prop · H603104 · 2019-04-11 00:00:00 — Det är också den första säkerhetsrådsresolution som fastslår den centrala principen att barn i väpnade konflikter i första hand ska behandlas som offer. Inför den årliga öppna debatten lanserade FN:s generalsekreterare och statsminister en process för att ta fram praktiska riktlinjer för hur barnfrågor ska integreras i medling och fredsprocesser. Detta välkomnades av säkerhetsrådet i resolution . organiserade också, i samarbete med (United Nations Children’s Fund, ) och organisationer från det civila samhället, en serie barnsamråd runt om i världen som fokuserade på barn som flyktingar, barn som fredsmäklare och återintegrering av före detta barnsoldater. Barnsamråd organiserades även i . Barnsamråden resulterade i ett antal rekommendationer med barnens budskap till beslutsfattare som delades ut vid den öppna debatten om barn och väpnad konflikt i säkerhetsrådet 2018. FN:s fredsbevarande verksamhet präglades vid inträde i säkerhetsrådet av dagens komplexa utmaningar som innefattar bland annat internationell terrorism, organiserad brottslighet, avsaknad av hållbara fredsavtal och förekomsten av konflikter som inbegriper icke-statliga aktörer. Rapporter om sexuellt utnyttjande och övergrepp av fredsbevarande personal hade också svärtat de fredsbevarande insatsernas rykte. Den allt restriktivare budgetlinjen från vissa medlemmar i kom att påverka den fredsbevarande verksamheten –2018. Som svar på utmaningarna ställde den bredare medlemskretsen allt oftare krav på tydligare politiska strategier och bättre samråd mellan säkerhetsrådet och de trupp- och polisbidragande länderna, ett utvecklat samarbete mellan FN och regionala organisationer, ett förbättrat ansvarsutkrävande för att komma till rätta med sexuella övergrepp samt en förstärkt resurssättning för de mångfacetterade säkerhetsrådsmandaten. I säkerhetsrådet fanns kända skiljelinjer mellan å ena sidan medlemmar med en mer konservativ syn på fredsbevarande insatser och säkerhetsrådets mandat, och å andra sidan de medlemsstater som hade en bredare syn på fred och säkerhet och såg ett värde i förebyggande och fredsbyggande åtgärder och konsolidering av fred. hörde till den senare gruppen. Under medlemskap i säkerhetsrådet utvecklade generalsekreteraren sin vision för FN:s freds- och säkerhetsarkitektur och de fredsbevarande insatserna. Generalsekreterarens övertygelse om att öka takten och omfattningen av reformerna av den fredsbevarande verksamheten stärktes av en kraftig ökning av antalet dödade fredsbevarare och flera incidenter kring skydd av civila, däribland i , och . Den så kallade dos om att bland annat öka säkerheten för FN:s fredsbevarande personal, som lanserades – 2018, bidrog till diskussionen. Även generalsekreterarens förebyggandeagenda påverkade diskussionen, inte minst i länder såsom och som befann sig i en övergångsfas då FN:s fredsbevarande insatser i dessa länder avslutades . beslutades att majoriteten av fredsinsatserna skulle genomgå oberoende strategiska översyner. delar från de strategiska översynerna kom att inkluderas i generalsekreterarens rapporter inför mandatförlängningar. Mot denna bakgrund lanserade generalsekreteraren initiativet ”Action for Peacekeeping” (A4P), med syfte att effektivisera och anpassa fredsbevarandet till dagens kontext. ordförande för mars månad, , organiserade ett högnivåmöte till stöd för initiativet, där generalsekreteraren uppmanade till ”ett språng framåt i kollektivt engagemang”. Högnivåmötet följdes upp genom förhandlingar om ett ordförandeuttalande som kunde antas . En bred konsultationsprocess med hela medlemskretsen följde, som kulminerade i antagandet av en politisk deklaration under FN:s generalförsamlings högnivåvecka . spelade en aktiv roll när deklarationen togs fram, och anslöt sig till dokumentet som ett av över 150 länder. Frågan om prestation, uppförande och effektivitet (samlingsbegreppet ”performance”) – en av fem pelare inom A4P – drevs särskilt av flera rådsmedlemmar, även inom ramen för mandatförhandlingar för enskilda insatser. En av de insatser som berördes var FN:s integrerade stabiliseringsinsats i (Minusca). Efter flera fall av sexuellt utnyttjande och övergrepp från både militär och civil personal villkorades ett bibehållet trupptak för Minusca med skarpare åtgärder på området för att förhindra övergrepp och för att förövarna skulle ställas till ansvar för brotten. var drivande för att lyfta frågan, både i förhållande till Minusca och andra insatser såsom Unsom, Monusco och Minusma, och insisterade på tydliga skärpningar i agerandet från såväl FN som medlemsländer mot sexuellt utnyttjande och övergrepp av FN-personal. drev även på för att FN:s policy för efterlevnad av mänskliga rättigheter vid stöd till styrkor som inte tillhör FN (Human Rights , HRDDP) skulle respekteras. bidrog också till att skrivningar om mänskliga rättigheter kunde bevaras eller skärpas i de övergripande resolutioner som antogs om fredsbevarande insatser samt polis- och rättstatsamarbete (resolutionerna 2436 (2018) 2382 (2017), 2447 (2018)). Rådet kunde i ett antal fall, bland annat avseende Monusco, fatta beslut om ett stärkt mandat att undersöka, insamla bevis och rapportera om övergrepp och kränkningar av mänskliga rättigheter och kränkningar av internationell humanitär rätt. Under ordförandeskapsmånad organiserades en öppen debatt om FN:s fredsbevarande verksamhet på temat kapacitet och och andra rådsmedlemmar drev gemensamt på för att den efterföljande resolutionen (2018) utökades från ett initialt fokus på ansvarsutkrävande, data och rapporteringsmekanismer till att även omfatta incitament för och erkännande av goda insatser, vikten av att inkludera polisiära och civila komponenter samt värnande av mänskliga rättigheter och främjande av fredsbyggande. tillfällen vikten av en integrerad rättsstatlig ansats i FN:s fredsbevarande, som inkluderade hela rättskedjan. framgång för att få till stånd en resolution i säkerhetsrådet till stöd för den politiska pelaren av A4P med fokus på mandatfrågan och säkerhetsrådets roll och ansvar. Traditionella skiljelinjer var tydliga i förhandlingarna. Motstånd noterades emellertid också från de permanenta rådsmedlemmarna, som varnade för att detaljstyra mandatprocessen. Utökade samarbeten med andra säkerhetsaktörer och insatser, inte minst afrikanska sådana, sågs såväl av generalsekreteraren som av flera rådsmedlemmar som en naturlig följd av den komplexa fredsbevarandekontexten, och som ett komplement till FN-insatsernas noterades betydande utmaningar, inte minst i förhållande till skilda åsikter i rådet avseende hållbar och förutsägbar finansiering, avsaknad av robusta ramverk inom mänskliga rättigheter och en risk för en sammanblandning av roller. annat genom den så kallade G5 Sahel-styrkan i och fredsinsats i (Amisom). Frågan om hållbar och förutsägbar finansiering av afrikanska fredsoperationer genom uttaxerade FN-medel var aktuell under period i säkerhetsrådet. , under det etiopiska ordförandeskapet i säkerhetsrådet, diskuterades frågan som en del av ett högnivåmöte om hur reformarbetet för fredsbevarandet kunde tas vidare och omsättas i praktiken. Detta ledde fram till antagandet av resolution 2378 (2017). lade tillsammans med de övriga afrikanska rådsmedlemmarna fram ett förslag till ny resolution om finansieringsfrågan, men diskussionen fick efter utdragna förhandlingar skjutas (se även avsnitt 6.1.2). Även frågan om fredsbevarandets koppling till fredsbyggande och hållbar fred diskuterades flitigt, bland annat genom en öppen debatt i och ett ordförandeuttalande . skedde inte minst mot bakgrund av avvecklingen av de fredsbevarande Skr. 2018/19:104 insatserna i , och . ordförandeuttalande om fredsbyggandekommissionens roll 2018 (se avsnitt 5.1.2) hade också en tydlig koppling till fredsbevarandet och mandatprocesser. verkade därtill, och i flera fall framgångsrikt, för att inkludera fredsbyggande och ”Sustaining Peace”- agendan i mandatförhandlingar. De länder som är stora trupp- och polisbidragare till FN:s fredsinsatser har ett särskilt intresse av att följa rådets arbete med dessa insatser. Ett formellt utbyte finns inom ramen för de trupp- och polisbidragarmöten som arrangeras inför rådets mandatförlängningar av insatser. sökte genomgående verka för att främja dialogen mellan rådet och trupp- och polisbidragande länder samt för en mer strategisk koppling mellan dessa möten och säkerhetsrådets agenda. Den generella inriktningen med krympande budgetar för fredsinsatser blev allt tydligare. I stor utsträckning berodde det på flera länders allt mer budgetrestriktiva linje, men även generalsekreterarens ursprungliga budgetförslag blev allt mer nerskalade. Åtaganden och beslut som fattades i säkerhetsrådet avseende fredsinsatsers mandat blev föremål för hårda budgetförhandlingar i generalförsamlingens budgetutskott (femte utskottet) där sökte säkerställa de prioriteringar som drevs i rådet. Utöver bidraget med väpnad stryka till FN:s stabiliseringsinsats i (se även avsnitt 6.1.11) deltog med värdefulla bidrag av poliser, militärobservatörer, kriminalvårdare och civila experter till tio politiska och fredsbevarande insatser under ledning av FN och vars mandat beslutades av säkerhetsrådet. Bernadotteakademin, Försvarsmakten, Kriminalvården och bidrog med personal till FN-insatserna Minujusth (), , () Minusca (), Minusma (), Monusco (), Unficyp (), UNMC och UNVMC (), Unmiss (Sydsudan), Unsmil () och Unsom (). Inom ramen för FN:s fredsinsatser har även polisarbete och annat rättsstatsarbete aktualiserats i rådet genom briefingar och antagna resolutioner. Under tid i rådet antogs tre resolutioner med särskild bäring på polis-, kriminalvårds-, och rättsstatsarbetet: 2382 (2017), 2388 (2017) och 2447 (2018). På polisområdet lyfte särskilt vikten av en integrerad rättsstatlig ansats där hela rättskedjan inkluderas. tog initiativ till en resolution om FN:s polisarbete som antogs (resolution ). På rättstatsområdet drev framförallt en resolution som berörde polis, kriminalvård och rättsstatsarbete (resolution ). Ambitionen från och deras medförslagsställare var från början att ha en bred ansats till ämnesområdet. På grund av motstånd från vissa länder begränsades dock resolutionen till att enbart omfatta arbetet i särskilda politiska insatser och fredsbevarande insatser. verkade för att allmänna principer om rättsstaten (”Rule of ”) inte skulle urholkas under förhandlingarna. Vid det årliga mötet om FN:s polisverksamhet briefades rådet om förslag från bland annat av en civilsamhällesrepresentant som arbetar med gränsöverskridande brottslighet. Gränsöverskridande brottslighet samt polis- och annat rättsstatsarbete har under medlemskap behandlat olika former av gränsöverskridande brottslighet. Flera länder förde upp frågor om brottsbekämpning av olika slag på rådets dagordning. arbetade för att koppla brottsbekämpningen till FN:s fredsbyggande arbete samt verkade för att säkerställa att frågor som rör kvinnor respektive barns situation lyfts fram i dessa sammanhang. Frågan om människohandel har fortsatt att finnas med på rådets dagordning inte minst efter den resolution om människohandel som antogs . En uppföljande resolution om människohandel antogs i rådet (resolution ). drev under förhandlingarna perspektivet om kvinnor och barn som särskilt drabbade av denna form av brottslighet. arrangerade ett Arriamöte om maritim brottslighet som ett hot mot internationell fred och säkerhet. anordnade under sitt ordförandeskap en briefing om narkotikasmuggling i . Rådet behandlade också kopplingen mellan organiserad brottslighet och terroristorganisationer vid ett antal tillfällen (se avsnitt 7.5). Som redogjorts för i avsnitt 4 om ”bottenplattan” var det humanitära perspektivet centralt för medlemskapet i dess helhet och en del av principfasta hållning. Därutöver utmärkte sig genom att självt eller tillsammans med andra engagerade rådsmedlemmar driva ett antal humanitära enskilda satsningar. varnade generalsekreteraren för att det fanns risk för omfattande akut hunger och till och med svält i fyra länder (, , Sydsudan och norra ). Detta budskap upprepades och förstärktes när FN:s humanitära samordnare, tillika chefen för kontor (OCHA), briefade rådet . Budskapet från OCHA-chefen var att om inte det internationella samfundet agerade riskerade 20 miljoner människor i dessa fyra länder att drabbas av svält. Som ett led i den mobilisering som följde stod , tillsammans med sju andra rådsmedlemmar, värd för ett Arriamöte om svältrisken och den globala humanitära och mer långsiktiga responsen. Som uppföljning till detta möte tog initiativ till ett ordförandeuttalande om den globala svältrisken och kopplingen mellan konflikt och hunger. Ordförandeuttalandet – det första med som pennhållare under medlemskapet– antogs (S/PRST/2017/14). Genom uttalandet uppmanade rådet samtliga parter att vidta åtgärder för att stävja våld och man gav generalsekreteraren i uppdrag att återrapportera . När generalsekreteraren gjorde detta underströk han vikten av att stoppa konflikterna, utöka den humanitära responsen, säkerställa humanitärt tillträde och följa upp med långsiktiga utvecklingsinsatser. , med en delvis ny rådskonstellation, drev frågan vidare i rådet och i ett vidare FN-sammanhang. En säkerhetsrådsresolution antogs om konflikt och hunger (2417) – den första i sitt slag. delade pennhållarskapet med tre andra valda rådsmedlemmar – , och . Resolutionen tog avstamp ordförandeuttalande, men utvecklade både politiken och instrumenten. Därtill fördömdes svält av civila som en medveten krigsstrategi i flera pågående konflikter och det fastslogs att det skulle kunna utgöra krigsförbrytelse. Resolutionen uppmanade stater att utreda de situationer där den internationella humanitära rätten inte respekterats och där svält använts som en krigsstrategi. FN-systemet gavs i uppdrag att rapportera till rådet om en konfliktsituation riskerade att resultera i osäker livsmedelsförsörjning eller svältrisk. Resolutionen erinrade om och påtalade särskilt säkerhetsrådets möjlighet att besluta om sanktioner mot individer eller enheter som förhindrade humanitärt tillträde samt öppnade för frågan om ansvarsutkrävande. Resolution utgjorde ett viktigt tillskott i utvecklingen av humanitär policy och humanitära verktyg. Den kan därför ses som ett bestående resultat av humanitära engagemang i säkerhetsrådet – inte minst genom att framhålla det ofta omtvistade sambandet mellan konflikt och hunger, men även genom dess fokus på tidig varning, humanitärt tillträde och rapportering till rådet. använde sig OCHA av denna möjlighet när man inför behandlingar i säkerhetsrådet lade fram så kallade vitpapper om konflikt och hunger i Sydsudan () och (). Även OCHA, WFP och FAO har vid upprepade tillfällen understrukit betydelsen av resolution . hölls på initiativ av och de andra pennhållarna för resolution ett första rådsmöte om en i förhållande till kopplingen hunger-konflikt särskilt utsatt landkontext – Sydsudan – i linje med FN- systemets nya uppdrag att rapportera till rådet om sådana situationer. stod och tillsammans värd för ett uppföljande informellt möte med nuvarande och inkommande rådsmedlemmar om den humanitära situationen i Sydsudan, och det vidare arbetet med resolution . Vid det mötet uttryckte flera rådsmedlemmar, inklusive de inkommande medlemmarna och , beredskap att fortsätta driva frågan i rådet . fortsätter arbetet även utanför rådet, delvis inom ramen för den existerande New York-baserade vängruppen för skydd av civila (Protection of Civilians, PoC), under ledning av och . utbröt ebola i de nordöstra delarna av Demokratiska republiken (DRK). Detta var inte det första ebolautbrottet i landet Ett tidigare utbrott i landets hade hanterats effektivt av () och DRK:s Det stod dock klart att detta nya utbrott var delvis annorlunda, inte minst på grund av att det skedde i ett tätbefolkat och svårt konfliktdrabbat område i nordöstra , nära gränserna till Sydsudan, begärde en uppdatering i rådet, vilket resulterade i en briefing från WHO-chefen för och FN:s generalsekreterares särskilda representant för Monusco i DRK om utbrottets spridningsrisk samt säkerhetssituationens påverkan på responsarbetet. momentum både i substans och process bjöd in till ett uppföljande möte på svenska FN-representationen där WHO:s insatschef och FN:s landchef i DRK briefade rådets medlemmar via ägde ytterligare en uppdatering rum i rådet, efter begäran från , och underströk WHO-chefen att säkerhetsläget fortfarande var utmanande och att det fanns ett fortsatt behov av ytterligare resurser, inte minst för beredskap i grannländerna. I ljuset av den fortsatt allvarliga situationen tog därför i samarbete med initiativ till en säkerhetsrådsresolution om ebolautbrottet och det pågående kunde rådet, efter svåra förhandlingar under ledning av och , anta resolution som tydliggör kopplingarna mellan fred och säkerhet och hälsa. Resolutionen antogs med enighet och med samtliga 15 rådsmedlemmar som medförslagsställare. understryker rådet sin uppskattning för responsarbetet samt vikten av stöd för detta och den övergripande humanitära responsen, samt förbättrat skydd för hälsoarbetare och humanitär personal. av att stärka nationella hälsosystem för att förhindra och bättre hantera nya Genom resolutionen uppmärksammades även vikten av internationellt engagemang och regionalt samarbete. responsarbetet i princip fullt finansierat och det regionala samarbetet för att hantera eventuell spridning över landsgränser fungerade väl. chef har i olika sammanhang understrukit betydelsen av resolution för WHO:s arbete och för sjukvårdare i fält. sökte på olika sätt driva arbetet med ansvarsutkrävande framåt. Detta både som del av det principfasta svenska medlemskapet med avstamp i ”bottenplattan”, och som en separat fråga. måste konstateras att det fanns ett omfattande motstånd i Det gällde även för allvarliga internationella brott och i synnerhet för ansvarsutkrävande genom (). , tillsammans med , drev utan framgång att rådet skulle hänskjuta situationen i till ICC. genomgående tydligt om att situationen i borde hänskjutas till ICC. Ur ett svenskt perspektiv var rådets oförmåga att besluta om utkrävande Skr. 2018/19:104 av ansvar en besvikelse. stöttade säkerhetsrådets beslut om ett undersökningsteam för brott begångna av Isil/Daesh i (Unitad), som utgjorde ett välkommet undantag till det i övrigt svåra klimatet för arbetet med ansvarsutkrävande i rådet. sjösattes i stället initiativ genom beslut i andra organ. Tillsammans med andra likasinnade länder bidrog till att generalförsamlingen kunde upprätta Internationella oberoende bevisinsamlingsmekanismen för (IIIM). I etablerade för mänskliga rättigheter ett rapportörsuppdrag (FFM) för . Till följd av de allvarliga slutsatser som FFM presenterade i sin rapport till rådet för mänskliga rättigheter beslutades även att anta en EU-ledd resolution om inrättandet av en bevisinsamlingsmekanism (IM) som ska samla in, sammanställa, bevara och analysera bevis för allvarliga internationella brott som begåtts i . För att föra upp frågorna på ett principiellt plan i en rådskontext tog tillsammans med övriga statsparter i rådet initiativ till ett Arriamöte med anledning av 20-årsjubileumet för Romstadgan för (). Ett annat exempel var det Arriamöte om förebyggande av massövergrepp (”Atrocity Crimes”) som anordnades av . Utöver detta verkade för att skrivelser om vikten av ansvarsutkrävande för allvarliga internationella brott, inklusive hänvisning till ICC, bevarades eller fördes in i rådets produkter. Likaså drev att ICC:s roll skulle utgöra en naturlig del av rådets diskussioner. I de specifika kontexter som rörde domstolen, och , uttryckte starkt stöd för domstolens arbete med ansvarsutkrävande och rättvisa för brottsoffer samt underströk vikten av medlemsstaternas samarbete med domstolen. påpekade också konsekvent vikten av att straffrihet inte får råda för brott och övergrepp av mänskliga rättigheter och brott mot internationell humanitär rätt. Att stater tar sitt ansvar för att utreda och lagföra även brott som inte når upp till den allra allvarligaste nivån är en viktig del för såväl konfliktförebyggande som försoning efter konflikt för att bygga en varaktig fred. 5.2.4Skydd av civila inklusive skydd av sjukvård En allvarlig utveckling i moderna väpnade konflikter är den alltmer urholkade respekten för humanitär rätt och det försvagade skyddet för civila och av sjukvård. stod som rådsmedlem konsekvent upp för humanitär rätt och var drivande i arbetet för skydd av civila. Som en särskild satsning drevs frågan om skydd av sjukvård (se längre ned i detta avsnitt). I linje med ambitionen att integrera tematiska frågor i rådets löpande arbete tog systematiskt upp dessa frågor i geografiska situationer och kriser såsom och . var drivande i förhandlingar för att bevara eller stärka relevanta skrivningar i mandat, resolutioner och uttalanden. i rådet deltog aktivt i rådets informella arbetsgrupp för skydd av civila. Denna grupp samordnas av och träffas 7–, ofta inför viktiga mandatöversyner. stod och tillsammans värd för arbetsgruppens första möte någonsin med det civila samhällets motsvarande arbetsgrupp för skydd av civila. och förde också i rådet en löpande diskussion om hur den informella arbetsgruppens roll och mandat skulle kunna utvecklas. genomför öppna debatter om skydd av civila i samband med att generalsekreteraren lägger fram sin årliga rapport. Vid debatten underströk staters skyldighet att skydda civila. efterlystes fler åtgärder från det internationella samfundet. Skyddsfrågor behövde prioriteras politiskt och institutionellt och existerande mekanismer behövde användas såväl oftare som mer effektivt. Vid debatten fokuserade på förebyggande, efterlevnad av folkrätten och ansvarsutkrävande samt det fortsatta genomförandet av resolution . var tillsammans med , och värd för ett Arriamöte om obeväpnade ansatser till skydd av civila där civilsamhällesorganisationen informerade om sitt arbete och där diskussionen visade på vikten av skräddarsydda, fältbaserade ansatser och nära samarbete mellan aktörer på marken. kunde rådet anta ett ordförandeuttalande (S/PRST/2018/18) för att markera antagandet av det uppdaterade ””-dokumentet om skydd av civila som sammanfattar och lyfter fram rådets arbete och relevanta dokument. Förhandlingarna leddes av pennhållaren . I förhandlingarna var drivande i att få in skrivningar om skydd av sjukvård, kvinnors och flickors särskilda skyddsbehov samt om arbetet med konflikt och hunger. antog säkerhetsrådet resolution om skydd av sjukvård i väpnad konflikt. I resolutionen fördömer säkerhetsrådet attacker och hot mot sårade och sjuka, sjukvårdspersonal och humanitär personal samt deras transportmedel och utrustning. Urskillningslösa och direkta anfall mot civila, hjälpförsändelser och sjukhus utgör kränkningar av den internationella humanitära rätten. I resolutionen betonar säkerhetsrådet att stater har ett ansvar, i enlighet med folkrätten, att säkerställa att de som är ansvariga för grova kränkningar av den internationella humanitära rätten ställs till svars. Trots detta kom det fortsatt nästintill dagliga rapporter om attacker mot sjukvårdspersonal, sjukinrättningar och ambulanstransporter. Mot bakgrund av behovet av ett stärkt genomförande av resolutionen var drivande i frågan i säkerhetsrådet. En viktig del av arbetet bestod i att säkerställa att skrivningar om skydd av sjukvård inkluderades i relevanta resolutioner och uttalanden samt i såväl som EU:s anföranden. Särskilt fokus låg på konflikterna i , , , Sydsudan samt . För att uppmärksamma frågan på ett horisontellt plan anordnade först ett seminarium på ämnet och senare – tillsammans med – ett arbetsmöte . tillfället deltog utrikesminister och en politisk Skr. 2018/19:104 deklaration kunde vid mötet antas av en krets av elva likasinnade länder (, , , , , , , , , samt ).