prop · H60365 · 2019-03-19 00:00:00 — Beträffande artikel 12 konstaterade regeringen att skyldigheten att logga uppgifter i kontrollsyfte kan sägas utgöra ett led i uppfyllandet av de grundläggande skyldigheter som åligger (numera ) som personuppgiftsansvarig när det gäller behandling och skydd av uppgifterna. Därför ansågs det närmast handla om att se till att det tekniska systemet fungerar på ett sådant sätt att det uppfyller rådsbeslutets krav när det gäller loggningsuppgifter och det konstaterades att i den mån reglering krävs kan det ske på förordningsnivå (prop. 2009/10:86 s. 25 f.). En bestämmelse om loggning infördes också i 23 § förordningen om SIS. Vad gäller bestämmelserna om utbildning av personal i artikel 14 ansåg regeringen att det även ligger i Rikspolis- styrelsens (numera ) uppgift som personuppgifts- ansvarig att se till att personer som ges tillgång till SIS har den utbildning som krävs (prop. 2009/10:86 s. 26). Brottsdatalagen innehåller än mer specifika bestämmelser om datasäkerhet än personuppgiftslagen. 3 kap. 2 § avser den personuppgifts- ansvariges skyldighet att vidta tekniska och organisatoriska åtgärder för att skydda personuppgifter, och principerna om inbyggt dataskydd och dataskydd som standard gäller enligt 3 kap. 3 och 4 §§. Dessa bestämmelser, tillsammans med bestämmelsen i 23 § förordningen om SIS, uppfyller enligt regeringens bedömning kraven i artikel 10 på datasäkerhet och i artikel 12 på loggning när behandlingen av personuppgifter i sker på brottsdatalagens område. Regeringen bedömer vidare att det, på samma vis som enligt personuppgiftslagen, måste anses ligga i uppgift som personuppgiftsansvarig enligt brottsdatalagen att se till att personer som ges tillgång till SIS har tillräcklig utbildning (i 3 kap. 2 § brottsdata- förordningen finns också en bestämmelse om skyldighet att anta och dokumentera interna strategier för dataskydd, som bl.a. kan avse interna regelverk som behandlar utbildning av personal, se SOU 2017:29 s. 302). Även kravet i artikel 14 är alltså uppfyllt när behandlingen av personuppgifter i sker på brottsdatalagens område. Också dataskyddsförordningen innehåller bestämmelser om den personuppgiftsansvariges skyldighet att vidta tekniska och organisatoriska åtgärder till skydd för behandlade personuppgifter (artikel 24 och 32) samt om inbyggt dataskydd och dataskydd som standard (artikel 25). Bestämmelserna motsvarar i huvudsak vad som gäller enligt brottsdatalagen och regeringen bedömer att dessa, tillsammans med 23 § förordningen om SIS, uppfyller rådsbeslutets krav på datasäkerhet och loggning. Även av uppgift som personuppgifts- ansvarig enligt dataskyddsförordningen följer en skyldighet att se till att den personal som har tillgång till har lämplig utbildning enligt artikel 39.1 b, som säger att det dataskyddsombud som Polis- myndigheten är skyldig att utnämna bl.a. ska ha till uppgift att övervaka efterlevnaden av den personuppgiftsansvariges strategi för utbildning av personal som deltar i behandling. Även kravet i artikel 14 är alltså uppfyllt när behandlingen av personuppgifter i sker på dataskydds- förordningens område. Enligt artikel 49 i rådsbeslutet ansvarar den medlemsstat som lägger in en registrering i SIS för att uppgifterna är korrekta, aktuella och att det finns lagstöd för registreringen. Artikeln innehåller därutöver detaljerade bestämmelser om förfarandet när uppgifter misstänks vara felaktiga eller ha lagrats i strid med rådsbeslutet. När rådsbeslutet genomfördes i svensk rätt konstaterade regeringen att (numera ) som personuppgifts- ansvarig har att följa bl.a. skyldigheten enligt 9 § h personuppgiftslagen att se till att alla rimliga åtgärder vidtas för att rätta, blockera och utplåna felaktiga personuppgifter (prop. 2009/10:86 s. 40). Några lagstiftnings- åtgärder ansågs därmed inte krävas för att genomföra artikel 49. Råds- beslutets bestämmelser om förfarandet medlemsstaterna emellan vid misstänkta felaktigheter i registret reglerades i 17 § förordningen om SIS. Brottsdatalagens grundläggande krav på behandling av personuppgifter innefattar att de ska behandlas författningsenligt och på ett korrekt sätt (2 kap. 6 §), att de ska vara korrekta och, om nödvändigt, uppdaterade (2 kap. 7 §) samt att alla rimliga åtgärder ska vidtas för att personuppgifter som är felaktiga eller ofullständiga rättas (2 kap. 5 §). Även dataskydds- förordningen innehåller motsvarande krav på behandling av person- uppgifter (se särskilt artikel 5 a och 5 d). Regeringen gör därför bedömningen att regleringen i såväl brottsdatalagen som dataskydds- förordningen, tillsammans med bestämmelsen i 17 § förordningen om SIS, genomför kraven i artikel 49 i rådsbeslutet. Dataskydd i enlighet med dataskyddskonventionen I artikel 57 i rådsbeslutet anges att personuppgifter som behandlas med tillämpning av rådsbeslutet ska skyddas i enlighet med konvention av om skydd för enskilda vid automatisk databehandling av personuppgifter och senare ändringar av denna (dataskyddskonventionen). Vid genomförandena av (som innehöll motsvarande bestämmelse) och rådsbeslutet bedömde regeringen att de allmänna skyddsreglerna i personuppgiftslagen, tillsammans med de möjligheter som finns att vid behov meddela kompletterande bestämmelser i förordning eller myndighetsföreskrifter, var tillräckliga för att genomföra kravet på dataskydd i enlighet med dataskyddskonventionen (prop. 2009/10:86 s. 45). Ett av de övergripande syftena med både dataskyddsdirektivet och dataskyddsförordningen är att förstärka och harmonisera skyddet för enskilda vid behandling av personuppgifter inom unionen. Av skäl 68 i dataskyddsdirektivet och skäl 105 i dataskyddsförordningen framgår också att kommissionen, vid bedömningen av om ett tredjeland erbjuder en adekvat dataskyddsnivå, bör beakta tredjelandets anslutning till data- Prop. 2018/19:65 skyddskonventionen. Mot denna bakgrund delar regeringen bedömningen i promemorian att det, utan någon mer djupgående analys av dataskyddskonventionen, är möjligt att utgå ifrån att de nya EU- rättsakterna och därmed även brottsdatalagen uppfyller konventionens krav på dataskydd. Skadestånd samt rätt till rättslig prövning av vissa frågor Artikel 59.1 i rådsbeslutet innehåller en bestämmelse som innebär att en framställning om att få tillgång till, rätta, radera, eller erhålla information eller få gottgörelse i samband med en registrering i SIS ska kunna göras till domstol eller behörig myndighet av den enskilde som berörs av registreringen. Vid genomförandet av rådsbeslutet konstaterade regeringen att bestämmelsen i 52 § personuppgiftslagen, som möjliggör överklagande till allmän förvaltningsdomstol av beslut att inte lämna information till en enskild, genomför rätten till rättslig prövning när det gäller att få ut uppgifter ur registret och annan information som har samband med en registrering. För att genomföra artikel 59.1 i den del som avser rätt till rättslig prövning av en begäran om rättelse eller radering ansågs i stället att en särskild regel om rätt att överklaga vissa beslut behövde tas in i lagen om SIS, dvs. 17 § som regeringen i avsnitt 11.4.7 föreslår ska upphävas (prop. 2009/10:86 s. 46–48). Regeringen konstaterar att artikel 59.1, i ovan nämnda delar, fortsättningsvis kommer att genomföras genom bestämmelserna om överklagande i 7 kap. 2 § brottsdatalagen och 7 kap. 2 § dataskyddslagen som, avseende behandling på brottsdatalagens respektive dataskydds- förordningens område, ger den enskilde rätt att till allmän förvaltningsdomstol överklaga beslut i frågor om information och tillgång till personuppgifter samt rättelse och radering. Enligt artikel 64.1 i rådsbeslutet ska medlemsstaterna, i enlighet med sin nationella lagstiftning, ansvara för skador som drabbar en person genom användningen av den nationella delen av SIS (dvs. ) och som framgått ovan omfattar rätten till rättslig prövning enligt artikel 59.1 också sådana anspråk på skadestånd. Vid genomförandet av rådsbeslutet ansåg regeringen att dessa båda bestämmelser genomfördes genom hänvisningen i 16 § lagen om SIS till 48 § personuppgiftslagen (prop. 2009/10:86 s. 46– 48 och 53). Regeringen konstaterar att bestämmelserna fortsättningsvis kommer att genomföras genom bestämmelsen i 7 kap. 1 § dataskyddslagen samt genom den föreslagna hänvisningen i 16 § lagen om SIS till 7 kap. 1 § brottsdatalagen (se avsnitt 11.4.7). Regleringen om registrering av förelägganden och uppbörd av böter 12.1Utdömande och föreläggande av böter Böter, som är en påföljd för brott, kan utgå i form av dagsböter, penningböter eller normerade böter och tillfaller staten. Böter kan användas antingen som självständig påföljd för mindre allvarliga brott där böter förekommer i straffskalan eller i kombination med annan påföljd oavsett om böter är föreskrivet för brottet eller inte. Bötesstraff verkställs i första hand genom uppbörd. Det är emellertid inte bara bötesstraff som verkställs genom uppbörd, utan även vissa viten utdömda av allmän domstol och sådan särskild rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet. Reglerna om uppbörd omfattar alltså mer än bara bötesstraff och när ordet böter används i det följande omfattas därför även vite utdömt av allmän domstol och särskild rättsverkan som innefattar betalningsskyldighet, om inte annat framgår. När endast böter avses används ordet bötesstraff. Ett bötesstraff bestäms antingen genom att domstol dömer ut det eller genom att den enskilde godtar det påföljdsförslag som en brotts- bekämpande myndighet har angett i ett strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsbot. Domstol kan besluta om bötesstraff när åtal väcks, dels som självständig påföljd för brott av mindre allvarligt slag, dels i kombination med villkorlig dom, skyddstillsyn eller ungdomsvård. Ansvarsfrågan för brott kan även tas upp av åklagare genom strafföreläggande, förutsatt att brottet hör under allmänt åtal och att böter ingår i straffskalan för brottet (48 kap. 1 § och 4 § första stycket ). Vid finns det särskilt förordnade befattningshavare, s.k. tullåklagare, som är särskilda åklagare enligt 7 kap. 8 § och som även de kan utfärda strafföreläggande för vissa typer av brott (1 och 32 §§ lagen [2000:1225] om straff för smuggling). Ett strafföreläggande får enligt 48 kap. 4 § under vissa förutsättningar också avse villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter när det är uppenbart att rätten skulle döma till sådan påföljd. Har målsäganden anmält enskilt anspråk avseende betalningsskyldighet och är omständigheterna sådana att åklagaren enligt 22 kap. 2 § första stycket är skyldig att utföra måls- ägandens talan, ska strafföreläggandet enligt 48 kap. 5 a § rätte- gångsbalken även ta upp det enskilda anspråket. Om föreläggandet godkänns ska den förelagde enligt 48 kap. 9 § rät- tegångsbalken underteckna en förklaring om att gärningen erkänns och att det straff, den särskilda rättsverkan och det enskilda anspråk som ingår i föreläggandet godtas. Den förelagde kan också välja att godkänna strafföreläggandet genom att betala det belopp som anges på inbetalningskortet. Utöver ett bötesbelopp kan ett strafföreläggande även omfatta särskild rättsverkan (se nedan). Betalningen gäller i de flesta fall Prop. 2018/19:65 som ett godkännande. Ett föreläggande är alltså att anse som godkänt när det skriftliga godkännandet eller betalningen kommer in till en behörig myndighet. När föreläggandet godkänts gäller det som en dom som har fått laga kraft. Föreläggande av ordningsbot får enligt 48 kap. 13 § utfärdas för brott för vilket inte är föreskrivet annat straff än penningböter, om Riksåklagaren i enlighet med 48 kap. 14 § har bestämt ordningsbot för brottet (se Riksåklagarens föreskrifter [1999:178] om ordningsbot för vissa brott). Detta gäller dock med de betydande begränsningar som följer av bestämmelsen i 48 kap. 15 § , som anger när föreläggande av ordningsbot inte får utfärdas. Så är fallet bl.a. om den misstänkte förnekar gärningen eller om det finns ett enskilt anspråk. Ett föreläggande av ordningsbot innehåller i de allra flesta fall endast ett bötesstraff. Enligt 5 § ordningsbots- kungörelsen är det emellertid under vissa förutsättningar möjligt att i ett föreläggande även ta upp frågan om förverkande om föreläggandet avser vissa brott enligt ordningslagen (1993:1617) eller lagen om straff för smuggling. I övrigt får föreläggande inte utfärdas för brott som är förenade med förverkande av egendom eller annan sådan särskild rättsverkan. När ett föreläggande av ordningsbot har utfärdats registreras uppgifterna om det i ett särskilt tekniskt system, kallat Orbit, som ansvarar för. Systemet används även av . De förelägganden som utfärdar registreras manuellt i systemet av Polis- myndigheten. Orbit innehåller det register över förelägganden av ordningsbot som för med stöd av förordningen (1997:903) om register över förelägganden av ordningsbot (se avsnitt 12.3). Om föreläggandet av ordningsbot godkänns undertecknar den förelagde en förklaring om att gärningen erkänns och att det straff och den särskilda rättsverkan som ingår i föreläggandet godtas. Den förelagde kan också välja att godkänna föreläggandet genom att betala det belopp som anges på inbetalningskortet. När föreläggandet godkänts gäller det som en dom som har fått laga kraft. 12.1.2Annan betalningsskyldighet som omfattas av reglerna om uppbörd Vite är ett på förhand bestämt belopp, vars funktion är att vara ett påtryckningsmedel för en person att följa ett beslut eller åtagande. Domstol eller annan myndighet kan sätta ut vite för att uppnå en prestation, t.ex. inom ramen för ett pågående ärende (s.k. förfarandevite), eller för att ge eftertryck till sitt slutliga beslut om ett visst resultat (s.k. materiellt vite). Vite kan inte sättas ut utan uttryckligt författningsstöd. Ett vite som är riktat till en eller flera bestämda personer beslutas genom ett vitesföreläggande. I föreläggandet anges då ett visst belopp som den förelagde senare kan bli skyldig att betala som en följd av att han eller hon inte har uppfyllt den angivna prestationen, åtgärden eller resultatet. 2018/19:65 Särskild rättsverkan av brott Särskild rättsverkan av brott är en författningsreglerad följd av ett brott som varken är en påföljd eller en skyldighet att betala skadestånd (se 1 kap. 8 § ). Förutom förverkande av egendom och företagsbot omfattas bl.a. olika slag av betalningsförpliktelser, exempelvis avgift enligt lagen om brottsofferfond. Förverkande delas upp i sakförverkande och värdeförverkande. Sak- förverkande innebär att viss specifik egendom förklaras förverkad. Ägaren eller rättighetsinnehavaren förlorar därigenom sin rätt till egendomen. Värdeförverkande innebär att värdet av viss egendom eller vissa förtjänster förklaras förverkade. Det innebär en förpliktelse för den enskilde att betala ett angivet belopp. Beslut om förverkande kan meddelas av domstol vid prövningen av ansvarsfrågan för det brott som förverkandet grundar sig på. Förverkande får även tas upp i ett strafföreläggande och ett föreläggande av ordningsbot enligt reglerna i 48 kap. . Företagsbot är en sanktion som har till syfte att komplettera det individuella straffansvaret vid brott i näringsverksamhet. Domstol får enligt 36 kap. 7 § på yrkande av åklagare ålägga näringsidkare företagsbot för brott för vilket är föreskrivet strängare straff än penningböter och som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet. Företagsbot kan åläggas både fysiska och juridiska personer. Företagsbot får enligt 48 kap. 4 § tredje stycket tas upp i ett strafföreläggande om den inte överstiger . Företagsbot får däremot inte tas upp i ett föreläggande av ordningsbot. Den som döms för ett eller flera brott där fängelse ingår i straffskalan ska enligt 1 § lagen (1994:419) om brottsofferfond åläggas att betala en avgift på . Detsamma gäller enligt 48 kap. 2 § tredje stycket rät- tegångsbalken när ansvarsfrågan för brott tas upp i ett föreläggande. Avgiften går till en särskild fond, brottsofferfonden. Bestämmelserna om särskild rättsverkan tillämpas enligt 48 kap. 2 § tredje stycket även på tilltalads skyldighet att ersätta staten för kostnad för provtagning och analys av blod, urin och saliv som har gjorts för utredning av brottet. Verkställighet av uppbörd av böter Regleringen av verkställighet av bötesstraff finns i bötesverkställighets- lagen (1979:189) och bötesverkställighetsförordningen (1979:197). Bötesstraff verkställs genom uppbörd eller indrivning. att den bötfällde får möjlighet att frivilligt betala böterna till en behörig är straffet verkställt. Sker inte frivillig betalning får bötesstraffet verkställas tvångsvis genom indrivning. När det är föreskrivet att verkställighet ska ske genom uppbörd har den enskilde alltså möjlighet att frivilligt betala innan statens fordran överlämnas för indrivning. Reglerna om verkställighet av bötesstraff gäller också för vissa viten och sådan särskild rättsverkan av brott som innefattar betalningsskyldighet. De närmare förutsättningarna för uppbörd regleras i 3 § bötes- Prop. 2018/19:65 verkställighetsförordningen. Verkställighet på grund av föreläggande eller på grund av dom eller slutligt beslut som meddelats av allmän domstol ska i första hand ske genom uppbörd. Från den huvudregeln finns två undantag, nämligen om flera är solidariskt betalningsskyldiga eller om kvarstad har beslutats till säkerhet för fullgörande av betalnings- skyldigheten. I sådana fall ska verkställighet i stället ske genom indrivning direkt efter att domen eller beslutet fått laga kraft eller föreläggandet godkänts. 12.2.2Vad omfattas av reglerna om uppbörd? Enligt 3 § bötesverkställighetsförordningen ska bötesstraff på grund av strafföreläggande, föreläggande av ordningsbot eller dom eller slutligt beslut från allmän domstol som huvudregel verkställas genom uppbörd. Alla bötesformerna – dagsböter, penningböter och normerade böter – kan alltså förekomma i uppbördsverksamheten. Uppbörden sker enligt 2 § bötesverkställighetslagen så snart domen eller beslutet har meddelats eller strafföreläggandet eller föreläggandet av ordningsbot har utfärdats. Betalning kan också göras , som förskott (se nedan). Den bötfällde är dock inte skyldig att betala bötesstraffet förrän domen har fått laga kraft eller föreläggandet har godkänts. Reglerna om bötesverkställighet gäller också för vite (25 kap. 9 § och 1 § andra stycket bötesverkställighetslagen). Av 3 § bötesverkställighetsförordningen följer att reglerna om uppbörd dock endast omfattar viten som dömts ut av allmän domstol i en dom eller ett slutligt beslut. Verkställighet sker i dessa fall på samma sätt som av bötesstraff, dvs. i första hand genom uppbörd. Viten som dömts ut i dom eller beslut från annan domstol eller beslut från myndighet verkställs i stället redan från början genom indrivning. Detsamma gäller beslut av en allmän domstol som inte är att anse som slutliga, t.ex. utdömt vite för att någon inte har inställt sig enligt kallelse till en förhandling. Beslut om sådan särskild rättsverkan av brott som innefattar betal- ningsskyldighet verkställs enligt 1 § andra stycket bötesverkställighets- lagen på samma sätt som bötesstraff, dvs. i första hand genom uppbörd. Det gäller beslut om värdeförverkande och företagsbot, om beloppet inte avser en solidariskt ålagd betalningsskyldighet eller har säkrats genom kvarstad (se ovan). Bestämmelserna om uppbörd gäller även för avgift enligt lagen om brottsofferfond samt för skyldighet att ersätta staten för kostnad för provtagning och analys av blod, urin och saliv. 2018/19:65 12.2.3 Uppbördsförfarandet Enligt 2 § andra stycket bötesverkställighetslagen får den misstänkte, trots att dom, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot inte har meddelats respektive utfärdats, betala förskott på böter som kan komma att åläggas honom eller henne. Det görs genom ett förfarande med deposition av böter. En förskottsbetalning innebär inte ett godkännande av ett senare föreläggande. Förskottsbetalning av böter görs enligt 2 § bötesverkställighets- förordningen till . I mål som eller Kust- bevakningen hanterar får förskottsbetalning även göras till dessa myndigheter. Betalningen får tas emot av polisman, tull- eller kust- bevakningstjänsteman. Kvitto på betalningen ska lämnas och medlen ska redovisas till eller . Betalning som har gjorts till ska redovisas till . När bötesbeloppet har blivit fastslaget i ett föreläggande eller en dom ska eller , om verket mottagit medlen, ta förskottsbetalningen i anspråk för verkställighet. Att sådana förskotts- medel tas i anspråk för betalning av böter anses enligt 4 § andra stycket bötesverkställighetslagen som uppbörd. Den praktiska hanteringen vid uppbörd Som framgått sker uppbörd genom att den bötfällde frivilligt betalar böterna till , eller i vissa fall genom förskottsbetalning till . När en domstol dömer ut ett belopp som enligt 3 § bötesverkställighetsförordningen kan bli föremål för uppbörd, ska domstolen upplysa den bötfällde om möjligheten till frivillig betalning. När böter utfärdas i ett strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsbot ska den bötfällde på liknande sätt uppmanas att betala böterna, om han eller hon godkänner föreläggandet (se 5 § strafföreläggandekungörelsen och 6 § ordningsbotskungörelsen). När har fått information om att en dom har meddelats eller att det har utfärdats ett strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsbot skickar ut ett inbetalningskort till den bötfällde. Av inbetalningskortet framgår det vilket sammanlagt belopp som ska betalas. När det gäller föreläggande av ordningsbot är det normalt den tjänsteman vid , eller som beslutar om föreläggandet som lämnar inbetalningskortet direkt på plats när föreläggandet utfärdas. I de fall där den förelagde inte är närvarande eller begär rådrum med godkännandet när föreläggandet utfärdas skickas inbetalningskortet ut tillsammans med föreläggandet. Även om uppbördsförfarandet inleds när en dom har meddelats eller ett föreläggande har utfärdats, är den bötfällde inte skyldig att betala beloppet innan domen eller föreläggandet har fått laga kraft. I många fall kan strafföreläggande och ordningsbotsföreläggande godkännas genom betalning, men i vissa fall förutsätts ett skriftligt godkännande. Om böterna inte betalas kan de överlämnas till för indrivning. använder flera it-system i uppbördsverksamheten. ärenden om uppbörd av böter på grund av föreläggande av ordningsbot använder myndigheten ett nytt system som kallas Pur. t.ex. utskick av påminnelser, registrering av att betalning har kommit in och överföring av uppgifter till för indrivning. För ärenden om verkställighet av bötesstraff på grund av strafförelägganden respektive dom eller slutligt beslut av allmän domstol använder två andra system, kallade Ubsf (hanteringen av ärenden om verkställighet på grund av strafförelägganden) och Ubdom (hanteringen av ärenden om bötesverkställighet på grund av dom eller slutligt beslut). Avsikten är att dessa system ska avvecklas och att alla uppbördsärenden ska hanteras i Pur. Själva betalningen hanteras i Det system som åklagarna använder i ärenden om strafföreläggande, Cåbra, överför uppgifter till för bl.a. uppbörd. Uppgifterna förs in i systemet Ubsf. system Envis som används i ärenden om strafföreläggande, överför de uppgifter som behövs för uppbörden till Uppgifterna förs in i systemet Ubsf. De uppgifter från tingsrätter som behandlas i brottmål och som behövs för uppbörden förs från de allmänna domstolarnas mål- och ärendehanteringssystem till via RI-systemen där uppgifterna görs om och sedan registreras i Ubdom. De personuppgifter som behöver för sin upp- bördsverksamhet överförs alltså som regel automatiserat. böter från hovrätt och förs in manuellt i Ubdom. Detsamma gäller uppgifter från de allmänna domstolarna om utdömda 12.3Nuvarande reglering av personuppgiftsbehandlingen och hanterar samtliga personuppgifter i sitt arbete med utfärdande av ordningsbot och strafföreläggande.