prop · H603164 · 2019-09-09 00:00:00 — Givande av muta och grovt givande av muta omfattar alla situationer som omfattas av konventionen. Brottet handel med inflytande enligt 10 kap. 5 d § 2 är dock så nära besläktat med dessa brott att även detta bör omfattas av bestämmelsen. Eftersom konventionens definition av ett internationellt mutbrott förutsätter att brottet har skett i en internationell affärsrelation, behöver nya domsrättsbestämmelser inte omfatta annan verksamhet än näringsverksamhet. För att domsrätt ska föreligga bör därför brottet ha ingått som ett led i näringsidkarens verksamhet. Regeringen anser visserligen att huvuddragen i de av utredningen föreslagna domsrättsbestämmelserna – som innebär att svenska juridiska personer kan hållas ansvariga för internationella mutbrott som begås utanför av en utländsk medborgare för ett svenskt företags räkning – är lämpliga. I likhet med m.fl. kan regeringen dock konstatera att utredningens förslag – som begränsats till att avse talan om företagsbot – innebär ett avsteg från systematiken i 2 kap. , som annars knyter domsrätten till brottet. Även domsrättsregler i internationella instrument är normalt knutna till själva brottet. Det framstår enligt regeringen inte som ändamålsenligt att konstruera domsrätten så att svensk domstol ska vara behörig att pröva en talan om viss särskild rättsverkan av ett brott men inte att döma över brottet som sådant. En konstruktion som knyter domsrätten till brottet skulle även ligga väl i linje med hur motsvarande bestämmelser om domsrätt för brott begångna till förmån för svenska juridiska personer är konstruerade i lagen (2002:444) om finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall och lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning 2018/19:164 avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet. Det saknas därför enligt regeringen tillräckliga skäl för att göra ett avsteg från den rådande systematiken. Det sagda leder regeringen till slutsatsen att en annan lösning än den utredningen föreslagit är att föredra. Det finns givetvis ett starkt allmänt intresse av att förebygga korruption inom näringslivet. Enligt regeringen får det anses som angeläget att kunna hålla såväl fysiska som juridiska personer ansvariga för internationella mutbrott som begås utanför för svenska företags räkning. Med tanke på att de brott som omfattas av domsrättsregeln samtliga är uppsåtliga brott riskerar effektiviteten hos regleringen också att äventyras om det inte finns en möjlighet att lagföra gärningsmannen. I linje med vad som sagts bör en särskild domsrättsbestämmelse följaktligen inte vara begränsad till juridiska personers ansvar. De nya domsrättsreglerna bör i stället utformas så att såväl fysiska som juridiska personer kan hållas ansvariga för internationella mutbrott som begås utanför av utländska medborgare för ett svenskt företags räkning och placeras i 2 kap. 2 §. Eftersom krav på åtalsförordnande då följer direkt av 2 kap. 5 § andra stycket finns med den av regeringen föreslagna lösningen inte heller något behov av en särskild regel om åtalsförordnande. Det bör gälla ett krav på dubbel straffbarhet Av 2 kap. 2 § andra stycket följer att svensk domsrätt utomlands förutsätter att gärningen är straffbar enligt såväl svensk lag som lagen på gärningsorten. Som yttersta skäl för kravet på dubbel straffbarhet åberopas traditionellt den folkrättsliga principen att stater inte ska gripa in i varandras inre angelägenheter. Kravet på dubbel straffbarhet grundas också på den straffrättsliga legalitetsprincipen, som innebär bl.a. att det ska vara möjligt att förutse – och kunna få kännedom om – vad som utgör ett handlande som kan leda till straff. Från kravet på dubbel straffbarhet görs det i 2 kap. 2 § fjärde stycket undantag för en del brott och försök till brott, t.ex. vissa utomlands begångna sexualbrott mot barn, vissa barnpornografibrott och människohandel. Dessa brott kan alltså lagföras i även om gärningarna skulle vara fria från ansvar i det land där de begicks. Liknande undantag finns även i viss specialstraffrättslig lagstiftning. Inte heller när det gäller brott som omfattas av 2 kap. 3 § finns det något krav på dubbel straffbarhet. De avsteg från kravet på dubbel straffbarhet som har gjorts i 2 § har gällt brott som rymmer särskilt påtagliga moment av utnyttjande, grymhet, kränkning eller samhällsskadlighet. Mutbrott har i tidigare lagstiftningsärenden inte ansetts utgöra brott av motsvarande kvalificerat allvarliga slag (prop. 2011/12:79 s. 40 f.). För regeringen saknas det anledning att nu göra en annan bedömning. För att svensk domstol ska kunna döma över ett utomlands begånget mutbrott anser regeringen, till skillnad från , att det därför, när domsrätten grundas på sådan anknytning till som avses i 2 §, bör krävas att gärningen är straffbar även enligt lagen på gärningsorten. Beträffande den särskilda frågan om huruvida det även bör krävas att den juridiska personen kan hållas ansvarig enligt lagen på gärningsorten konstaterar regeringen att det skiljer sig mycket åt mellan olika länder hur ansvaret för juridiska personer är konstruerat. Förutom straffrättsligt ansvar kan det Prop. 2018/19:164 förekomma såväl administrativt som civilrättsligt ansvar för juridiska Ett krav på att juridiska personer ska kunna hållas straffrättsligt ansvariga även enligt lagen på gärningsorten skulle därför riskera att göra regleringen verkningslös i de fall där intresset av svensk lagföring är särskilt stort. Ingen remissinstans har heller förespråkat att något sådant krav uppställs. Det bör därför inte införas någon särskild reglering med innebörd att företaget ska kunna hållas ansvarigt även enligt lagen på gärningsorten. I linje med detta bör inte heller storleken på företagsboten påverkas av lagen på gärningsorten. 10 Företagsbot genom strafföreläggande När bestämmelserna om företagsbot infördes , kunde företagsbot åläggas endast efter prövning i domstol. Ett förenklat förfarande som strafföreläggande ansågs inte lämpligt innan erfarenheter hade vunnits av den då nya sanktionen (prop. 1985/86:23 s. 56). Sedan 2006 års reform av företagsbotsregleringen gäller att företagsbot kan åläggas genom strafföreläggande i fall då företagsboten inte överstiger (se 48 kap. 2 och 4 §§ och 5 § lagen [1986:1009] om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.). Att företagsbot åläggs genom strafföreläggande i stället för efter domstolsprövning medför inte någon skillnad när det gäller bestämmandet av företagsbotens storlek. En åklagare ska tillämpa samma kriterier som en domstol när företagsbotens storlek bestäms. När möjligheten att förelägga företagsbot genom strafföreläggande infördes, framhölls det i förarbetena att det är naturligt att hanteringen av företagsbot bör förenklas så att företagsbotsinstitutet kan bli praktiskt användbart. Det framhölls också att förenklade förfaranderegler är betydelsefulla i ett ekonomiskt perspektiv. Flera remissinstanser hade ifrågasatt lämpligheten av att införa en möjlighet att förelägga företagsbot genom strafföreläggande innan en fast domstolspraxis på området hade utvecklats. I propositionen konstaterades emellertid att problemet inte borde överdrivas och att företagsboten regelmässigt torde kunna utmätas enligt tämligen schablonmässiga grunder, där gärningens objektiva karaktär står i centrum. Regeringen framhöll också att och riksåklagaren hade möjlighet att utfärda allmänna råd och anvisningar för att uppnå enhetlighet och följdriktighet vid åklagarnas rättstillämpning (prop. 2005/06:59 s. 51 f.). I fråga om brott som föranleder en högre företagsbot än ansåg regeringen däremot att de, med hänsyn till sitt allvar, regelmässigt borde bli föremål för prövning i allmän domstol (prop. 2005/06:59 s. 53 f.). 10.2Beloppsgränsen för föreläggande av företagsbot höjs Regeringens förslag: Företagsbot ska kunna föreläggas genom strafföreläggande . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker för- slaget eller har inga invändningar mot det. anser att det bör övervägas om gränsen för företagsbot genom strafföreläggande bör sättas ännu högre än vad utredningen föreslagit. Skälen för regeringens förslag Rättsväsendets resurser bör användas ändamålsenligt I ett processekonomiskt perspektiv är det angeläget att resurserna inom rättsväsendet fördelas så att handläggning vid domstol framför allt förbehålls mål där parterna inte är ense och som kräver en mer kvalificerad prövning. Många frågor kräver inte den kvalificerade hantering som ett avgörande efter huvudförhandling i domstol innebär. Förenklade förfaranden innebär att en stor mängd mål kan avgöras snabbt och utan att stora resurser används. I de fall där det är lämpligt bör enligt regeringen förenklade förfaranden tillämpas. Ett utökat användande av strafföreläggande möjliggör enligt regeringen en effektivare och mer förutsebar process med snabbare avgöranden. En utökad möjlighet för åklagarna att förelägga företagsbot genom strafföreläggande skulle därför vara positiv, inte bara för åklagarna utan också för de företag som riskerar att föreläggas företagsbot. Ett strafföreläggande kan, till skillnad från ett avgörande efter huvudförhandling i domstol, meddelas snabbare. Ett sådant förenklat förfarande har också fördelen av att företaget kan ta ställning till det förelagda straffet och bedöma om det står i rimlig proportion till gärningen. Effektivitetsskäl talar enligt regeringen alltså starkt för att utvidga möjligheterna att förelägga företagsbot genom strafföreläggande. Rättssäkerhet, offentlighet och tillsyn Vad som kan tala mot en höjning eller ett avskaffande av gränsen för när företagsbot ska få åläggas genom strafföreläggande är främst rättssäkerhetsskäl. Domstolsprövning anses utgöra en garanti för en hög rättssäkerhet. I är det också en hävdvunnen princip att rättskipning, som huvudregel, ska ske i domstol. Ett företag som är föremål för en talan om företagsbot har alltid rätt att få frågan prövad i domstol. Genom att godkänna ett strafföreläggande kan dock företaget avstå från domstolsprövning. Den åklagare som leder en förundersökning och utfärdar ett eventuellt strafföreläggande arbetar under såväl objektivitetsplikt som tjänsteansvar. Objektivitetsplikten innebär att åklagaren är skyldig att beakta även omständigheter som talar till motpartens förmån. Det är bl.a. mot den bakgrunden som rättssäkerhetsintresset inte har ansetts motivera att brott alltid måste prövas av domstol. Enligt regeringen bör utökade möjligheter för åklagare att förelägga företagsbot genom strafföreläggande inte påverka rättssäkerheten nämnvärt. Strafföreläggande bör emellertid som utgångspunkt användas endast i sådana ärenden där det inte råder någon egentlig tveksamhet om arten och graden av sanktion. Ju högre företagsbot som övervägs, desto större blir utrymmet för olika bedömningar. Det är därför inte självklart att alla ärenden om företagsbot ska kunna hanteras genom strafföreläggande. Även det förhållandet att regeringen föreslår flera ändringar i sättet att bestämma företagsbotens storlek, däribland bestämmelser om s.k. förhöjd företagsbot, talar i någon mån för att en eventuell utvidgning av möjligheterna att förelägga företagsbot genom strafföreläggande bör ske med försiktighet. Vid allvarligare brott kan det finnas ett intresse av att åtal för brottet läggs fram vid en offentlig huvudförhandling i domstol. Ett sådant offentlighetsintresse kan finnas även om brottet är erkänt och talan i övrigt medgiven. är det dock i vissa fall möjligt för en domstol att avgöra en talan om företagsbot utan huvudförhandling, se 1 och 2 §§ lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Nuvarande ordning ger alltså inga garantier för att frågan om företagsbot avgörs efter en offentlig huvudförhandling. Om frågan om företagsbot avgörs utan huvudförhandling, är allmänhetens möjlighet till insyn i processen inte nämnvärt större än när ett strafföreläggande utfärdas. Behovet av insyn och offentlighet utgör därför enligt regeringen inte något avgörande skäl mot att utöka åklagarnas möjlighet att förelägga företagsbot genom strafföreläggande. Företagsbot på bör få föreläggas genom strafföreläggande Som regeringen framhållit ovan talar såväl praktiska som processekonomiska aspekter för att åklagarnas möjligheter att förelägga företagsbot genom strafföreläggande bör utökas. Systemet med strafföreläggande innebär en snabbare process än en domstolsprövning. Det är också en effektiv och resursbesparande handläggningsform. Varken åklagaren eller andra parter orsakas besvär eller kostnader för inställelse vid domstol samtidigt som en tidskrävande domstolshantering kan undvikas. Det finns emellertid också omständigheter som talar i motsatt riktning. Regeringen föreslår bl.a. att grunderna för hur företagsbotens storlek ska fastställas bör ändras. Till dess att tillämpningen av den nya lagstiftningen satt sig kan det därför vara lämpligt att iaktta viss försiktighet vad gäller överflyttande av beslutsbefogenheter av detta slag från domstol till åklagare. Utvecklandet av en klar och tydlig praxis på området bör också kräva att ett inte helt obetydligt antal mål hanteras i domstol. Enligt regeringen är det i och för sig rimligt att höja gränsen för när företagsbot kan föreläggas genom strafföreläggande. I likhet med kan regeringen konstatera att utredningens förslag innebär att det inte blir möjligt att vid särskilt klandervärd brottslighet ålägga de allra största företagen företagsbot genom strafföreläggande. Enligt regeringen finns det dock anledning att iaktta viss försiktighet vad gäller överflyttande av beslutsbefogenheter av detta slag från domstol till åklagare till dess tillämpningen av den nya lagstiftningen har satt sig. ”Taket” bör därför 2018/19:164 inte tas bort helt eller sättas för högt förrän erfarenhet har vunnits av de nya bestämmelserna om företagsbotens storlek och viss praxis har utbildats. Regeringen föreslår därför att gränsen höjs från till . Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Domsrättsreglerna i 2 kap. 2 § första stycket 4 ska endast tillämpas i förhållande till gärningar som begås efter ikraftträdandet. Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte i övrigt. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår dock att lagändringarna ska träda i kraft och gör bedömningen att det inte behövs någon särskild övergångsbestämmelse i förhållande till de föreslagna domsrättsreglerna. Remissinstanserna har inte några synpunkter på utredningens förslag och bedömning. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Mot bakgrund av bl.a. den kritik som har riktats mot från är det angeläget att förslagen genomförs . Lagändringarna bör därför träda i kraft . Av 2 kap. 10 § regeringsformen, 5 § lagen (1964:163) om införande av (promulgationslagen) och artikel 7 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () följer att en straffbestämmelse inte får ges retroaktiv tillämpning till den enskildes nackdel (förbudet mot retroaktiv strafflagstiftning). Förbudet omfattar inte bara brottspåföljd utan även företagsbot och annan särskild rättsverkan av brott (jfr 2 kap. 10 § första stycket regeringsformen). Av retroaktivitetsförbudet följer också att straff normalt ska bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs men att, om en annan lag gäller när dom meddelas eller strafföreläggande utfärdas, den lagen ska tillämpas om den leder till ett lindrigare straff. Regeringens förslag innebär att tillämpningsområdet för bestämmelserna om företagsbot utvidgas och att grunderna för att bestämma företagsbotens storlek ändras. I fråga om särskilt klandervärd brottslighet som har begåtts i utövningen av ett större företags verksamhet kommer ändringarna regelmässigt att leda till högre företagsbotsbelopp. När det gäller frågan om sanktionskumulation beror utfallet av prövningen på omständigheterna i det enskilda fallet. Förslagen kan alltså medföra en mer ingripande straffrättslig reaktion än vad som hade varit fallet enligt nu gällande reglering. Att på ett mer uttömmande sätt ge anvisningar om hur domstolarna ska bedöma en given situation låter sig inte göras. Av grunderna för 5 § andra stycket promul- Prop. 2018/19:164 gationslagen följer att de föreslagna bestämmelserna, om de leder till mer ingripande resultat, inte ska tillämpas på gärningar som begåtts före ikraftträdandet. Någon särskild regel om detta behövs därför inte. När det gäller förslaget till särskilda domsrättsbestämmelser samt förslaget om ändring av bestämmelserna om strafföreläggande noterar regeringen följande. Utgångspunkten när det gäller processrättslig lagstiftning är att nya regler tillämpas direkt från ikraftträdandet. Detta innebär att bestämmelserna – om inga särskilda övergångsbestämmelser införs – ska tillämpas redan från ikraftträdandet även beträffande gärningar som begåtts före ikraftträdandet. För att undvika retroaktiva inslag i strafflagstiftningen till den enskildes nackdel bör därför de föreslagna domsrättsreglerna endast tillämpas i förhållande till gärningar som begås efter ikraftträdandet. Beträffande förslaget till ändring av möjligheterna att meddela strafföreläggande aktualiseras inte motsvarande överväganden. Det finns inte heller av annan anledning skäl att införa någon övergångsbestämmelse i denna del. Regeringens bedömning: Förslagen kan väntas medföra vissa kostnadsökningar för rättsväsendet, enskilda kommuner och landsting De ökade kostnaderna för statliga myndigheter bedöms kunna finansieras inom ramen för befintliga anslag. Förslagen förväntas bidra till bättre konkurrensförhållanden för bl.a. små företag och kan antas ha en brottsavhållande verkan. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens bedömning eller har inga invändningar mot den. Näringsliv anser att det i den fortsatta beredningen finns anledning att ytterligare belysa hur förslaget om förhöjd företagsbot påverkar företagen. Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor anser att förslagens konsekvenser för civilsamhällets organisationer bör diskuteras närmare. Skälen för regeringens bedömning: Regeringens förslag innebär att tillämpningsområdet för bestämmelserna om företagsbot utvidgas så att företagsbot ska kunna åläggas för – utöver brott som har begåtts i utöv- ningen av näringsverksamhet – brott som har begåtts i utövningen av sådan offentlig verksamhet som kan jämställas med näringsverksamhet och för brott som har begåtts i utövningen av annan verksamhet som ett företag bedriver, om brottet har varit ägnat att leda till en ekonomisk fördel för Regeringens förslag innebär vidare att företagets finansiella ställning beaktas när det är fråga om ett större företag och den aktuella brottsligheten är särskilt klandervärd. I dessa fall höjs maximibeloppet för företagsboten från till . Regeringens förslag innebär också att domsrättsreglerna utvidgas till att omfatta internationella mutbrott som har begåtts utom riket i utövningen av ett svenskt företags näringsverksamhet. Enligt regeringens förslag bör 2018/19:164 samordningen av påföljd och företagsbot i första hand ske när företagsboten bestäms (sanktionskumulation). Det föreslås att en särskild bestäm- melse införs om att en företagsbot ska kunna jämkas eller efterges om den samlade reaktionen på brottsligheten annars skulle bli oproportionerligt Dessutom föreslås att gränsen för när företagsbot får föreläggas genom strafföreläggande höjs från till . Ett aktivt nyttjande av det utvidgade tillämpningsområdet för bestäm- melserna om företagsbot tillsammans med tillkommande utredningskrav i mål om förhöjd företagsbot liksom utvidgade domsrättsregler kan antas leda till marginellt ökade arbetsinsatser och därmed också till marginella kostnadsökningar för rättsväsendet, främst och Eko- Regeringen bedömer emellertid att det totala antalet ärenden hos polis eller åklagare kommer att öka i begränsad utsträckning, eftersom de ytterligare brott som kan föranleda företagsbot i de allra flesta fall är föremål för utredningsinsatser. kommer emellertid att behöva utredas när det gäller just frågan om före- Förslaget om förhöjd företagsbot kan dessutom föranleda att en- staka ärenden kommer att kräva större utredningsresurser. Förslaget att höja gränsen för när företagsbot ska få åläggas genom strafföreläggande innebär att arbetsbördan för domstolar minskar eftersom fler ärenden förväntas kunna hanteras av åklagare i stället för i domstol. Även om åklagare kan förväntas få hantera fler ärenden genom strafföre- läggande än torde även arbetsbördan för åklagare förväntas minska, om än i begränsad utsträckning, eftersom mindre tid behöver läggas på åtgärder inför och vid domstol. Inte heller bedöms förslaget om sanktionskumulation medföra några märkbara intäktsminskningar eller kostnadsökningar för staten. Den föreslagna utvidgningen av tillämpningsområdet innebär att fler verksamheter som bedrivs av staten, kommuner, landsting och andra jurid- iska personer kommer att omfattas av företagsbotens tillämpningsområde. I och med att en betald företagsbot tillfaller staten kommer detta inte att innebära några ökade kostnader för staten. Det förhållandet att andra jurid- iska personer, däribland kommuner och landsting, kommer att kunna åläggas företagsbot i fler fall än kan däremot innebära kostnadsök- ningar för dessa. Regeringen bedömer sammantaget att de ökade kostnaderna för de stat- liga myndigheterna kan finansieras inom ramen för befintliga anslag. förslagens ekonomiska konsekvenser för staten ska bedömas bör det framhållas att en betald företagsbot tillfaller staten. företagsbotsbestämmelsernas tillämpningsområde som införandet av för- höjd företagsbot bedöms därför leda till att staten tillförs ytterligare medel. Regeringen bedömer att den stora merparten av intäktsökningarna för- väntas uppstå genom införandet av förhöjd företagsbot för större företag. De kostnadsökningar som kan uppkomma för enskilda kommuner och landsting omfattas inte av den kommunala finansieringsprincipen eftersom förslagen inte innebär att nya uppgifter läggs på kommuner eller landsting. Förslaget om förhöjd företagsbot kommer innebära ökade kostnader för Det förhållandet att kostnadsökningarna framför allt kommer att drabba företag som har eftersatt kontrollen över sin verksam- het innebär en fördel i konkurrenssynpunkt för företag som bedriver sin verksamhet på ett sådant sätt att brott kan undvikas. kostnaderna enbart kommer att drabba större företag, kan det också förut- Prop. 2018/19:164 sättas att konkurrensfördelarna blir särskilt stora för små företag. kommer att få bättre förutsättningar att konkurrera med större företag på lika villkor. Detta kan få en inte oväsentlig betydelse på sådana marknader där såväl små som större företag är verksamma. Regeringens förslag är emellertid ägnade att främja all seriös verksamhet på bekostnad av mindre seriös sådan. Företagsboten utgör ett incitament för företag att förebygga brott i den egna verksamheten. I och med att tillämpningsområdet för företagsboten utvidgas liksom att domsrättsreglerna utvidgas kan fler juridiska personer åläggas företagsbot. Genom sanktionshotet och medvetenheten om att företagsbot kommer att dömas ut i större utsträckning kan förslagen bidra till bättre regelefterlevnad och kontroll inom kommuner, landsting och andra juridiska personer och i förlängningen att färre brott kommer att begås i verksamhetsutövningen. Förslagen kan därför förväntas medföra positiva effekter för det brottsförebyggande arbetet. Förslagen bedöms inte medföra några konsekvenser för jämställdheten. Inte heller bedöms förslagen få några konsekvenser för den kommunala självstyrelsen. 13.1Förslag till lag om ändring i