ett fall kan en verksamhet med flera rörelsegrenar bedrivas inom en och samma juridiska person. I ett annat fall kan en till art och omfattning snarlik verksamhet vara uppdelad på flera bolag inom en koncernstruktur. Effekten kan bli att verksamheten i det första fallet, men inte i det andra, blir att bedöma enligt reglerna för ”större företag”. Att med den precision som krävs av straffrättslig lagtext i detalj ange t.ex. hur en koncerns ekonomiska ställning ska beaktas är förenat med betydande svårigheter talar visserligen för en mer allmänt hållen reglering om vilka företag som ska omfattas av bestäm- Prop. 2018/19:164 melserna om förhöjd företagsbot. måste regleringen vara lätt att Även enskildas berättigade förväntningar på en tydlig lagstiftning som inte leder till osäkerhet om hur företagsbotsregleringen ska tillämpas måste vägas in i bedömningen. En lösning som utgår från koncernens storlek skulle dessutom göra det nödvändigt att beräkna bl.a. koncernens omsättning, en beräkning som kan bli resurskrävande om moderföretaget i koncernen – såsom ofta är fallet – inte behöver upprätta någon koncernredovisning. Vid en sammantagen bedömning anser regeringen, i likhet med utredningen, att övervägande skäl talar för att det är den juridiska personens förhållanden som avgör om en förhöjd företagsbot bör kunna komma i fråga. Bedömningen av om ett företag är att anse som ett större företag bör ske på grundval av företagets två senaste årsredovisningar Av 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovisningslagen framgår att det är uppgifter från som ska ligga till grund för bedömningen av om ett företag under ett visst räkenskapsår är att bedöma som ett större företag. I praktiken blir det uppgifterna i årsredovisningarna som blir bestämmande. Enligt regeringen är det naturligt att detsamma bör gälla i detta sammanhang. En särskild fråga är dock om beräkningen ska ske med utgångspunkt från gärningstillfället (och således de senast upprättade årsredovisningarna) eller med utgångspunkt från tidpunkten för dom respektive strafföreläggande. En nackdel med att knyta bedömningen till det år som brottsligheten begicks är att brottsligheten kan ligga förhållandevis långt tillbaka i tiden. Bedömningen kan då komma att grundas på uppgifter som är mycket gamla. Enligt regeringen är det inte lämpligt att använda gamla siffror vid bedömningen, eftersom de i allmänhet ger en föråldrad bild av företagets förhållanden. I stället bör frågan avgöras på grundval av uppgifter som för dom/strafföreläggande är så aktuella som möjligt. En ordning som utgår från förhållandena vid domstillfället skulle alltså enligt regeringen bidra till att säkerställa att systemet upplevs som rättvist och till att den företagsbot som döms ut blir rimlig i förhållande till företagets faktiska betalningsförmåga. De praktiska svårigheter som kan uppstå i handläggningen om att nya omständigheter rörande företagets ekonomiska ställning kan läggas fram i ett mycket sent skede av processen, vilket lyfter fram, bedömer regeringen som förhållandevis begränsade och utgör inte skäl att utforma regleringen på något annat sätt. Om det inte finns några tillgängliga årsredovisningar, bör det i princip ankomma på åklagaren att visa att förutsättningarna för att ålägga en förhöjd företagsbot ändå är uppfyllda. I de företag som det nu är fråga om torde det dock i realiteten aldrig saknas årsredovisningar. Som framgår ovan är ”noterade företag” alltid att anse som större företag. När det gäller frågan om ett företag är att bedöma som ett större företag med anledning av att det är noterat bör förhållandena för domen eller utfärdande av strafföreläggandet vara avgörande. Bedömningen av i vilken omfattning som företagsboten ska höjas bör främst grundas på storleken av företagets eget kapital Som regeringen framhåller i avsnitt 4.2 är en av utgångspunkterna för översynen att företagsboten för lika allvarliga brott ska vara lika kännbar. En företagsbot, som åläggs med anledning av att särskilt klandervärd brottslighet har begåtts i utövningen av ett företags verksamhet, ska drabba lika hårt vare sig företaget har en mycket stark finansiell ställning eller har mer begränsade ekonomiska resurser. Storleken på företagsboten bör därför i dessa fall bestämmas i relation till företagets finansiella ställning. Innan den förhöjda företagsboten bestäms, måste därför en utredning om företagets finansiella ställning genomföras. Enligt regeringen väger intresset av en tydlig lagstiftning som inte leder till osäkerhet om hur företagsbotsregleringen ska tillämpas mycket tungt. Enskilda måste på ett enkelt sätt kunna bilda sig en uppfattning om hur företagsbotens storlek i dessa fall återspeglar företagets finansiella ställning. Redan av lagtexten bör det därför framgå att företagsboten ska bestämmas till det högre belopp som är befogat med hänsyn till företagets finansiella ställning och att företagsboten högst får bestämmas till ett belopp som motsvarar femtio gånger sanktionsvärdet (maximalt ). Kraven på förutsebarhet och tydlighet medför vidare att bedömningen, som den bör vara rättvisande och ge tillräckligt utrymme för att beakta omständigheterna i det enskilda fallet, bör utgå från kriterier som är relativt enkla att fastställa. Ett alternativ är att, som utredningen föreslår, utgå från företagets egna kapital vid bedömningen av företagets finansiella ställning. Det egna kapitalet kan beskrivas som skillnaden mellan ett företags tillgångar och skulder och redovisas i årsredovisningens balansräkning. Storleken på det egna kapitalet ger enligt regeringen en rättvisande bild av företagets finansiella ställning. Det kan sägas ge en god uppskattning av bolagets betalningsförmåga och det är den förmågan som bör vara styrande för botens storlek. I undantagsfall kan det visserligen förekomma att speciella förhållanden eller poster i balansräkningen gör underlaget mindre rättvisande i någon del. I sådana speciella fall bör det kunna avhjälpas genom att man då tar hänsyn till andra omständigheter som direkt eller indirekt speglar företagets finansiella ställning, t.ex. verksamhetens resultat och soliditet. I någon mån bör det också kunna beaktas om en stor del av företagets tillgångar är låsta i icke-realiserbara tillgångar, t.ex. en produktionsanläggning, eller om företaget måste ha ett särskilt stort eget kapital med anledning av bestämmelser om kapitalkrav. Ett annat sätt att bestämma botens storlek skulle kunna vara att utgå från företagets omsättning. Ett sådant tillvägagångssätt för att bestämma storleken på avgifter förekommer inom flera olika områden, t.ex. i fråga om konkurrensskadeavgift och marknadsstörningsavgift. Inom straffrätten finns dock inga sådana exempel och de befintliga regleringar som förekommer i ett andra sammanhang utgör inget vägande argument för att välja omsättningen som utgångspunkt. Regeringen, som kan konstatera att samtliga remissinstanser godtagit utredningens förslag, anser alltså att bedömningen av i vilken omfattning som företagsboten ska höjas främst bör grundas på storleken av företagets egna kapital. Bedömningen av företagets finansiella ställning bör grundas på förhållandena för domen eller utfärdandet av strafföreläggande. Liksom vid bedömningen av om ett företag är att bedöma som större bör därför de senast tillgängliga uppgifterna ligga till grund för bedömningen. Bedömningen av den finansiella ställningen kan normalt ske med ledning av uppgifter i företagets senaste årsredovisning. kan det, för att bedömningen inte ska bli missvisande, vara motiverat att se även till förhållandena under tidigare räkenskapsår. Så kan vara fallet om företaget gör det sannolikt att storleken på det egna kapitalet för närmast föregående räkenskapsår i huvudsak berodde på tillfälliga omständigheter. Vidare kan undantagsvis företagets finansiella ställning ha förändrats väsentligt i tiden efter den senast tillgängliga årsredovisningen. I sådana fall bör det ankomma på den som påstår att uppgifterna i ett företags årsredovisning är missvisande eller inaktuella att lägga fram utredning som visar att företagets faktiska finansiella ställning är en annan än den som framgår av årsredovisningen. Den finansiella ställningen bör inte beaktas när företagsbotens storlek bestäms för staten, kommuner och landsting Regeringens förslag innebär, som framgår av avsnitt 6.2, att bestämmelserna om företagsbot kommer att träffa även viss verksamhet som bedrivs av staten, landstingen eller kommunerna, i synnerhet verksamhet inom vård, skola och omsorg. Staten, landstingen och många kommuner har så stor balansomslutning och omsättning att det kan synas naturligt att i detta sammanhang jämställa dem med t.ex. större aktiebolag. Ett skäl för att ge den finansiella ställningen betydelse när företagsbotens storlek bestäms är att det ökar förutsättningarna för att motverka de vinstintressen som kan ligga bakom allvarlig brottslighet. Några egentliga vinstintressen förekommer emellertid inte inom den verksamhet som staten, kommuner eller landsting bedriver, även om det alltid ska finnas ett intresse av att hålla nere kostnaderna i verksamheten. Enligt regeringen är skälen för att låta den finansiella ställningen få betydelse för företagsbotens storlek därmed inte lika starka som i fråga om privata verksamhetsutövare. Visserligen kan det, som påpekar, ur konkurrenssynpunkt framstå som ändamålsenligt att även staten, landstingen och kommunerna kan omfattas av bestämmelserna om förhöjd företagsbot. Men eftersom sedvanliga företagsekonomiska överväganden inte låter sig göras i den offentliga verksamheten skulle det enligt regeringen vara förenat med betydande svårigheter att bedöma den finansiella ställningen för staten, landstingen och kommunerna. Ett maximibelopp om ligger också väl i linje med nivåerna på de belopp som kan påföras myndigheter i upphandlingsskadeavgift och vid allvarligare överträdelser av dataskyddsförordningen. Regeringen anser vid en sammantagen bedömning att den finansiella ställningen inte bör beaktas när företagsbotens storlek bestäms för staten, kommuner eller landsting och att dessa rättssubjekt alltså inte bör kunna åläggas en förhöjd företagsbot. Det bör understrykas att det nu sagda gäller endast sådan verksamhet som bedrivs direkt av staten, kommuner och 2018/19:164 landsting. Däremot bör givetvis ett statligt, kommunalt eller landstingskommunalt bolag kunna åläggas en förhöjd företagsbot, om det motsvarar de kriterier som anges i 1 kap. 3 § första stycket 4 årsredovisningslagen. Regeringens bedömning: Det föreslagna sättet att bestämma företagsbotens storlek ger inte anledning att ändra de nuvarande jämknings- och eftergiftsbestämmelserna i 36 kap. 10 § . Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna delar eller har ingenting att invända mot bedömningen. Som en följd av förändringarna avseende särskilt klandervärd brottslighet framhåller betydelsen av jämkningsreglerna som en garant för att oskäliga resultat kan undvikas. Skälen för regeringens bedömning: Regeringens förslag innebär att ett företags finansiella ställning i vissa fall kommer att ha stor betydelse för bestämmandet av företagsbotens storlek. Enligt den nuvarande regleringen ska näringsidkarens betalningsförmåga endast undantagsvis ges betydelse i fråga om jämkning och eftergift. Frågan är då om det mot bakgrund av de föreslagna ändringarna finns skäl att öka möjligheterna att tillmäta företagens betalningsförmåga betydelse för frågan om jämkning och eftergift. I de förhållandevis få fall där förhöjd företagsbot kan komma i fråga ska företagsboten bestämmas bl.a. med utgångspunkt i företagets finansiella ställning. Att sanktionen bestäms med utgångspunkt i företagets finansiella ställning ger enligt regeringen möjlighet att komma fram till en med hänsyn till företagets ekonomiska förhållanden rimlig företagsbot. kan dock, som påpekar, ses som en sista garant för att stötande eller obilliga resultat kan undvikas. En särskild fråga är hur de tröskeleffekter som kan uppkomma till följd av systemet med förhöjd företagsbot bör hanteras. Skulle viss brottslighet sanktionsvärdemässigt ligga vid den nedre gränsen för förhöjd företagsbot och företaget ha så stark finansiell ställning att tröskeleffekten av att brottet föranleder förhöjd företagsbot blir orimlig bör det ytterst finnas en möjlighet att jämka företagsboten. Det bör emellertid inte vara så att jämkning schablonmässigt ska ske så snart företaget har en stark finansiell ställning och brottet sanktionsvärdemässigt ligger vid nedre gränsen för förhöjd företagsbot. En individuell prövning med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet måste alltid ske. Regeringen bedömer att den nuvarande generella regleringen kan tillgodose det intresset. Mot den bakgrunden anser regeringen att det saknas skäl att utöka jämknings- eller eftergiftsmöjligheterna. 8Förhållandet mellan företagsboten och det individuella straffansvaret När reglerna om företagsbot infördes utformades de så att den straffrättsliga påföljden gavs företräde framför företagsboten. Samordningen skulle därmed ske vid bestämmandet av företagsboten. Genom de lagändringar som genomfördes utvidgades tillämpningsområdet för företagsboten till att omfatta även mindre allvarlig brottslighet som sker inom ramen för näringsverksamhet. I förarbetena till reform behandlades förhållandet mellan företagsboten och det individuella straffansvaret. Slutsatsen var att företagsboten i stället bör ha företräde framför det individuella straffansvaret vid viss mindre allvarlig brottslighet (prop. 2005/06:59 s. 43–45). Företagsboten gjordes därför till den primära sanktionen för brott som begås av oaktsamhet och inte kan föranleda annan påföljd än böter, vilket kommer till uttryck i den särskilda åtalsprövningsregeln i 36 kap. 10 a § . Beträffande den allvarligare brottsligheten uttalas att det gäller att såväl individuellt straffansvar som företagsbot kan utkrävas för mer allvarliga överträdelser (samma prop. s. 44). Några uttryckliga bestämmelser som, direkt eller indirekt, reglerade förhållandet mellan påföljd och företagsbot vid brottslighet av allvarligare slag infördes däremot inte. Även om några bestämmelser som reglerar förhållandet mellan påföljd och företagsbot vid allvarligare brottslighet aldrig infördes uttalas i propositionen i anslutning till slopandet av den tidigare grunden om jämkning av företagsboten när någon döms till påföljd för brott, att frågor om sanktionskumulation bör – i motsats till vad som tidigare gällde –beaktas vid bestämmandet av påföljd för den enskilde. En reglering som innebär att förhållandet mellan företagsboten och det individuella straffansvaret i första hand ska beaktas vid bestämmandet av företagsboten kunde innebära att delägare i fåmansbolag på ett omotiverat sätt gynnades av att den delägare som hade begått ett brott dömdes till påföljd för brottet. Det förhållandet ansågs tala för att sanktionskumulationen skulle beaktas vid påföljdsbestämningen. Om det i ett enskilt fall skulle visa sig att det inte är möjligt att uppnå rimliga resultat genom att med stöd av 29 kap. 5 § sätta ned den påföljd som den enskilde döms till konstateras dock att möjligheter finns att använda den mer generella jämkningsgrund som finns i 36 kap. 10 § första stycket 4 , dvs. att det annars finns särskilda skäl för jämkning av företagsboten (samma prop. s. 38 f.). Utgångspunkten reform är alltså att behovet av sanktionskumulation ska beaktas när påföljden bestäms. 2018/19:164 8.2 Vad som bör gälla för åtalsprövning Regeringens bedömning: Åtalsprövningsregeln i 36 kap. 10 a § bör inte ändras. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser delar eller har inte något att invända mot utredningens bedömning. och framhåller dock behovet av att klargöra åtalsprövningsregelns innebörd för en fysisk person när ett företag i ljuset av att dubbelprövningsförbudet enligt och EU:s rättighetsstadga hindrar att ett företag åläggs företagsbot när det redan finns ett lagakraftvunnet avgörande där företaget ålagts en administrativ sanktion. Skälen för regeringens bedömning: innehåller flera bestämmelser som syftar till att undvika att den samlade reaktionen på ett brott blir oproportionerligt sträng vid bruk av mer än en sanktion. Vissa sådana bestämmelser finns i 29 kap. 5 § första stycket 6 och 7 . En mera allmän bestämmelse om sanktionskumulation finns i 29 kap. 5 § första stycket 8 . Enligt denna ska rätten vid straffmätningen i skälig omfattning beakta om ett straff, utmätt efter brottets straffvärde, skulle framstå som oproportionerligt strängt med hänsyn till andra rättsliga sanktioner till följd av brottet. En sammanjämkning av en straffrättslig påföljd och en annan sanktion kan i princip ske på två olika sätt. Antingen sätts påföljden eller den andra sanktionen ned. Det förra gäller t.ex. som utgångspunkt när den andra sanktionen är utvisning eller någon förvaltningsrättslig sanktion som indragning av tillstånd eller disciplinpåföljd av offentligrättslig natur. I dessa fall jämkas påföljden nedåt, om den samlade reaktionen annars skulle bli för sträng. Lagstiftaren har intagit samma ståndpunkt när den andra sanktionen är företagsbot. I andra fall, t.ex. när den andra sanktionen är förverkande, är utgångspunkten i stället den motsatta. Det blir då den andra sanktionen, och inte påföljden, som sätts ned. I de förra fallen hanteras följaktligen sanktionskumulationen vid påföljdsbestämningen och i de senare fallen vid bestämmandet av den andra sanktionen. Det är naturligt att reglerna om påföljd och företagsbot samordnas så att de inte leder till en omotiverat sträng sammantagen reaktion för den enskilde. Den samordningen kan ske på olika sätt. Vid valet av vilken modell som bör användas, måste det beaktas att olika modeller ger skilda effekter, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Åtalsprövningsregeln i 36 kap. 10 a § innebär att företagsbot utgör den primära straffrättsliga sanktionen för brott som kan föranleda en talan om företagsbot och har begåtts av oaktsamhet och inte kan antas föranleda annan påföljd än böter. Erfarenheterna av åtalsprövningsregeln har visat sig vara goda, bl.a. eftersom den ger möjlighet att spara utredningsresurser. I de fall där bestämmelsen är tillämplig kan därför åklagare begränsa sitt arbete till frågan om företagsbot och behöver inte lägga tid och resurser på att identifiera en enskild gärningsman. Som regeringen konstaterade i samband med åtalsprövningsregelns införande kan en sanktion mot företaget vidare vara effektivare än en sanktion mot enskilda personer som verkar inom företaget. Lagöverträdelser som sker inom ett företags verksamhet beror inte sällan på brister som är hänförliga till före- Prop. 2018/19:164 tagets organisation. En sanktion som riktar sig direkt mot företaget skulle därför kunna ge ett incitament att organisera verksamheten på ett sätt som motverkar överträdelser (jfr prop. 2005/06:59 s. 44). I likhet med vad som anfördes reform anser regeringen att det i just dessa fall finns goda skäl att normalt låta enbart företaget, och inte den enskilde, bära det primära straffrättsliga ansvaret för brottet. Regeringen kan i likhet med och konstatera att en naturlig följd av förslaget i avsnitt 6.2, om att tillämpningsområdet för bestämmelserna om företagsbot ska utvidgas, är att det individuella straffansvaret för personer i offentlig förvaltning som huvudregel begränsas till fall av uppsåtliga brott och där påföljden inte kan stanna vid böter. Mot den bakgrunden – och med beaktande av att ingen av remissinstanserna har någon invändning mot utredningens bedömning – anser regeringen att åtalsprövningsregeln i 36 kap. 10 a § inte bör ändras. I och med att någon förändring av lagtexten inte görs saknas enligt regeringen förutsättningar att på sätt som och efterfrågar, klargöra hur lagstiftningen ska tillämpas i vissa särskilda situationer. Regeringens förslag: Det införs en särskild bestämmelse om att före- tagsboten ska kunna jämkas eller efterges om företagets ägare döms till påföljd för brottet och den samlade reaktionen på brottsligheten för honom eller henne skulle bli oproportionerligt sträng. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. myndigheten understryker dock att jämkning av företagsboten för aktiebolag endast bör komma i fråga i undantagsfall. heten, som delar bedömningen att utgångspunkten bör vara att både straff och företagsbot bör utdömas fullt ut, framhåller vidare vikten av att det förtydligas att jämkning av företagsboten för aktiebolag endast bör komma i fråga i särskilda undantagsfall. , som i huvudsak ställer sig positiv till utredningens förslag, anser att det även bör övervägas att införa en jämkningsbestämmelse som tar sin utgångspunkt i situationer där företaget i och för sig vidtagit lämpliga och erforderliga åtgärder för