prop · H60350 · 2019-03-05 00:00:00 — Kapitlet gäller inte i situationer som regleras av EU:s förordningar om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden, av de nordis- ka reglerna i 3 kap. i denna lag eller av någon annan lag. De andra lagar som kan aktualiseras är lagen (1932:540) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i , lagen (1936:79) om erkännande och verk- ställighet av dom som meddelats i , och lagen (1977:595) om er- kännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område. 2 § Framställs ett yrkande om makars förmögenhetsförhållanden i en svensk dom- stol när det redan pågår ett förfarande utomlands som kan leda till ett motstridigt avgörande, ska talan avvisas om det kan antas att avgörandet i det utländska förfa- randet blir gällande i . I stället för att talan avvisas får målet eller ärendet för- vilande i avvaktan på att ett avgörande i det utländska förfarandet har fått laga kraft. Talan får dock prövas om det finns särskilda skäl. Paragrafen innehåller bestämmelser om konkurrerande förfaranden (litis- pendens). Paragrafen ersätter, såvitt avser makar, 15 § lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 8. En svensk domstol ska avvisa en talan som rör makars förmögenhets- förhållanden, om det redan pågår ett förfarande om samma sak utomlands. Som ett alternativ till att avvisa talan får domstolen i stället vilandeförklara målet eller ärendet. För att kunna bedöma om talan ska avvisas eller förfarandet förklaras vilande, måste den svenska domstolen pröva dels om den anknytning parterna har till det land där förfarandet pågår är tillräcklig för att ett avgörande därifrån ska erkännas i , dels om det finns något hinder mot att erkänna avgörandet. Talan ska avvisas eller förfaran- det förklaras vilande om domstolen vid en sådan prövning finner att det kan antas att det utländska avgörandet blir gällande i . Vid valet mellan att avvisa talan och att förklara förfarandet vilande lär vilandeför- ofta vara att föredra med hänsyn till risken för att det utländska avgörandet inte uppfyller villkoren för erkännande. Som undantag från huvudregeln gäller att en talan får prövas av den svenska domstolen om det finns särskilda skäl. Sådana skäl kan vara att det finns en påtaglig risk för att det utländska förfarandet drar ut och att detta orsakar parterna eller någon av dem allvarliga olägenheter. Sambandet med ett statusmål kan inverka på bedömningen av om särskilda skäl föreligger, t.ex. när ett mål om äktenskapsskillnad har inletts, men en av makarna därefter inleder ett mål om detta även utomlands och begär bodelning där. Det förhållandet att ett förfarande om äktenskaps- skillnad har påbörjats i kan då tala för att det finns tillräckliga skäl att pröva även en fråga om bodelning här trots att talan om detta framställ- des . Vid bedömningen av om det finns särskilda skäl kan det också ha betydelse var makarnas egendom finns. Om de har all sin egendom eller merparten av denna i , finns det normalt sett starkare skäl för att en bodelning ska handläggas här i landet än om egendomen finns i det land där det konkurrerande förfarandet pågår. Frågan om huruvida det finns särskilda skäl ska dock avgöras mot bakgrund av samtliga omständigheter. 3 § Ett utländskt avgörande om makars förmögenhetsförhållanden som har med- delats av en domstol eller en annan myndighet eller av en bodelningsförrättare och som har fått laga kraft gäller i , om det har meddelats i 1. den stat där svaranden hade sin hemvist, eller 2. en stat vars lag var tillämplig på frågor om makarnas förmögenhetsförhållanden enligt artikel 22 eller 26 i EU:s förordning om makars förmögenhetsförhållanden, i den ursprungliga lydelsen, eller artikel 22 eller 26 i EU:s förordning om registrerade partners förmögenhetsförhållanden, i den ursprungliga lydelsen. Paragrafen anger förutsättningarna för att ett utländskt avgörande ska erkän- nas i . Paragrafen ersätter, såvitt avser makar, 13 § lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhål- landen. Övervägandena finns i avsnitt 8. Alla slags avgöranden som avser makars förmögenhetsförhållanden er- känns. Även beslut som innefattar ett ställningstagande till en fastställelse- talan och beslut som innebär att en talan ogillas faller inom tillämpnings- området. Avgörandet kan vara meddelat av en utländsk domstol eller en annan myndighet eller av en bodelningsförrättare. Med bodelnings- förrättare får jämställas personer som har utsett av det allmänna att verk- ställa en uppgörelse mellan makarna och som har behörighet att meddela ett avgörande som ska stå fast. Avgörandet ska ha fått laga kraft. Det krävs att avgörandet har fått laga kraft. Det innebär att det inte längre ska vara möjligt att med ordinära rättsmedel få avgörandet ändrat i det land där det meddelats. För att ett utländskt avgörande ska erkännas krävs också att makarna har tillräcklig anknytning till det landet. Anknytningskraven framgår av punk- terna 1 och 2. Enligt punkten 1 gäller det utländska avgörandet om svaranden hade sin hemvist i det land där avgörandet har meddelats. Om tvisten har samband med ett statusmål, är det inte partsställningen i statusmålet som är utslagsgivande, utan avgörande är vem som är svarande i den förmögenhetsrättsliga tvisten. Det processuella samspelet mellan status- mål och mål om förmögenhetsförhållanden varierar länder emellan. I inleds en bodelningstvist normalt genom att domstolen på begäran av en av makarna utser en bodelningsförrättare. Då finns ingen svarande i den mening som i svensk rätt normalt läggs i uttrycket. Begreppet svarande är avsett att här inte ha samma snäva innebörd som det har i . Vid tillämpning av punkt 1 bör alltså den vars motpart tar initiativet till en bodelning eller något annat motsvarande förfarande utomlands anses som svarande oavsett hur tvisten handläggs processuellt. Enligt punkten 2 ska avgörandet gälla i , om det har meddelats i ett land vars lag var tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden enligt artikel 22 eller 26 i EU:s förordningar om makars och registrerade partners förmögenhetsförhållanden. Det krävs inte att det utländska avgörandet ska vara grundat på den lag som enligt aktuell EU-förordnings lagvalsregler skulle vara tillämplig på för- mögenhetsförhållandena. Vilken rättsordning avgörandet har grundats på är över huvud taget inte relevant för frågan om huruvida avgörandet ska erkännas här i . Att den utländska domstolen kan ha tillämpat en viss lag oriktigt eller gjort en felaktig bevisvärdering ska normalt inte leda till ett underkän- nande av det utländska avgörandet. Om bristerna vid en helhetsbedömning anses så allvarliga att ett erkännande skulle strida mot ordre public ska avgö- randet dock inte erkännas (jfr 4 § 6). Ett utländskt avgörande som rör makars förmögenhetsförhållanden behöver inte vara grundat på några särskilda regler om makar i den utländska lagen för att kunna erkännas. Det kan baseras på t.ex. allmänna avtalsrättsliga bestäm- melser. Vissa gränsdragningsfrågor kan uppstå vid bedömning av om det ut- ländska avgörandet avser makars förmögenhetsförhållanden eller en vanlig köp- eller avtalsrättslig tvist angående t.ex. samäganderätt. Dessa frågor läm- Prop. 2018/19:50 nas – liksom – åt rättstillämpningen. Paragrafens hänvisningar till förordningarna är statiska och avser förord- ningarna i deras ursprungliga lydelser. Framtida ändringar omfattas därför inte automatiskt. 4 § Även om förutsättningarna i 3 § är uppfyllda gäller det utländska avgörandet inte i , om 1.avgörandet har meddelats mot en part som inte har avgett svaromål och som inte har fått kännedom om den väckta talan i tillräcklig tid för att kunna avge svaromål eller mot en part som annars inte har fått rimliga möjligheter att föra sin talan i det utländska förfarandet, 2.avgörandet strider mot ett svenskt avgörande, 3.avgörandet strider mot ett i gällande utländskt avgörande i ett förfa- rande som började tidigare än det andra utländska förfarandet, 4.det i pågår ett förfarande som kan leda till ett motstridigt avgörande, 5.det utomlands pågår ett förfarande som kan leda till ett motstridigt avgörande, såvida det förfarandet har börjat tidigare än det andra utländska förfarandet och kan antas leda till ett i gällande avgörande, eller 6.det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för den svenska rättsord- ningen att erkänna avgörandet. Paragrafen anger de omständigheter som medför att ett utländskt avgörande inte gäller i trots att förutsättningarna enligt 3 § är uppfyllda. Para- grafen ersätter, såvitt avser makar, 14 och 20 §§ lagen (1990:272) om inter- nationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 8. Punkten 1 tar sikte på att det har förekommit vissa grova brister i det utländska avgörandet. Avgörandet ska inte erkännas, om en part inte har fått tillfälle att föra sin talan i det utländska förfarandet. Så kan vara fallet när svaranden inte har fått kännedom om förfarandet eller när han eller hon inte fått rimlig tid att avge svaromål. Enligt punkten 2 ska avgörandet inte erkännas när det strider mot ett svenskt avgörande. Det spelar ingen roll om det svenska avgörandet har meddelats före eller efter det utländska avgörandet eller vilket förfarande som började först. I konflikter mellan två motstridiga utländska avgöranden ska det, enligt punkten 3, ges företräde åt det avgörande som har meddelats i det förfa- rande som började först. ett förfarande ska anses inlett får normalt bestämmas enligt lagen i det land där förfarandet ägt rum. Enligt punkten 4 ska det utländska avgörandet inte erkännas när det i pågår ett förfarande som kan leda till ett motstridigt avgörande. Bestämmelsen är nära sammankopplad med regleringen om konkurre- rande förfaranden i 2 §. Den utländska domstolen behöver inte grunda sitt avgörande på särskilda regler om makars förmögenhetsförhållanden för att en relevant motstridighet ska föreligga i förhållande till ett svenskt avgö- rande. Det räcker med att det svenska och det utländska förfarandet fak- tiskt har avsett makars förmögenhetsförhållanden. Enligt punkten 5 ska avgörandet inte gälla om det utomlands pågår ett förfarande som kan leda till ett motstridigt avgörande, såvida det förfaran- det började tidigare än det andra utländska förfarandet. 2018/19:50 dock att det pågående utländska förfarandet kan antas leda till ett avgö- rande som gäller i . Om den utländska domen ska gälla i beror på om den kommer att uppfylla villkoren i 3 §. Den svenska dom- stolen ska alltså inte göra någon bedömning av om det utländska avgöran- det kommer att innebära att talan bifalls eller ogillas (jfr prop. 1984/85:124 s. 76). Punkten 6 innehåller ett förbehåll om s.k. ordre public. Förbehållet är tillämpligt endast då det utländska avgörandet uppenbart strider mot grundläggande svensk rättsuppfattning. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas restriktivt. Det kan exempelvis röra sig om diskriminering av en maka eller make på grund av kön eller etniskt ursprung. Det får liksom bli en sak för rättstillämpningen att avgöra vad som är ordre public i det enskilda fallet. Innehållet i ordre public-förbehål- let är svårt att precisera och närmare avgränsa. Innehållet är utvecklings- bart och förändras i takt med samhällsutvecklingen. 5 § Ett utländskt domstolsavgörande om makars förmögenhetsförhållanden som är verkställbart i den stat där det meddelades och som gäller i får verk- ställas, om avgörandet har förklarats verkställbart här. En ansökan om att avgörandet ska förklaras verkställbart i görs till tingsrätten. Regeringen kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela föreskrifter om vilka tingsrätter som får pröva en ansökan. Sökanden ska tillsammans med ansökan ge in avgörandet i original eller i kopia som har bestyrkts av en behörig myndighet samt de ytterligare handlingar som tingsrätten behöver för sin prövning. Sökanden ska ge in en översättning av handlingarna till svenska, om inte tingsrätten anser att det är obehövligt. Paragrafen reglerar förutsättningarna för verkställighet av utländska avgöran- den om makars förmögenhetsförhållanden. Paragrafen ersätter, såvitt avser makar, 16 § lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 8. Prövningen avser frågan om huruvida avgörandet får verkställas i . för avslag är i första hand att avgörandet inte ska erkännas till följd av att förutsättningarna enligt 3 § inte är uppfylla eller hinder föreligger enligt 4 §. Av första stycket framgår att möjligheterna att få verkställighet är be- gränsade till avgöranden som har meddelats av domstol. Det krävs att domstolsavgörandet är verkställbart i ursprungslandet. Om ett avgörande är meddelat av en annan myndighet eller av en bodelningsförrättare måste en make som vill få till stånd verkställighet av avgörandet skaffa sig en exekutionstitel vid domstol. Av andra stycket framgår att regeringen kan meddela föreskrifter om vilka av landets tingsrätter som ska vara behöriga att pröva ansökningarna. I tredje stycket föreskrivs att sökanden tillsammans med ansökan ska ge in avgörandet i original eller i kopia som har bestyrkts av en behörig myndighet samt de ytterligare handlingar som tingsrätten behöver för sin prövning. Det är främst fråga om bevis om att avgörandet har fått laga kraft. Vidare ska en översättning av handlingarna till svenska ges in till- sammans med ansökan. Någon översättning behöver dock inte ges in om tingsrätten ändå kan ta till sig innehållet i handlingarna eller det annars är obehövligt. Normalt bör handlingar skrivna på engelska kunna godtas. 6 § Vid handläggning i domstol av ett ärende om verkställbarhetsförklaring tillämpas Prop. 2018/19:50 i övrigt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Paragrafen innehåller en bestämmelse om handläggningen av en ansökan om verkställbarhetsförklaring. Paragrafen ersätter, såvitt avser makar, 17 § andra stycket lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 8. Av paragrafen framgår att i övrigt är ärendelagen tillämplig vid domsto- larnas handläggning av ärenden om verkställbarhetsförklaring. Ärende- lagen innehåller bestämmelser om bl.a. avvisning av en ofullständig an- sökan, rättens sammansättning, kommunicering av handlingar, inhibition och överklagande. 7 § Om ett avgörande förklaras verkställbart, verkställs avgörandet på samma sätt som ett motsvarande svenskt avgörande som har fått laga kraft. Ett beslut om tvångsmedel i avgörandet ska dock inte tillämpas. Paragrafen innehåller bestämmelser om verkan av att ett utländskt avgörande har förklarats verkställbart. Paragrafen ersätter, såvitt avser makar, 17 § första stycket lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sam- bors förmögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 8. I paragrafen anges att det utländska domstolsavgörandet, om det förkla- ras verkställbart, verkställs på samma sätt som ett motsvarande svenskt avgörande som har fått laga kraft. Det blir därför inte aktuellt att tillämpa bestämmelserna i 3 kap. 4–10 §§ utsökningsbalken om domar som inte har fått laga kraft. 5 kap. Sambors förmögenhetsförhållanden i internationella situationer 1 § Detta kapitel gäller för frågor om sambors förmögenhetsförhållanden i internationella situationer. Kapitlet gäller endast sådana samboförhållanden där ingen av samborna är gift. Kapitlet gäller inte om något annat följer av en annan lag. I paragrafen, som i allt väsentligt utformas i enlighet med Lagrådets förslag, anges kapitlets tillämpningsområde. Paragrafen ersätter, såvitt avser sambor, 1 § lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 9.1. I första stycket anges att kapitlet gäller för sambors förmögenhetsförhål- landen i internationella situationer. Kapitlet gäller, enligt andra stycket, endast för sådana samboförhållan- den där ingen av samborna är gift. Lagen innehåller inte någon definition av sambors förmögenhetsförhål- landen i internationella situationer. Tillämpningsområdet är lika omfat- tande som för makar och är inte som i sambolagen (2003:376) begränsat till frågor som rör sambornas gemensamma bostad och bohag. Lagen gäl- ler alltså för alla frågor om sambors förmögenhetsförhållanden. Det inne- bär att lagen gäller vid t.ex. frågor om delning av även andra tillgångar än 2018/19:50 den gemensamma bostaden eller det gemensamma bohaget, frågor om gå- vor mellan sambor och frågor om samäganderätt. Till sambors förmögenhetsförhållanden i den mening som avses i lagen hör bara sådana frågor som gäller det familjerättsliga förhållandet mellan parterna i deras egenskap av sambor eller blivande sambor. Ett vanligt för- mögenhetsrättsligt avtal träffas alltså inte av bestämmelserna. Det gäller oavsett om parterna har ingått avtalet innan ett samboende över huvud taget aktualiserades eller om de har ingått det under samboförhållandet. Till sambors förmögenhetsförhållanden hör även frågor om bodelning efter en sambos död, medan frågor om sambors rätt till arv hör till det arvsrättsliga området och omfattas därmed inte av lagen. Enligt tredje stycket gäller kapitlet inte om något annat följer av en annan lag. Det finns regler i lagen (1932:540) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i , lagen (1936:79) om erkännande och verk- ställighet av dom meddelats i och lagen (1977:595) om erkännande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område. Det finns vidare unionsrättsakter och internationella instrument som kan vara tillämpliga. Med lag likställs EU-förordningar samt internationella instrument som är direkt tillämpliga i (jfr t.ex. prop. 2015/16:181 s. 161). Det gäller främst och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av om domstols behörighet och om erkännande och verk- ställighet av domar på privaträttens område (I-förordning), rådets förordning (EG) nr 44/2001 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträt- tens område (I-förordning), konventionen den 27 septem- ber 1968 om domstols behörighet och om verkställighet av domar på privaträttens område jämte tillträdeskonventioner (Brysselkonventionen), konventionen om domstols behörighet och om erkän- nande och verkställighet av domar på privaträttens område (Luganokon- ventionen) och och rådets förordning (EG) nr 805/2004 av om införande av en europeisk exekutionstitel för obe- stridda fordringar (förordningen om den europeiska exekutionstiteln). En redogörelse för unionsrättsakterna och de internationella instrumenten finns i prop. 2013/14:219 s. 54 och 55. 2 § En fråga om sambors förmögenhetsförhållanden får tas upp av svensk domstol, om 1.svaranden har sin hemvist i , 2.käranden har sin hemvist i och svensk lag enligt 5 eller 6 § är tillämplig på sambornas förmögenhetsförhållanden, 3.frågan rör egendom i , eller 4.svaranden i en uppkommen fråga har godtagit att saken prövas i eller har avgett svaromål i saken utan invändning om domstolens behörighet. Om frågan gäller bodelning med anledning av en sambos död tillämpas 3 § i stället för första stycket. I paragrafen anges när svensk domstol är behörig i frågor om sambors för- mögenhetsförhållanden. Paragrafen ersätter, såvitt avser sambor, 2 § första stycket 2–5 och andra stycket lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors förmögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 9.2. Första stycket upptar en katalog med alternativa behörighetsgrunder. Bestämmelserna tillämpas bara i den mån inte något annat följer av en an- nan lag (se kommentaren till 1 § tredje stycket). kan en domstol vara behörig på mer än en av de grunder som anges i paragrafen. Det är givetvis tillräckligt att behörighet finns enligt någon av grunderna. Enligt punkterna 1 och 2 är den svenska domstolens behörighet knuten till sambornas hemvist i . Enligt punkten 1 är svensk domstol be- hörig att pröva en fråga om sambors förmögenhetsförhållanden, om sva- randen har sin hemvist i . För att svensk domstol ska vara behörig när enbart käranden har sin hemvist i krävs det, enligt punkten 2, att svensk lag är tillämplig på sambornas förmögenhetsförhållanden. Det framgår av 5 och 6 §§ när så är fallet. Samborna kan ha träffat avtal enligt 5 § om att svensk lag ska tillämpas. Det kan också vara så att samborna har haft sin gemensamma hemvist i och att svensk lag därför är tillämplig enligt 6 §. En legaldefinition av hemvistbegreppet finns i 6 kap. 2 §. Enligt punkten 3 finns det behörighet för svensk domstol om frågan rör egendom i . De behörighetsgrundande omständigheter som an- ges i punkterna 1–3 hänför sig till tiden när talan väcks. Av allmänna pro- cessrättsliga principer får anses följa att behörigheten inte upphör, om det sedan stämning delgetts svaranden inträffar en ändring av de omständig- heter som har grundat domstolens behörighet (jfr 10 kap. 15 § rättegångs- balken). Enligt punkten 4 är svensk domstol behörig om svaranden i en uppkom- men fråga har godtagit att saken prövas i eller har gått i svaromål i saken utan att invända mot behörigheten. Bestämmelsen innebär att svensk domstol kan bli behörig genom att parterna kommit överens om det eller genom svarandens passivitet (s.k. tyst prorogation), när ingen annan grund för svensk domstols behörighet finns. Frågan om huruvida svensk domstol är behörig enligt förevarande paragraf får behandlas som andra rättegångshinder där invändning krävs för att domstolen ska kunna pröva behörighetsfrågan. Invändningen måste framställas inom den tid som an- ges i 34 kap. 2 § . Om svaranden inte i rätt tid har gjort invändning om domstolens behörighet eller om han eller hon har uteblivit från första inställelsen, eller om förberedelsen är skriftlig, underlåtit att inkomma med svaromål, ska domstolen i enlighet med vad som föreskrivs i 10 kap. 18 § lägga kärandens uppgifter till grund för prövningen av om domstolen är behörig. I stycket regleras bara när svensk domstol är behörig att pröva en tvist (s.k. domsrätt). Vid prövningen av vilken domstol i som är behörig –den lokala behörigheten – tillämpas svenska interna forumregler. Av andra stycket framgår att vid bodelning med anledning av en sambos död ska bestämmelser om svensk domstols behörighet i 3 § tillämpas i stället för första stycket i förevarande paragraf. 3 § En fråga om bodelning med anledning av en sambos död får tas upp av svensk domstol 1.om den avlidna sambon hade sin hemvist i , 2.i fall som anges i 2 § första stycket 1, 2 och 4, eller 2018/19:50 3. på begäran av den efterlevande sambon om svensk domstol, i andra fall än som avses i 1, är behörig att ta upp en fråga om arv efter den avlidne enligt och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av om behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställighet av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg, i den ursprungliga lydelsen. Paragrafen reglerar svensk domstols behörighet i en fråga om bodelning med anledning av en sambos död. Paragrafen ersätter, såvitt avser sambor, 2 a § lagen (1990:272) om internationella frågor rörande makars och sambors för- mögenhetsförhållanden. Övervägandena finns i avsnitt 9.2. Enligt punkten 1 får en fråga om bodelning med anledning av en sambos död tas upp om den avlidna sambon hade sin hemvist i . Av punkten 2 framgår att en fråga om bodelning med anledning av en sambos död får tas upp i de fall förutsättningar att pröva frågan föreligger enligt 2 § första stycket 1, 2 eller 4. Den nyssnämnda paragrafen innehåller den generella regleringen av svensk domstols behörighet när det gäller sambors förmögenhetsförhållanden i internationella situationer.