prop · H603143 · 2019-06-25 00:00:00 — Skälen för regeringens förslag och bedömning: I artikel 3.4 i skattetvistlösningsdirektivet anges att behörig myndighet får begära in ytterligare uppgifter som myndigheten anser nödvändiga för att pröva tvisten under förfarandet vid ömsesidig överenskommelse. Nationell lagstiftning om uppgiftsskydd och skydd av handels-, affärs-, industri-, eller yrkeshemligheter eller handelsprocesser ska då tillämpas på uppgifter som kommer in. Innebörden av artikeln är densamma som anges i avsnitt 6.4.3, med den skillnaden att det inte finns någon tidsfrist för när behörig myndighet senast måste begära in uppgifterna eller någon konsekvens om sökanden inte efterkommer begäran. En bestämmelse som gör det möjligt för behörig myndighet att begära komplettering av underlaget under ett förfarande vid ömsesidig överenskommelse och för sökanden att svara på den föreslås införas i lagen för att genomföra direktivet i denna del. Däremot behövs inte, av samma skäl som anförs i nämnda avsnitt, någon särskild sekretessbestämmelse införas. Av samma skäl som anges i det nämnda avsnittet bör lagtexten justeras så att det framgår att det är de uppgifter som anser sig behöva som avses. Förslaget genomförs genom 3 kap. 2 § i den nya lagen. 6.5.3Följder av en ömsesidig överenskommelse Regeringens förslag: ska underrätta sökanden när en ömsesidig överenskommelse träffats och om innebörden av den. Sökanden ska från det att denne underrättades om den ömsesidiga överenskommelsens innebörd meddela om meddela om denne, i frågor som omfattas av den ömsesidiga överenskommelsen, avstår från att vidta andra rättsliga åtgärder eller återkallar sådana åtgärder som redan har vidtagits. återkallar åtgärder som redan har vidtagits ska denne ge in bevis om detta. ska vidta de åtgärder som krävs för att verkställa en ömsesidig överenskommelse efter det att sökanden meddelat att överenskommelsen godtas och att denne avstår från att vidta andra rättsliga åtgärder eller ger in bevis för att sådana åtgärder som redan vidtagits har återkallats. Om inte har vidtagit de åtgärder som krävs för att verkställa överenskommelsen, ska sökanden inom en månad från det att sökanden meddelade att överenskommelsen godtas och att denne avstår från att vidta andra rättsliga åtgärder eller ger in bevis för att sådana ska då antingen vidta sådana åtgärder eller i ett beslut avslå begäran. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Förvaltningsrätten i framhåller att skrivningarna i artikel 4.2 i skattetvistlösningsdirektivet om beslut som kan drivas igenom av den berörda personen skiljer sig från skrivningarna i artikel 15.4 om att den berörda personen kan vända sig till den behöriga domstolen för att se till att det slutliga beslutet genomförs. Förvaltningsrätten tolkar dock direktivet som att det även i de fall som avses i artikel 4.2i skattetvistlösningsdirektivet ska vara möjligt för sökanden att begära att vidtar de åtgärder som krävs för att verkställa överenskommelsen och att ska fatta ett beslut som kan överklagas. En sådan bestämmelse bör därför införas i lagförslaget och överklagandebestämmelsen kompletteras med en hänvisning till denna bestämmelse. Skälen för regeringens förslag Följder av en ömsesidig överenskommelse Artikel 4.2 i skattetvistlösningsdirektivet innehåller bestämmelser om att behöriga myndigheter ska underrätta sökanden när en ömsesidig överenskommelse har träffats. I nämnda artikel finns också bestämmelser om att överenskommelsen ska vara bindande för de behöriga myndigheterna under vissa förutsättningar och att överenskommelsen ska verkställas. För det fall behöriga myndigheter når en ömsesidig överenskommelse om hur tvisten ska lösas inom den angivna tidsfristen ska de, enligt artikel 4.2, utan dröjsmål underrätta sökanden om överenskommelsen. Underrättelsen ska ske i form av ett beslut som är bindande för behörig myndighet, och kan drivas igenom av sökanden, under förutsättning att sökanden godtar överenskommelsen och avstår från rätten att vidta andra åtgärder. Om sådana andra åtgärder redan har inletts är beslutet bindande och verkställbart endast efter det att sökanden försett behörig myndighet med bevis om att denne har vidtagit åtgärder för att avsluta dem. Sådana bevis ska läggas fram senast från det datum då sökanden underrättades om beslutet. Syftet med artikel 4.2 är att säkerställa dels att sökanden informeras om att tvisten är löst, dels att överenskommelsen verkställs om det är vad sökanden vill. Bestämmelsen är således av stor betydelse från den sökandes perspektiv och bör genomföras i lag. I bestämmelsen bör anges att efter att en ömsesidig överenskommelse har träffats ska underrätta sökanden om det och om innebörden av den ömsesidiga överenskommelsen. Det bör understrykas att det inte nödvändigtvis är fråga om att översända samtliga handlingar och information om vad som förevarit under diskussionerna mellan berörda medlemsstater till sökanden. Det torde generellt sett vara tillräckligt att behörig myndighet översänder en sammanfattning av de för sökanden mest väsentliga delarna av överenskommelsen. 2018/19:143 Vidare bör i lagen föreskrivas att sökanden ska ha på sig att meddela om överenskommelsen godtas. Fristen ska räknas från den dag då sökanden fick del av överenskommelsens innebörd. ska sökanden också meddela om denne, i frågor som omfattas av den ömsesidiga överenskommelsen, avstår från att vidta andra rättsliga åtgärder eller återkallar sådana åtgärder som redan har vidtagits. Promemorians lagförslag innehåller även ett krav på att sökanden ska ge in bevis för att eventuella vidtagna åtgärder avslutats. Avseende det sistnämnda kriteriet anför Lagrådet att sökanden då blir beroende av att andra, t.ex. en domstol agerar skyndsamt. Lagrådet anser att det inte bör ställas längre gående krav på den sökanden än att denne ger in bevis om återkallelsen. Regeringen instämmer i Lagrådets bedömning. Förslaget justeras därför till att sökanden ska ge in bevis för att vidtagna åtgärder som redan vidtagits har återkallats. Sökanden ska i en sådan situation därmed endast behöva ge in bevis till stöd för att eventuella vidtagna åtgärder har återkallats. har då att vidta de åtgärder som krävs för att verkställa en ömsesidig överenskommelse. Om sökanden däremot godtar överenskommelsen men underlåter att ge in bevis för att vidtagna åtgärder återkallats (eller alternativt inte avstår från att vidta åtgärder) kommer inte att verkställa överenskommelsen. Till skillnad från artikel 15.4 följer det inte uttryckligen av artikel 4.2 att sökanden ska kunna begära att vidtar de åtgärder som krävs för att verkställa överenskommelsen och att ska fatta ett beslut som kan överklagas. Regeringen delar dock den bedömning som Förvaltningsrätten i har gjort att bestämmelsen i artikel 4.2 bör tolkas på samma sätt som artikel 15.4 i detta avseende. Regeringen anser således att sökanden bör ha möjlighet att hos begära att en ömsesidig överenskommelse verkställs och att ett eventuellt avslag på en sådan begäran bör resultera i ett beslut som kan överklagas. Av artikel 4.2 framgår även att överenskommelsen ska verkställas oberoende av tidsfrister som finns i nationell rätt. Bestämmelsen torde syfta till att göra det möjligt för medlemsstater som i sin interna rätt har tidsfrister vad gäller ändring av beskattningsbeslut att verkställa en ömsesidig överenskommelse trots dessa tidsfrister. I svensk rätt finns en bestämmelse som möjliggör detta i 67 kap. 38 § skatteförfarandelagen. Förslaget genomförs genom 3 kap. 3–5 §§ i den nya lagen. Om en ömsesidig överenskommelse inte träffas Regeringens förslag: Om myndigheterna inte träffar en överens- kommelse , eller högst efter förlängning av en behörig myndighet, från det senaste av behöriga myndigheters beslut att godta ansökan om tvistlösning, ska underrätta sökanden om En sådan underrättelse ska innehålla en förklaring till varför en överenskommelse inte har träffats. Tidsfristen gäller inte om sökanden har överklagat ett beslut som gett upphov till tvisten. Tidsfristen ska då räknas från den dag då en dom eller ett slutligt beslut i det förfarandet har fått laga kraft eller förfarandet har vilandeförklarats. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. I promemorian anges att en sökande som fått en underrättelse om att ingen ömsesidig överenskommelse nåtts får begära att en rådgivande kommitté inrättas enligt bestämmelsen i 4 kap. 1 §. Remissinstanserna: anger i sitt remissvar att ett förfarande som går hela vägen från ansökan till verkställighet från en rådgivande kommitté i sak ser ut att kunna pågå . De föreslår att samtliga tidsfrister ses över med målet att minska den totala tidsåtgången för förfarandet. Skälen för regeringens förslag: I artikel 4.1 i skattetvistlösningsdirektivet anges att om behöriga myndigheter i berörda medlemsstater har godtagit ansökan om tvistlösning ska de försöka lösa tvisten genom en ömsesidig överenskommelse räknat från det sista meddelandet om ett beslut av en av de behöriga myndigheterna om att ansökan godtagits. Tvåårsperioden kan förlängas med högst på begäran av behörig myndighet i en berörd medlemsstat. En sådan begäran ska göras skriftligen av en behörig myndighet till behöriga myndigheter i övriga berörda medlemsstater. har angett att ett förfarande som går hela vägen ser ut att kunna pågå och att det är en mycket för en person att ha en olöst skattefråga. De tidsfrister som föreslås i lagen följer bestämmelserna i skattetvistlösningsdirektivet. Vidare är det förfarande som direktivet reglerar i huvudsak ett bi- eller multilateralt förfarande. styr alltså inte på egen hand över hur länge förfarandet kan pågå. Att i svensk lagstiftning införa kortare tidsfrister än vad som följer av direktivet bedöms inte aktuellt. Enligt artikel 4.3 ska behörig myndighet i en berörd medlemsstat informera sökanden om en ömsesidig överenskommelse inte har uppnåtts inom den ovan angivna tidsperioden. Myndigheten ska härvid också informera om de allmänna skälen till att en överenskommelse inte har kunnat nås. Att en överenskommelse inte har uppnåtts inom föreskriven tid innebär emellertid inte att skattetvistlösningsförfarandet upphör. Enligt artikel 6.1 b kan en sökande, när tvåårsperioden har löpt ut (eller den , dock högst , som gäller i det enskilda fallet), begära att en rådgivande kommitté inrättas för att avge ett yttrande om hur tvisten ska lösas. Förfarandet vid ömsesidig överenskommelse kan således fortgå i en rådgivande kommitté om sökanden begär det. Eftersom bestämmelserna i artikel 4.1 och 4.3 sätter upp ramar för behöriga myndigheters agerande och är av central betydelse för att den skattskyldige ska kunna se till att processen drivs framåt och att medlemsstaterna enas om en lösning på tvisten bör bestämmelser som motsvarar vad som sagts införas i svensk rätt. En bestämmelse som anger den tid behöriga myndigheter har till sitt förfogande för att lösa tvisten innan sökanden ska underrättas om att tvisten alltjämt är olöst bör föras in i den nya lagen. Detsamma gäller skyldigheten för behörig myndighet att underrätta en sökande om en överenskommelse inte uppnåtts . De delar av artikeln som möjliggör för behörig myndighet att begära förlängning av tidsfristen för förhandling med den 2018/19:143 andra berörda behöriga myndigheten, kan dock med fördel i stället tas in i föreskrifter på lägre nivå än lag. I artikel 16.3 anges att berörda personer får använda sig av de rättsmedel som står dem till buds enligt nationell rätt i de berörda medlemsstaterna. Om en sökande har inlett ett förfarande i syfte att använda sig av ett sådant rättsmedel ska dock de tidsperioder som avses i bl.a. artikel 4.1 och som reglerar tidsfristen för när en ömsesidig överenskommelse senast ska ha uppnåtts, börja räknas från och med det datum då en dom som meddelats i det förfarandet fått laga kraft eller förfarandet i fråga på annat vis slutgiltigt har avslutats eller skjutits upp. En sökande ska med andra ord kunna tillgripa nationella rättsmedel även om vederbörande gett in en ansökan om tvistlösning enligt den nya lagen. Som tidigare nämnts i avsnitt 6.4.4. så torde nationellt rättsmedel i direktivet avse överklagande. Om den enskilde överklagar ett beslut avseende tvistefrågan ska tidsfristerna för när de behöriga myndigheterna ska ha träffat en ömsesidig överenskommelse börja löpa först från den dag då en dom fått laga kraft eller förfarandet på annat vis slutligt avslutats eller skjutits upp. ”Slutligt” avslutats och skjutits upp bedöms motsvara vad som i svensk rätt uttrycks som slutligt beslut och vilandeförklaring. Bestämmelser motsvarande vad som har sagts bör införas i den nya lagen för att genomföra artikel 16.3 i denna del. Förslaget genomförs genom 3 kap. 6 § i den nya lagen. 6.6Tvistlösning genom en rådgivande kommitté 6.6.1Begäran om inrättande av en rådgivande kommitté Regeringens förslag: En sökande som underrättats om att de behöriga myndigheterna inte träffat en ömsesidig överenskommelse inom angiven tidsfrist ska kunna begära att en rådgivande kommitté inrättas för att lösa tvisten. En sökande vars ansökan har avvisats av en behörig myndighet, men inte av alla behöriga myndigheter, ska kunna begära att en rådgivande kommitté inrättas för att pröva ansökan om tvistlösning. En sådan begäran ska inte tas upp till prövning om en avvisad ansökan om tvistlösning är föremål för överprövning, avvisningsbeslutet kan överklagas eller avvisningsbeslutet fått laga kraft eller det av annan anledning inte går att avvika från beslutet. Tillsammans med en sådan begäran ska sökanden lämna en försäkran om att det aktuella avvisningsbeslutet inte kan överklagas eller om att ingen överprövning av avvisningsbeslutet pågår och att sökanden avstår från sin rätt att överklaga beslutet. En begäran om att inrätta en rådgivande kommitté ska vara skriftlig och ges in till från den dag som är senast av 1.dagen då sökanden tog emot en underrättelse om att de behöriga myndigheterna inte träffat en ömsesidig överenskommelse inom föreskriven tid, 2.dagen då sökanden tog emot det senaste av behöriga myndigheters beslut att avvisa eller godta en ansökan om tvistlösning, eller 3.dagen då sökanden tog emot ett beslut om att en tidigare avvisad ansökan om tvistlösning slutligt prövats. Regeringens bedömning: Bestämmelserna i skattetvistlösningsdirektivet om att behörig myndighet kan begära inledande av ett förfarande vid ömsesidig överenskommelse under vissa omständigheter och bestämmelserna som enbart riktar sig mot den rådgivande kommittén bör inte genomföras i lag. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans har kommenterat förslaget och bedömningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning Artikel 6 innehåller bestämmelser om tvistlösning i en rådgivande kommitté. Den rådgivande kommittén är en del av förfarandet vid ömsesidig överenskommelse. Motsvarigheter förekommer också i vissa skatteavtal. En rådgivande kommitté kan inrättas på begäran av en sökande om behöriga myndigheter i berörda medlemsstater inte lyckats nå en ömsesidig överenskommelse inom den tid som direktivet föreskriver eller om minst en men inte alla behöriga myndigheter har avvisat ansökan om tvistlösning. I det första fallet har den rådgivande kommittén till uppdrag att lämna ett yttrande med förslag till lösning på tvisten till behöriga myndigheter. I det andra fallet ska kommittén pröva om en behörig myndighets avvisning av en ansökan om tvistlösning var riktig. Om den rådgivande kommittén vid denna prövning bedömer att förutsättningarna för att inleda ett förfarande vid ömsesidig överenskommelse är uppfyllda ska ett sådant förfarande inledas om behörig myndighet i någon av de berörda medlemsstaterna begär det (jfr avsnitt 6.5.4). Om någon sådan begäran inte görs från kommitténs beslut ska den rådgivande kommittén avge ett yttrande om hur tvisten ska lösas. Eftersom en rådgivande kommitté inrättas för ett enskilt ärende kommer sammansättningen i kommittén att variera beroende på vilka medlemsstaterna är, vilka personer som företräder de behöriga myndigheterna, vilka s.k. oberoende personer som berörda behöriga myndigheter utser och vem som väljs till ordförande. Begäran om inrättande av en rådgivande kommitté enligt artikel 6.1 b En rådgivande kommitté ska enligt artikel 6.1 b inrättas på begäran av en sökande om behöriga myndigheter i berörda medlemsstater inte lyckats nå en ömsesidig överenskommelse inom den tid som anges i artikel 4.1, dvs. inom som mest (se avsnitt 6.5.4). Enligt artikel 6.3 ska begäran ges in från den dag då sökanden underrättades om att medlemsstaterna inte träffat en överenskommelse inom den föreskrivna En rådgivande kommitté som inrättas av denna anledning ska lämna ett yttrande med förslag på hur tvisten ska lösas och på så sätt driva förfarandet framåt mot en lösning på tvisten. Ett yttrande från kommittén ska utfärdas i enlighet med artikel 14.1 (se avsnitt 6.6.10). I syfte att ge en sökande möjlighet att driva på för att tvisten ska få en lösning bör det införas en bestämmelse om en rätt för sökanden att under de nämnda omständigheterna begära att en rådgivande kommitté inrättas. Bestämmelsen bör införas i den nya lagen då det är fråga om en rättighet som bedöms vara av grundläggande betydelse i skattetvistlösningsförfarandet. Begäran om inrättande av en rådgivande kommitté enligt artikel 6.1 a I artikel 6.1 a föreskrivs att en rådgivande kommitté ska inrättas på begäran av en sökande, om behörig myndighet i minst en men inte alla berörda medlemsstater har avvisat ansökan om tvistlösning. Kommittén ska enligt artikel 6.2 från dess inrättande fatta beslut om ansökan om tvistlösning ska godtas. För det fall kommittén godtar ansökan ska förfarandet vid ömsesidig överenskommelse inledas om behörig myndighet i någon av de berörda medlemsstaterna begär det. Om ingen myndighet begär inledande av detta förfarande från kommitténs beslut ska kommittén lämna ett yttrande om hur tvisten ska lösas, i enlighet med artikel 14 (se avsnitt 6.6.10). Inrättandet av en rådgivande kommitté enligt artikel 6.1 a kan således ge tillgång till förfarandet vid ömsesidig överenskommelse. Tillgång till det förfarandet förutsätter dock att det inte finns någon kvarstående avvisad ansökan om tvistlösning rörande tvisten samt att behörig myndighet i någon av de berörda medlemsstaterna begär inledande av förfarandet i fråga efter att kommittén har godtagit en tidigare avvisad ansökan om tvistlösning. Om ingen av de behöriga myndigheterna gör det ska kommittén i stället lämna ett yttrande om hur tvisten ska lösas varefter reglerna för hur myndigheterna ska förfara efter att kommittén lämnat ett yttrande med förslag på lösning av tvisten aktualiseras (jfr avsnitt 6.7). Vad gäller grundförutsättningen för inrättandet av den rådgivande kommittén – att ansökan om tvistlösning ska ha avvisats av minst en men inte alla berörda behöriga myndigheter noteras följande. Enligt artikel 5.3 ska en sökande ha rätt att överklaga avvisningen av en ansökan om tvistlösning enligt nationella regler om alla behöriga myndigheter i berörda medlemsstater har avvisat ansökan. Om sökanden använder sig av möjligheten att överklaga kan denne inte lämna in en begäran om inrättande av en rådgivande kommitté enligt artikel 6.1 a om ett överklagande av avvisningsbeslutet fortfarande prövas, om avvisningsbeslutet fortfarande kan överklagas i de berörda medlemsstaterna eller om överklagandet har prövats och avvisningsbeslutet har fastställts samt det inte är möjligt att avvika från domstols eller annan rättslig myndighets beslut i den berörda medlemsstaten. Det sistnämnda hindrande kriteriet för ingivande tolkas som följer. Om en domstol eller annan rättslig myndighet i en berörd medlemsstat har överprövat avvisningsbeslutet och kommit fram till att det var riktigt och det inte är möjligt att ändra den bedömningen t.ex. genom överprövning av en rådgivande kommitté, så får en begäran om inrättande av en rådgivande kommitté inte ges in. bör framhållas att det i artikel 5.3 andra stycket anges att om sökanden nyttjat rätten att överklaga ska domstols eller rättslig myndighets beslut beaktas vid tillämpningen av artikel 6.1 a. Vad innebär då detta för del och för genomförandet av direktivet? Som utgångspunkt kan konstateras att beslut att avvisa en sökandes ansökan om tvistlösning är ett förvaltningsbeslut som kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol enligt vanlig ordning (se avsnitt 6.14). Ett förvaltningsbeslut torde under inga omständigheter kunna överprövas eller ändras av en rådgivande kommitté som de facto inte har någon jurisdiktion över svenska myndigheter (jfr 10 kap. 8 § regeringsformen). Artikel 5.3 bör därför tolkas som att den hindrar inrättandet av en rådgivande kommitté om avvisningsbeslut kan överprövas, om avvisningsbeslutet är föremål för överprövning eller om avvisningsbeslut står fast när beslutet får laga kraft. Detta ställningstagande påverkas inte av om det är som ensamt av de berörda behöriga myndigheterna har avvisat ansökan om tvistlösning eller om även en annan behörig myndighet har gjort det. I lagrådsremissen föreslogs därför att det i den nya lagen ska införas en bestämmelse enligt vilken en sökande vars ansökan har avvisats av en utländsk behörig myndighet, men inte alla behöriga myndigheter, ska kunna ge in en begäran om att inrätta en rådgivande kommitté. Lagrådet uttalar att tillämpningen inte bör begränsas till fall då ansökan avvisats av utländsk behörig myndighet. Regeringen instämmer i detta och justerar bestämmelsen i enlighet med Lagrådets synpunkter i denna del. Av bestämmelsen bör även framgå att de ovan nämnda kriterierna i artikel 5.3 hindrar en ”överprövning” av en avvisad ansökan och således inrättandet av en kommitté under de i artikel 5.3 angivna omständigheterna. Det vill säga om beslutet att avvisa den ansökan om tvistlösning som den rådgivande kommittén ska pröva är föremål för överprövning eller om avvisningsbeslutet fortfarande kan överklagas ska begäran inte tas upp till prövning. Begäran ska inte heller tas upp till prövning ”om en domstol har bekräftat att avvisningsbeslutet var riktigt och det inte går att avvika från domstolens beslut”. Den sista delen i kriteriet uttrycks i lagrådsremissen som ”domstolens bedömning” vilket Lagrådet påpekar är otydligt. Regeringen instämmer i detta och föreslår mot bakgrund av vad som ovan angetts om uttryckets innebörd och vad det betyder för svensk del att kriteriet justeras i enlighet med Lagrådets förslag. Det vill säga att den omständigheten att avvisningsbeslutet fått laga kraft eller om det av någon annan anledning inte går att avvika från avvisningsbeslutet innebär att det föreligger hinder att pröva en sökandes begäran om inrättande av en kommitté. Med ”någon annan anledning inte går att avvika från beslutet” avses att en domstol eller annan rättslig myndighet fattat ett beslut avseende den avvisade ansökan om tvistlösning som inte kan överprövas eller ändras av en rådgivande kommitté. Begreppet domstol ska i detta sammanhang även förstås som att det inkluderar annan rättslig myndighet, i enlighet med vad som anges i artikel 5.3 c. Den del av bestämmelsen som möjliggör för behörig myndighet att begära att ett förfarande vid ömsesidig överenskommelse ska inledas i de fall då kommittén kommit fram till att en tidigare avvisad ansökan om tvistlösning ska godtas bör däremot inte införas i lag. Regeringen avser att senare återkomma med ett förslag på genomförande genom föreskrifter på 2018/19:143 lägre nivå. Den del av bestämmelsen som avser den rådgivande kommitténs skyldighet att yttra sig bör inte författningsregleras alls eftersom kommittén inte kan regleras av svenska föreskrifter. Formerna för begäran om inrättande av en rådgivande kommitté