prop · H603143 · 2019-06-25 00:00:00 — 3 § Om får en underrättelse från utländsk behörig myndighet om att den har tagit emot en sådan handling som anges i 1 §, ska handlingen anses ha kommit tillhanda den dag då verket tog emot underrättelsen. Om underrättelsen innehåller en kopia med ytterligare uppgifter som svar på ett föreläggande om komplettering av ansökan eller på en begäran om kompletterande uppgifter under förfarandet vid ömsesidig överenskommelse, ska handlingen i stället anses ha kommit tillhanda den dag då den överlämnande behöriga myndigheten tog emot handlingen. Förhållandet till andra nationella förfaranden 1 § En sökande kan ansöka om tvistlösning enligt denna lag även om ett beslut avseende tvistefrågan har fått laga kraft. 2 § får förklara tvistlösningsförfarandet enligt denna lag vilande om det pågår ett straffrättsligt förfarande som grundas på skattebrottslagen (1971:69) i den fråga som gett upphov till tvisten. Tvistlösningsförfarandet får vilandeförklaras från och med den dag då ansökan om tvistlösning godtogs till dess att ett slutligt beslut har fått laga kraft i det straffrättsliga förfarandet. 3 § Om en ansökan om tvistlösning lämnas in enligt 2 kap. 2 § ska avsluta varje annat liknande förfarande vid ömsesidig överenskommelse om den aktuella tvisten som pågår enligt ett skatteavtal mellan och en annan stat inom Europeiska unionen. 9 kap. Kostnader för tvistlösningsförfarandet 1 § får besluta att sökanden ska stå för oberoende personers kostnader och arvoden med anledning av en tvist enligt denna lag om har kommit överens med utländsk behörig myndighet om det och 1.sökanden har återkallat ansökan om tvistlösning, eller 2.en rådgivande kommitté har bekräftat att utländsk behörig myndighets beslut att avvisa ansökan om tvistlösning var riktigt. ska inte ersätta kostnader som uppstår för sökanden eller Prop. 2018/19:143 en annan person som är berörd av tvisten. 1 § Beslut enligt 2 kap. 6 §, 3 kap. 5 § andra stycket, 4 kap. 4 § och 8 § andra meningen, 5 kap. 3 § andra stycket, 5 § andra stycket och 6 § tredje stycket och 9 kap. 1 § får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut enligt denna lag får inte överklagas. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Lagen tillämpas för beskattningsår som börjar efter och ska tillämpas på ansökningar om tvistlösning som getts in efter . 2018/19:143 3 Ärendet och dess beredning publicerade slutrapporter avseende arbetet för att motverka skattebaserosion och flyttning av vinster (”Base Erosion and ”, BEPS). Detta arbete omfattade bl.a. regler i skatteavtal om ömsesidig överenskommelse inklusive skiljeförfarande (åtgärd 14). antogs rådets direktiv (EU) 2017/1852 om skattetvistlösningsmekanismer i Europeiska unionen (skattetvistlösningsdirektivet). Direktivet syftar till att upprätta ett effektivt förfarande för att lösa tvister mellan stater inom Europeiska unionen om tolkning och tillämpning av skatteavtal eller konventionen om undanröjande av dubbelbeskattning vid justering av inkomst mellan företag i intressegemenskap (90/436/EEG). I direktivet finns bestämmelser om ett EU-gemensamt förfarande för att lösa sådana tvister. Medlemsstaterna ska anta de författningar som behövs för att genomföra direktivet. Direktivet ska tillämpas på ansökningar om tvistlösning som lämnas in och som rör tvister om inkomst eller förmögenhet som intjänats eller innehavts . Direktivet finns i bilaga 1. Med anledning av direktivet om skattetvistlösningsmekanismer i Europeiska unionen utarbetades en promemoria Genomförande av direktivet om skattetvistlösningsmekanismer inom EU (i det följande benämnt ”promemorian”) inom . Promemorians lagförslag finns i bilaga 2. Promemorian har remissbehandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 3. Remissvaren finns tillgängliga i (Fi2019/00521/S3). Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 4. Lagrådets yttrande finns i bilaga 5. Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets synpunkter, som behandlas i avsnitt 6.4.1–6.4.3, 6.5.3, 6.6.1, 6.6.6, 6.6.7, 6.6.9, 6.7.1, 6.7.2, 6.10 och i författningskommentaren. I förhållande till lagrådsremissens lagförslag görs också vissa språkliga och redaktionella ändringar. Skatteavtal syftar till att undvika dubbelbeskattning och förhindra Genom att dubbelbeskattning undviks, elimineras eller minskas blir de skattemässiga hinder som finns för ett fritt utbyte av varor, kapital och tjänster och för fri rörlighet för arbetskraft mindre. innehåller bestämmelser om bl.a. vilka personer som omfattas av avtalet, i vilken stat en person ska anses ha hemvist vid tillämpningen av avtalet, hur beskattningsrätten till olika inkomster ska fördelas mellan staterna och på vilket sätt dubbelbeskattning ska undvikas. har fullständiga skatteavtal med drygt 80 stater och jurisdiktioner, däribland samtliga stater inom EU. Alla fullständiga skatteavtal mellan och andra stater inom EU innehåller bestämmelser om ett förfarande vid ömsesidig överenskommelse, även om utformningen av dessa bestämmelser kan skilja sig åt mellan avtalen. Generellt sett innebär dessa bestämmelser att en skattskyldig som anser att någon av (eller båda) de avtalsslutande staterna har vidtagit åtgärder som strider mot bestämmelserna i det aktuella avtalet har rätt att ansöka om att staterna löser frågan. Det är sedan upp till de avtalsslutande staterna att, antingen på egen hand eller gemensamt via en ömsesidig överenskommelse, försöka hitta en lösning. Bestämmelser om förfarande vid ömsesidig överenskommelse finns också i modellavtal (artikel 25) som utgör grunden för svenska förhandlingar om skatteavtal. version av modellavtalet kompletterades bestämmelserna om förfarandet vid ömsesidig överenskommelse med ett s.k. skiljeförfarande. Denna komplettering syftade till att säkerställa att en skattskyldig som har ansökt om ett förfarande vid ömsesidig överenskommelse får sin fråga löst. Detta uppnås genom att den skattskyldige, om de avtalsslutande staterna inte kan enas om en lösning i ärendet, får begära att olösta frågor avgörs av en skiljenämnd. De avtalsslutande staterna är sedan bundna av skiljenämndens yttrande om de inte kan komma överens om en annan lösning. Förfarandet med skiljenämnd är inte ett separat förfarande utan utgör en del av förfarandet vid ömsesidig överenskommelse. Vad gäller bilaterala skatteavtal med övriga stater inom EU är det enbart avtalet med och och avtalet med som innehåller bestämmelser om skiljeförfarande. Bestämmelser om skiljeförfarande finns dock även i förhållande till övriga stater inom EU i och med den multilaterala konventionen om undanröjande av dubbelbeskattning vid justering av inkomst mellan företag i intressegemenskap (90/436/EEG, skiljemannakonventionen). Även om skiljemannakonventionen har ett mer begränsat tillämpningsområde än de bilaterala skatteavtalen så innehåller såväl konventionen som avtalen bestämmelser om fördelning av beskattningsrätt samt syftar till att undvika dubbelbeskattning. Såväl skiljemannakonventionen som de bilaterala avtalen omfattas därför av termen ”skatteavtal”. Det bör framhållas att begreppet skiljeförfarande i skatteavtalen inte har någon koppling till begreppet skiljeförfarande i lagen (1999:116) om skiljeförfarande. Enligt förordningen (2000:1077) om handläggning av ärenden enligt skatteavtal ska pröva sådana ärenden om inkomst-, fastighets- eller förmögenhetsskatt som enligt skatteavtal eller annat avtal som har ingått med en annan stat ska handläggas av behörig myndighet, om ärendet avser ändring i fråga om beslut varigenom statlig eller skatt har påförts. Om ett ärende är av särskild betydelse eller annars av sådan beskaffenhet att det bör avgöras av regeringen, ska dock överlämna ärendet till regeringen tillsammans med ett eget yttrande. 2018/19:143 4.2 arbete med att motverka aggressiv påbörjade med understöd av G20 ett projekt för att motverka skattebaserodering och flyttning av vinster (”Base Erosion and ”, ). publicerades 13 rapporter (avseende 15 åtgärdsområden) och ett sammanfattande dokument som tillsammans utgör det s.k. BEPS-paketet. Såväl OECD- som G20-länderna har godkänt BEPS-paketet. enades om ett inkluderande ramverk för genomförande och övervakning av åtgärderna enligt BEPS-paketet. godkändes sedan av G20-länderna . Ett skäl till BEPS-paketet är att det är svårt för en enskild stat att på egen hand motverka skattebaserosion och flyttning av vinster, eftersom den del av bolagsskattebasen som utgörs av multinationella företag kan anses vara mycket rörlig. Det betyder att om ett land unilateralt inför vissa åtgärder för att motverka skattebaserosionen och flyttning av vinster, är det ofta möjligt för multinationella företag att kringgå dessa. Unilaterala åtgärder kan dessutom skada ett lands konkurrenskraft när det gäller att attrahera investeringar. Vidare kan regler som ett enskilt land antar för att motverka skattebaserosion och flyttning av vinster i stället leda till internationell dubbelbeskattning. anser mot bakgrund av detta att det är nödvändigt att regler som ska motverka skattebaserosion och flyttning av vinster tas fram av länder gemensamt. I den handlingsplan som togs fram i inledningen av angavs att åtgärderna för att motverka BEPS kan komma att innebära en ökad osäkerhet vid beskattningen. I handlingsplanen uttalades att det därför var viktigt att komplettera åtgärderna mot skattebaserosion och flyttning av vinster med åtgärder som minskar nämnda osäkerhet och ökar förutsebarheten vid beskattningen. Arbetet med sådana åtgärder kom att bedrivas i åtgärd 14 och resulterade i slutrapporten ”Making Dispute Resolution Mechanisms ”. Rapporten innehåller minimistandarder och rekommendationer avseende bestämmelser i skatteavtal om förfarandet vid ömsesidig överenskommelse, inklusive skiljeförfarande. 4.3 EU:s arbete med att påverka skattebaserosion och flyttning av vinster Vid möte antogs rådsslutsatser om BEPS-arbete i EU. I rådsslutsatserna understryks bl.a. behovet av gemensamma lösningar på EU-nivå samt en effektiv och snabb koordinerad implementering av BEPS-åtgärderna av medlemsstaterna. Flera åtgärder har beslutats, bl.a. rådets direktiv (EU) 2016/1164 av den om fastställande av regler mot skatteflyktsmetoder som direkt påverkar den inre marknadens funktion (direktivet mot skatte- Som ett led i detta arbete presenterade kommissionen i förslaget till skattetvistlösningsdirektiv. var att förbättra de tvistlösningsmekanismer som redan finns i bilaterala skatteavtal medlemsstaterna emellan och i skiljemannakonventionen. Kommissionens förslag byggde i stor utsträckning på bestämmelserna i . 2018/19:143 skiljemannakonventionen men innehöll en mer detaljerad reglering av 4.4Skattetvistlösningsförfarandet i direktivet i korthet Som angetts ovan innehåller direktivet bestämmelser om ett EU- gemensamt förfarande för att lösa tvister mellan stater inom Europeiska unionen om tolkning och tillämpning av skatteavtal och skiljemannakonventionen. Förfarandet kan i korthet beskrivas som följer. Ord och uttryck förklaras närmare i avsnitt 6.2. Förfarandet initieras genom sökandens ansökan om tvistlösning till behöriga myndigheter i berörda medlemsstater. Ansökan ska ges in till samtliga behöriga myndigheter i berörda medlemsstater . Respektive behörig myndighet har sedan att pröva ansökan och antingen godta eller avvisa den. Om ansökan godtas av samtliga behöriga myndigheter ska myndigheterna inleda ett förfarande i syfte att lösa den uppkomna tvisten. Förfarandet kallas förfarande vid ömsesidig överenskommelse. Om myndigheterna inte , eller som längst om förfarandet förlängts, nått en sådan överenskommelse ska sökanden underrättas om detta. Sökanden kan därefter begära att en rådgivande kommitté inrättas. Den rådgivande kommitténs uppgift är att lämna ett yttrande med förslag på lösning på tvisten . Yttrandet ska överlämnas till de behöriga myndigheterna i berörda medlemsstater som antingen ska ingå en ömsesidig överenskommelse grundad på yttrandet, eller komma överens om en annan lösning på tvisten. Den ömsesidiga överenskommelsen ska sedan verkställas under förutsättning att den bl.a. godtas av den sökande. Om ansökan om tvistlösning inte godtas av samtliga behöriga myndigheter utan i stället avvisas av minst en behörig myndighet i en berörd medlemsstat kan en rådgivande kommitté inrättas för att så att säga överpröva avvisningsbeslutet. Om kommittén kommer fram till att ansökan ska godtas ska ett sådant förfarande vid ömsesidig överenskommelse som anges ovan inledas. Detta förutsätter dock att en berörd medlemsstat begär det. Om ingen behörig myndighet begär inledande av förfarandet ska kommittén i stället avge ett yttrande med förslag till lösning på tvisten. Yttrandet ska sedan läggas till grund för den ömsesidiga överenskommelsen alternativt ersättas av de behöriga myndigheternas egen lösning på tvisten, på samma sätt som nämnts ovan. För att säkerställa att de tvistande medlemsstaterna når en överenskommelse finns flera möjligheter för en sökande att vända sig till en domstol eller myndighet under förfarandet för att garantera att processen inte stannar upp. 2018/19:143 5 En ny lagstiftning införs för att lösa tvister som rör tolkningen och tillämpningen av skatteavtal inom Regeringens förslag: Skattetvistlösningsdirektivets bestämmelser om skattetvistlösningsmekanismer inom Europeiska unionen ska genomföras i en särskild lag: lagen om tvistlösningsförfarande i ärenden som rör skatteavtal inom Europeiska unionen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har kommenterat förslaget. Skälen för regeringens förslag: Skattetvistlösningsdirektivets bestäm- melser om tvistlösning syftar till att säkerställa att en tvist mellan stater inom EU om tolkningen och tillämpningen av ett bilateralt skatteavtal dem emellan eller av skiljemannakonventionen (genomförd i svensk rätt genom lagen [1999:1211] om konvention om undanröjande av dubbelbeskattning vid justering av inkomst mellan företag i intressegemenskap) blir löst enligt en viss procedur och inom . Själva proceduren består av ett förfarande vid ömsesidig överenskommelse liknande det som finns i skatteavtalen. I likhet med vissa svenska bilaterala skatteavtal och skiljemannakonventionen innehåller direktivet också bestämmelser om skiljeförfarande (dock inte att förväxla med det förfarande som regleras i lagen [1999:116] om skiljeförfarande). I svensk rätt finns inte någon generell lag eller annan sammanhållen reglering av frågor som rör tvistlösning utanför domstol. På skatteområdet finns bestämmelser om tvistlösning genom förfarandet vid ömsesidig överenskommelse i respektive lag om skatteavtal (se t.ex. lagen [2015:666] om skatteavtal mellan samt och ) och i lagen om konvention om undanröjande av dubbelbeskattning vid justering av inkomst mellan företag i intressegemenskap. Det finns också specifika lagar om utomrättslig tvistlösning i bl.a. lagen om skiljeförfarande, lagen (2011:860) om medling i vissa privaträttsliga tvister och lagen (2015:671) om alternativ tvistlösning i konsumentförhållanden. Utifrån vad som sagts kan konstateras att det inte förefaller naturligt, eller lämpligt, att föra in direktivets bestämmelser i någon befintlig lag. Eftersom skattetvistlösningsdirektivet är av övergripande natur och ska tillämpas vid tvister som grundas på bilaterala skatteavtal eller skiljemannakonventionen bör bestämmelserna som utgångspunkt regleras i en ny lag. En sådan ordning gör förfarandet mera överskådligt, tydligt och förståeligt. tillämpningsbestämmelser som saknar koppling till tidsfrister och rättigheter eller skyldigheter för den enskilde behöver dock inte föras in i lag utan kan med fördel genomföras genom föreskrifter på lägre nivå. De bestämmelser i direktivet som reglerar handlandet för utländska organ eller funktioner varken bör eller kan införas i svensk författning. Förslaget till genomförande av 6.1Den nya lagens innehåll och tillämpningsområde Regeringens förslag: Lagen ska tillämpas vid tvister mellan och en annan stat inom Europeiska unionen om tolkningen och tillämpningen av ett skatteavtal mellan och den andra staten som ska lösas på ett sådant sätt som avses i skattetvistlösningsdirektivet. Regeringens bedömning: Någon definition av tvistefråga behövs inte. Inte heller behöver det regleras att lagen innehåller rättigheter och skyldigheter för berörda personer. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna: anger att det i flera paragrafer i lagen sker en hänvisning till direktivet med orden ”…artikel xx i skattetvistlösningsdirektivet, i den ursprungliga lydelsen…”, att denna upprepning framstår som obehövlig och att man i stället, i lagens 1 eller 2 §, skulle kunna definiera direktivet t.ex. genom att i 1 § flytta parentesen till slutet av meningen, ”…i Europeiska unionen, i dess ursprungliga lydelse (skattetvistlösningsdirektivet).”. Näringslivets skattedelegation (NSD), till vars yttrande , Svensk Försäkring, och ansluter sig anger att det framstår som att den föreslagna lagen endast är tillämplig om det föreligger en tvist mellan och en annan stat inom EU och att det bör förtydligas att tvist kan föreligga mellan och en eller flera stater inom EU. Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 1 i skattetvistlösningsdirektivet anges att direktivet fastställer regler för en mekanism vars syfte är att lösa tvister som uppstått mellan medlemsstater till följd av tolkningen och tillämpningen av avtal och konventioner som föreskriver ett undanröjande av dubbelbeskattning av inkomst och, i förekommande fall, kapital. I den svenska versionen av direktivet används genomgående termen ”kapital” för den engelska termen ”capital”. Det är uppenbart att syftet har varit att direktivet i denna del ska följa den terminologi som används i det relevanta avtalet. Av denna anledning bör termen ”förmögenhet” användas för den engelska termen ”capital” (jfr med exempelvis lagen [2014:340] om skatteavtal mellan och ). I artikel 1 i skattetvistlösningsdirektivet anges vidare att i direktivet fastställs de berörda personernas rättigheter och skyldigheter i händelse av sådana tvister. Den fråga som är anledningen till sådana tvister kallas i skattetvistlösningsdirektivet för tvistefråga. En bestämmelse som klargör lagens tillämpningsområde och som motsvarar den första meningen i artikel 1 i skattetvistlösningsdirektivet bör tas in i den nya lagen. För tydlighets skull bör det i bestämmelsen anges att lagen ska gälla vid tvist mellan och en annan stat inom EU om tolkningen och tillämpningen av ett skatteavtal mellan och staten i fråga. 2018/19:143 NSD m.fl. anser att det bör förtydligas att lagen är tillämplig på tvister mellan och en eller flera stater inom EU. Även om det kan förekomma situationer där fler än två stater beskattar en och samma person för samma inkomst är det ändå så att tvisten beror på olika tolkning och tillämpning av ett skatteavtal mellan och en annan stat, dvs. endast två stater. Den ömsesidiga överenskommelsen som ingås är också den en överenskommelse om hur dubbelbeskattningssituationen ska lösas mellan de två stater som ingår överenskommelsen. Detta gäller även fall då skatteavtalet är multilateralt. I detta sammanhang kan framhållas att endast har ett multilateralt avtal, det är det nordiska avtalet där EU-länderna och är parter. Regeringen anser därför att det inte behövs något ytterligare förtydligande i detta avseende. har synpunkter på utformningen av de paragrafer där hänvisning görs till skattetvistlösningsdirektivet ”i den ursprungliga lydelsen”. Utformningen av dessa paragrafer har gjorts för att det ska framgå vilken lydelse av direktivet som avses även efter eventuella framtida ändringar i den föreslagna lagen. Även om paragraferna blir något tyngre att läsa är utformningen enligt regeringens bedömning lagtekniskt nödvändig. Remissinstansernas synpunkter leder därför inte till en ändrad utformning av paragraferna i fråga. För att inte ge intryck av att förfarandet i lagen är det enda förfarande som finns tillgängligt för att lösa den aktuella typen av tvister bör dessutom anges att lagen ska gälla för tvister som ska lösas på ett sådant sätt som avses i skattetvistlösningsdirektivet. Det innebär alltså att lagen endast är tillämplig på sådana tvister som uppstått mellan medlemsstater till följd av tolkning och tillämpning av avtal och konventioner som föreskriver ett undanröjande av dubbelbeskattning av inkomst och, i förekommande fall, förmögenhet. Då lagen kommer att innehålla bestämmelser om rättigheter och skyldigheter för fysiska och juridiska personer saknas anledning att föra in en särskild bestämmelse för att tydliggöra detta på motsvarande sätt som görs i artikel 1 i skattetvistlösningsdirektivet. Inte heller bedöms det nödvändigt att införa en definition av begreppet tvistefråga. Förslaget genomförs genom 1 kap. 1 § i den nya lagen. Ord och uttryck i den nya lagen Regeringens förslag: I den nya lagen ska det anges vad som avses med behörig myndighet och skatteavtal. Ord och uttryck som inte definieras i lagen ska ha samma betydelse som de har enligt det skatteavtal som är föremål för tolkning och tillämpning i tvisten. Om ett ord eller uttryck inte definieras i skatteavtalet i fråga ska det ha samma betydelse som i den svenska lagstiftning som gällde för beslutet eller beskedet om den åtgärd som gav upphov till tvisten. Betydelsen som ordet eller uttrycket har i den svenska skattelagstiftningen ska ha företräde framför betydelsen enligt annan lagstiftning. Regeringens bedömning: Bestämmelser som förklarar uttrycken ”behörig domstol”, ”dubbelbeskattning” och ”berörd person” enligt direktivet bör inte tas in i lag. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna: Förvaltningsrätten i anger i sitt remissvar att skrivningen ”ord och uttryck som inte anges” i den föreslagna 1 kap. 3 § bör ersättas med ”ord och uttryck som inte definieras”. Skälen för regeringens förslag och bedömning Artikel 2.1 i skattetvistlösningsdirektivet innehåller definitioner av fyra begrepp: behörig myndighet, behörig domstol, dubbelbeskattning och berörd person. Behörig myndighet och behörig domstol ska utses av respektive medlemsstat. En behörig domstol kan, utöver en domstol, vara en tribunal eller annat organ i en medlemsstat som staten utsett till sin behöriga domstol. Med dubbelbeskattning avses enligt artikel 2.1 c uttag i två eller flera medlemsstater av sådana skatter som omfattas av ett avtal eller en konvention som avses i artikel 1 på samma beskattningsbara inkomst eller förmögenhet när det ger upphov till antingen i) en ytterligare beskattning, ii) en ökning av skatteskulden, eller iii) en annullering eller minskning av förluster, som skulle kunna användas för att kvitta beskattningsbara vinster. En berörd person är enligt artikel 2.1 d en person som har sin skatterättsliga hemvist i en medlemsstat och vars beskattning påverkas direkt av en tvistefråga. I begreppet person inkluderas såväl fysiska som juridiska personer. I artikel 2.2 anges att alla begrepp som inte definieras i direktivet ska, såvida inte annat framgår av sammanhanget, ha den innebörd som de har enligt det relevanta avtal eller den relevanta konvention som avses i artikel 1 som gäller för mottagandet av den första underrättelsen om den åtgärd som leder till eller kommer att leda till en tvistefråga. Om detta inte definieras i ett sådant avtal eller en sådan konvention ska det ha den innebörd som det har det har enligt rätten i den berörda medlemsstaten med avsikt på de skatter för vilka nämnda avtal eller konvention tillämpas. Innebörden enligt tillämplig skattelagstiftning i den medlemsstaten som tillämpar skatteavtalet ska ha företräde framför den innebörd som begreppet ges enligt annan lagstiftning i den medlemsstaten.