prop · H60381 · 2019-03-19 00:00:00 — Varje undantag ökar domstolarnas sårbarhet och risken för att undantag utnyttjas. En person som inte omfattas av säkerhetskontrollen kan t.ex. utsättas för sådana hot att han eller hon känner sig 2018/19:81 tvingad att föra in farliga föremål i domstolens lokaler. Föremål kan även läggas i en ovetande persons väska och på så vis föras in. Det kan alltså, som Hovrätten över och och Hovrätten för anför, hävdas att säkerhetskontrollen bör omfatta alla som passerar in i en lokal som omfattas av säkerhetskontroll. Säkerhetsintresset måste dock vägas mot andra intressen och en proportionalitetsbedömning bör alltid göras. Att låta kontrollen omfatta domstolens personal är inte praktiskt möjligt. Domstolarna har vanligen separata personalingångar där säkerhetskontroll saknas. Åklagare har av säkerhetsskäl också ofta egna ingångar. Även personer som är anhållna, häktade eller intagna i kriminalvårdsanstalt och den personal som ombesörjer transporten av dessa personer har av säkerhetsskäl normalt separata ingångar. Om säkerhetskontrollen inte ska kunna kringgås genom användning av separata ingångar skulle domstolen behöva ha kontroller även vid dessa. En sådan ordning är inte rimlig och dessa personkategorier bör därför undantas från säkerhetskontroll. Det är inte lämpligt att behandla nämndemän annorlunda än domstolens personal. Det finns därför skäl att även fortsättningsvis undanta nämndemän från säkerhetskontroll. En praktisk aspekt av utökad säkerhetskontroll är, som framhåller, att det finns risk att det bildas köer till säkerhetskontrollen. Det är därför angeläget att de som undantas från säkerhetskontrollen enkelt kan kontrolleras av den ordningsvakt som bemannar kontrollen. En vanligt förekommande grupp personer i domstol är advokater. Advokater har möjlighet att få advokatlegitimation som enkelt kan visas upp i säkerhetskontrollen. Det är därför lämpligt att advokater även fortsättningsvis undantas från säkerhetskontrollen. Utredningen föreslår att också polismän i tjänst bör undantas från kontroll. En sådan ordning framstår som rimlig eftersom det är olämpligt att polismän som bär vapen och annan utrustning som han eller hon inte bör lämna ifrån sig ska genomgå säkerhetskontroll. Även polismän bör därför undantas. förenade ordningsvakter anser att också ordningsvakter i tjänst bör undantas från säkerhetskontroll. Även ordningsvakter har utrustning som ger utslag i säkerhetskontrollen och som det inte är lämpligt att lämna ifrån sig. Regeringen delar därför förenade ordningsvakters uppfattning att även ordningsvakter i tjänst bör undantas från säkerhetskontroll. Sammanfattningsvis delar regeringen utredningens uppfattning att domstolens anställda, nämndemän, åklagare, advokater och polismän bör vara generellt undantagna från säkerhetskontroll. Regeringen ser dock ett behov av att även undanta dels ordningsvakter i tjänst, dels personer som är anhållna, häktade eller intagna i kriminalvårdsanstalt samt dem som ombesörjer transporten av dessa personer. Rättsliga biträden som inte är advokater, tolkar, processförare och andra anställda vid bör inte vara generellt undantagna från säkerhetskontroll anser att samtliga offentliga ombud som har förordnats av domstol även fortsättningsvis bör vara undantagna från På de större domstolarna utses emellertid ett stort antal personer till olika offentliga uppdrag och domstolen har inte något underlag för att ta ställning till om personen är betrodd ur säkerhetssynpunkt. I praktiken torde det inte heller ske någon sådan bedömning vid förordnandet. Som nämns ovan bör undantagen från säkerhetskontroll begränsas och enligt utredningen måste rättsliga biträden som inte är advokater genomgå säkerhetskontroll vid flera av landets större tingsrätter. Regeringen delar därför utredningens uppfattning att förordnandet i sig inte bör avgöra om personen ska omfattas av säkerhetskontrollen eller inte. anser att biträdande jurister anställda på advokatbyrå bör undantas från säkerhetskontroll eftersom de är registrerade hos , vilket enkelt kan kontrolleras vid inpassering. Med utgångspunkten att undantagen ska begränsas finns det dock inte skäl att behandla biträdande jurister på advokatbyrå annorlunda än andra rättsliga biträden. Vid de större domstolarna tjänstgör ett stort antal tolkar och domstolen har ofta inte någon närmare kännedom om vilka de är. Domstolen ska visserligen göra en lämplighetsprövning när personen utses att vara tolk, men domstolen har ingen reell möjlighet att göra en bedömning av tolken i säkerhetshänseende. Uppdraget i sig bör därför inte leda till att personen undantas från säkerhetskontroll. Det är också den ordning som redan tillämpas vid flera av landets större domstolar. Tolkar bör därför inte heller vara generellt undantagna från säkerhetskontroll. Förvaltningsrätten i anser att det bör övervägas om inte processförare från de statliga myndigheterna ska vara undantagna från säkerhetskontroll eftersom det inte finns någon avgörande skillnad mellan dessa och åklagare. Som nämns ovan är det vanligt att åklagare har särskilda ingångar. Det är inte lika vanligt att processförare av säkerhetsskäl har separata ingångar. Det är inte heller samma stora mängd muntliga förhandlingar i allmän förvaltningsdomstol som det är sammanträden i allmän domstol, vilket innebär att köbildning till säkerhetskontroll i allmän förvaltningsdomstol sannolikt inte kommer att bli något större problem om fasta säkerhetskontroller införs. Risken för att processförare får stå i kö tillsammans med sin motpart bedöms därför som liten och olägenheten att gå igenom säkerhetskontrollen blir begränsad. De berörda myndigheterna invänder inte heller mot utredningens förslag att processförare inte längre ska vara generellt undantagna. Mot den bakgrunden finns det inte skäl att generellt undanta processförare från säkerhetskontroll. Slutligen framför att alla anställda inom myndigheten som i tjänsten vistas i domstolens lokaler bör undantas från säkerhetskontroll. Eftersom utgångspunkten bör vara att undantagen ska begränsas finns det inte skäl att generellt undanta andra än polismän. Det bör finnas en möjlighet till ytterligare undantag Såväl säkerhetsskäl som praktiska hänsyn kan motivera ytterligare undantag. I likhet med vad utredningen och Förvaltningsrätten i anför bör de befintliga möjligheterna att besluta om undantag för andra grupper därför finnas kvar. Det är domstolen som bäst kan bedöma behovet av 2018/19:81 undantag från säkerhetskontroll. Den enskilda domstolen kan således, om det finns särskilda skäl, undanta fler kategorier av personer från säkerhetskontroll men även besluta att sådana som är generellt undantagna ska genomgå säkerhetskontroll. Liksom kan särskilda skäl till undantag finnas för personer som har en sådan ställning som liknar de generellt undantagnas. Särskilda skäl kan även finnas om det generella undantaget leder till praktiska problem. Domstolen kan då inskränka det generella undantaget (prop. 2011/12:63 s. 31, prop. 2000/01:32 s. 63 och prop. 1980/81:114 s. 22). 10.2Giltighetstiden för säkerhetskontroll förlängs Regeringens förslag: Ett beslut om säkerhetskontroll ska kunna gälla . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har ingen invändning mot förslaget. Bland dessa finns , , , , , , och . Flera remissinstanser anser att tiden bör förlängas ytterligare. Bland dessa finns Hovrätten för och som anför att beslut om säkerhetskontroll bör löpa tills vidare och inte kräva omprövning var sjätte månad. Attunda tingsrätt, Förvaltningsrätten i och Förvaltningsrätten i anser att tiden bör förlängas till i vart fall . Även anser att tiden bör kunna förlängas ytterligare. ifrågasätter förslaget och anför att säkerhetskontroll måste användas restriktivt eftersom det innebär en begränsning av informationsfriheten, skyddet mot kroppsvisitation och förhandlingsoffentligheten. En proportionalitetsbedömning måste alltid göras och en säkerhetskontroll ska aldrig beslutas än absolut nödvändigt. Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande ordning kan säkerhetskontroll beslutas för en viss förhandling eller , dock längst (2 § tredje stycket lagen om säkerhetskontroll i domstol). I förarbetena motiveras den nuvarande begränsningen av domstolens möjlighet att överblicka säkerhetssituationen som begränsningen medger kontinuitet och struktur i säkerhetsarbetet. Om behovet av kontroll upphör under ett besluts giltighetstid ska kontrollen avbrytas (prop. 2011/12:63 s. 20). Det är mindre sannolikt att den övergripande risken för att någon begår brott i domstolarna ändras på något avgörande sätt från en månad till en annan. Detta har också blivit tydligt i den praktiska tillämpningen eftersom det numera är mycket vanligt att ett beslut om säkerhetskontroll direkt ersätts med ett nytt. Som nämns i föregående avsnitt har 25 domstolar fast säkerhetskontroll. I praktiken innebär det att domstolarna förlänger sitt beslut om säkerhetskontroll . Som exempel uppger att domstolen har haft fast säkerhetskontroll alla arbetsdagar . Hovrätten för och anser att ett beslut Prop. 2018/19:81 om säkerhetskontroll bör gälla tills vidare. Några andra remissinstanser, däribland Attunda tingsrätt, Förvaltningsrätten i och Förvaltningsrätten i , anser att tiden bör förlängas till i vart fall . framför berör ett beslut om säkerhetskontroll grundlagsskyddade fri- och rättigheter och det finns därför anledning att behålla en tidsgräns för hur länge ett sådant beslut får gälla. Av samma skäl bör giltighetstiden inte vara alltför lång. goda erfarenheter av hur fast säkerhetskontroll fungerar i praktiken framstår utredningens förslag om en förlängning som väl avvägt. Om det allmänna samhällsklimatet på orten skulle förändras i positiv riktning är det domstolens ansvar att avbryta kontrollen. Regeringen delar alltså utredningens uppfattning att giltighetstiden bör förlängas . Regeringens förslag: Sekretessen för uppgifterna i domstolarnas, och Ekobrottsmyndighetens incidentrapporter stärks. Sekretess ska gälla för sådana uppgifter om det kan antas att arbetet med ordningen och säkerheten i domstolens eller myndighetens verksamhet motverkas om uppgiften röjs. För uppgift i en allmän handling ska sekretessen gälla i högst . Sekretessen ska inte hindra att en domstol lämnar uppgiften till och sekretessen ska gälla även hos . Rätten att meddela och offentliggöra uppgifter ska ha företräde framför den tystnadsplikt som följer av den nya sekretessregleringen. Regeringens bedömning: Det bör inte införas något särskilt sekretesskydd för enskildas namn och andra personuppgifter i incidentrapporter. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som yttrar sig särskilt i frågan, bl.a. Attunda tingsrätt, och , tillstyrker utredningens förslag. anser att det är önskvärt att även personuppgifter i incidentrapporter omfattas av sekretess. framhåller att grundlagsskyddade medier måste kunna begära ut handlingar och granska incidentrapporter i samma utsträckning som . anser att den föreslagna bestämmelsen får ett för brett tillämpningsområde och att den i stället bör utformas med 18 kap. 8 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) som förebild. Skälen för regeringens förslag och bedömning Ett stärkt sekretesskydd för incidentrapporter Enligt Arbetarskyddsstyrelsens kungörelse med föreskrifter om åtgärder mot våld och hot i arbetsmiljön samt allmänna råd om tillämpningen av föreskrifterna (AFS 1993:2) är arbetsgivare skyldiga att dokumentera tillbud och händelser med inslag av våld eller hot om våld. administrerar en databas för incidentrapportering som domstolarna kan använda för att dokumentera och rapportera den typen av händelser. Med incident avses en händelse som stör verksamheten på ett negativt sätt och som kräver en åtgärd från domstolen för att komma tillrätta med situationen (i domstol). Syftet med rapporteringen är att ska kunna bedöma risker, se trender och åtgärda säkerhetsproblem i domstolarna. Informationen används även i andra delar av säkerhetsarbetet, t.ex. vid verksamhetsplanering och vid bedömning av utbildningsbehov och annat stöd till domstolarnas säkerhetsarbete. Liknande system för incidentrapportering används inom och . Dessa myndigheter hanterar dock incidentrapporterna internt och rapporterna görs inte tillgängliga för någon annan myndighet. Incidentrapporterna är i regel allmänna handlingar som ska lämnas ut om det inte finns hinder på grund av sekretess. har påtalat att den befintliga sekretessregleringen inte ger tillräckligt skydd för uppgifter som, om de blir offentliga, kan motverka säkerhetsarbetet i domstolarna. Exempel på sådana uppgifter är uppgifter om utrycknings- och svarstider vid larm, egenskaper hos lås- och larmsystem, val av åtgärd och bemanning vid olika incidenter, uppgifter om säkerhetskontroller, vaktbemanning och säkerhetsorganisation. En annan negativ konsekvens av offentligheten är att enskilda medarbetare i domstolarna går att identifiera. Enligt har domstolarna på grund av offentligheten blivit allt mer restriktiva med vilka uppgifter som rapporteras. Incidentrapporterna är så knapphändiga att de är svåra att använda i ordnings- och säkerhetsarbetet. Exempelvis har möjligheten att beskriva en incident i fritext tagits bort. bedömer att ett starkare sekretesskydd skulle göra det möjligt för domstolarna att rapportera de uppgifter som krävs för att bedöma ordnings- och säkerhetsläget, utveckla rutiner och erbjuda realistiska krisövningar och annan utbildning till domstolarna. Vid de möten och seminarier som inom ramen för utredningens arbete har genomförts i domstolar runt om i landet har deltagarna också gett uttryck för att sekretesskyddet för incidentrapporter bör stärkas. Den nuvarande sekretessregleringen för säkerhets- och bevakningsåtgärder är, i nu relevanta delar, begränsad till byggnader, lokaler och inventarier (18 kap. 8 § 1 offentlighets- och sekretesslagen). När det gäller uppgifter om andra sådana åtgärder finns det inte någon tillämplig bestämmelse om sekretess. Sekretesskyddet framstår som svagare än det som gäller på andra liknande områden, t.ex. inom brottsförebyggande och brottsbeivrande verksamhet (18 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen). Uppgifterna från och domstolarna visar att det finns ett behov av att stärka sekretesskyddet för incidentrapporter och på så sätt ge domstolarna bättre förutsättningar att förebygga och ingripa mot hot, våld och andra säkerhetsrisker. Detsamma gäller motsvarande uppgifter inom och . Det som i första hand bör komma i fråga är sekretess för uppgifter som, om de röjs, skulle motverka arbetet med ordningen och säkerheten. Även om merparten av uppgifterna i incidentrapporterna normalt inte är känsliga, finns det uppgifter som kan utnyttjas för att exempelvis kartlägga interna säkerhetsrutiner. Det kan röra sig om uppgifter om beredskapen för olika slags händelser, om vilka åtgärder som vidtas eller andra uppgifter av betydelse för förmågan att hantera angrepp och hot. Andra exempel är uppgifter om rutiner för säkerhetskontroll för att förhindra införsel av otillåtna föremål och uppgifter om hur sådana föremål hanteras. Behovet av ökad sekretess måste vägas mot att det finns ett stort insynsintresse i domstolarnas, och verksamhet. När det gäller sådana uppgifter som kan motverka arbetet med ordningen och säkerheten anser dock regeringen – till skillnad från – att skälen för sekretess väger tyngre. Regeringen föreslår därför, i likhet med utredningen, att sekretess ska gälla hos domstol, och för uppgift i incidentrapport, om det kan antas att arbetet med ordningen och säkerheten i domstolens eller myndighetens verksamhet motverkas om uppgiften röjs. Eftersom regleringen bara gäller uppgifter i incidentrapporter kommer den att tillämpas inom ett väl avgränsat område. Mot den bakgrunden saknas det skäl att, som föreslår, avgränsa tillämpningsområdet till uppgifter som lämnar eller kan bidra till upplysning om säkerhets- eller bevakningsåtgärd. Med hänsyn till insynsintresset bör dock sekretesskyddet begränsas med ett rakt skaderekvisit, vilket innebär att det råder en presumtion för offentlighet. Bör sekretess gälla även för andra uppgifter? En annan fråga är om sekretessen bör utökas även i andra avseenden, t.ex. om enskilda medarbetares personuppgifter i incidentrapporter bör kunna skyddas. Uppgifterna från domstolarna om att enskilda medarbetare som kan identifiera sig själva i rapporteringen upplever detta som obehagligt talar för att ett sådant behov kan finnas. Problemet tycks vara större på vissa mindre domstolar. Regeringen har förståelse för den oro som finns. Det krävs dock tungt vägande skäl för att göra avsteg från den grundlagsfästa offentlighetsprincipen och sekretess bör endast gälla i den omfattning som är nödvändig. Informationen i incidentrapporterna är normalt knapphändig och namnen på de inblandade personerna anges i regel inte. En del incidentrapporter innehåller visserligen beskrivningar som gör att en inblandad person enkelt kan identifiera sig själv, t.ex. utifrån uppgifter om tjänstetitel och kön. I motsats till beskrivningen av händelsen och de åtgärder som vidtagits är personuppgifter emellertid inte något som behöver anges i incidentrapporterna med hänsyn till ordnings- och säkerhetsarbetet. Det är också möjligt att uppgifter om en medarbetares identitet i vissa fall kan omfattas av den föreslagna regleringen. Till skillnad från delar regeringen utredningens uppfattning att skälen för sekretess för uppgifter i incidentrapporter som kan användas för att identifiera enskilda personer inte har sådan tyngd att det finns skäl att göra avsteg från huvudregeln om offentlighet. Någon bestämmelse som uttryckligen skyddar personuppgifter i incidentrapporter bör följaktligen inte införas. Som huvudregel gäller sekretess inte bara i förhållande till enskilda utan också mellan myndigheter (8 kap. 1 och 2 §§ offentlighets- och sekretesslagen). har en central roll för ordnings- och säkerhetsarbetet i domstol och incidentrapporteringen är uppbyggd på så sätt att uppgifterna rapporteras dit. Detta är inte möjligt om sekretess gäller mellan myndigheterna. Det är också de incidentrapporter som innehåller sådana uppgifter som föreslås omfattas av sekretess som är särskilt viktiga för ordnings- och säkerhetsarbetet. En bestämmelse som gör att domstolarna kan lämna sådana uppgifter till bör därför införas. En närliggande fråga är om sekretessen ska följa med när en domstol lämnar uppgifter till . Här är huvudregeln att sekretess inte följer med en uppgift när den lämnas till en annan myndighet. Incidentrapporteringen i domstol utgår dock från att uppgifterna ska rapporteras till en annan myndighet och eventuell sekretess måste därmed kunna överföras till denna myndighet. I annat fall skulle sekretesskyddet för uppgifterna i praktiken bli verkningslöst. Regeringen anser därför, liksom utredningen, att en bestämmelse om överföring av sekretess bör införas. Sekretesstidens längd varierar beroende på vilket skyddsintresse som motiverar sekretessen. I allmänhet innehåller bestämmelser om sekretess dock en begränsning av den tid som sekretessen gäller. På bör inte heller uppgifterna kunna motverka arbetet med ordningen och säkerheten på ett sätt som motiverar att sekretessen upprätthålls. Regeringen anser därför att det är tillräckligt med en sekretesstid . Den nya regleringen har ett sakligt samband med vissa bestämmelser i 18 kap. offentlighets- och sekretesslagen. Redaktionellt framstår det mest lämpligt att placera den i anslutning till 18 kap. 8 §. Rätten att meddela och offentliggöra uppgifter bör inte begränsas Sekretess innebär ett förbud att röja en uppgift, vare sig det sker genom utlämnande av allmän handling, muntligt eller på annat sätt (3 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen). Rätten att meddela och offentliggöra uppgifter som följer av yttrandefrihetsgrundlagarna har dock som huvudregel företräde framför tystnadsplikten. Stor återhållsamhet bör iakttas vid prövningen av om det finns skäl att göra undantag från meddelarfriheten. I detta fall rör det sig dessutom om sekretess med ett rakt skaderekvisit och där uppgifterna rör myndighetsutövning där insynsintresset är starkt (jfr prop. 1979/80:2 Del A s. 111 f.). Mot den bakgrunden bedömer regeringen att rätten att meddela och offentliggöra uppgifter bör ha företräde framför den tystnadsplikt som följer av den nya regleringen. Lagrådet väcker frågan om hur den nya regleringen förhåller sig till regleringen i 18 kap. 8 § offentlighets- och sekretesslagen om sekretess för uppgift som lämnar eller kan bidra till upplysning om säkerhets- eller Frågan ställs mot bakgrund av att meddelarfriheten ska Prop. 2018/19:81 ges företräde framför sekretess i de fall där det är fråga om incident- rapporter enligt den nya regleringen medan sådant företräde inte ges för säkerhets- och bevakningsåtgärder enligt 8 §. Med anledning av Lagrådets synpunkt kan det konstateras att sekretessen enligt den nya regleringen gäller utöver vad som följer av 8 §. En uppgift som omfattas av sekretess enligt 8 § kan alltså inte omfattas av sekretess enligt den nya regleringen. 12Stärkt säkerhet i psykiatrimål 12.1Säkerhetskraven vid muntliga förhandlingar som hålls på en sjukvårdsinrättning Regeringens förslag: Det klargörs att det vid en sjukvårdsinrättning ska finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att säkerheten ska kunna tillgodoses vid muntliga förhandlingar som hålls där. Utredningen föreslår dock en annan lagteknisk lösning som innebär att den föreslagna nya paragrafen inte ges ett självständigt innehåll utan hänvisar till befintliga bestämmelser om god säkerhet i vården. Remissinstanserna: Av de remissinstanser som yttrar sig över förslaget tillstyrks det av Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i , Inspektionen för vård och omsorg, kommuner och landsting och . Förvaltningsrätten i och Förvaltningsrätten i anser att förslaget inte är tillräckligt för att tillgodose de behov som finns. Förvaltningsrätten i anser dessutom att den nya paragrafen bör ges ett självständigt innehåll och inte hänvisa till befintlig paragraf om god säkerhet i vården. Skälen för regeringens förslag: Psykiatrisk tvångsvård ges som huvudregel på en sjukvårdsinrättning som drivs av ett landsting. ska bedrivas så att den uppfyller kraven på god säkerhet i verksamheten. Vid sjukvårdsinrättningen ska det finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att en god säkerhet ska kunna tillgodoses i verksamheten (15 och 15 a §§ lagen [1991:1128] om psykiatrisk tvångs- vård, LPT). Vissa frågor om psykiatrisk tvångsvård prövas av förvaltningsrätt. gäller bl.a. frågan om vården ska upphöra. muntlig förhandling om det inte är uppenbart obehövligt (36 § LPT). Förhandlingen hålls på sjukvårdsinrättningen, om inte särskilda skäl talar för något annat (37 § LPT). Motsvarande bestämmelser gäller vid frågor om rättspsykiatrisk vård (6 och 21 b §§ lagen [1991:1129] om rätts- psykiatrisk vård, LRV). Enligt utredningen är förvaltningsrättsdomare i stort sett eniga om att är bristfällig vid de muntliga förhandlingarna i Kritiken tar sikte bl.a. på att lokalerna inte är säkra och ändamålsenliga och att det inte finns fungerande överfallslarm. förhandlingar får ibland hållas i lunchrum, bibliotek och andra lokaler med Det kan också saknas säkra utrymningsvägar för Det förekommer att knivar, bestick, tillbringare och andra föremål som kan användas som tillhyggen finns tillgängliga i lokalen där den muntliga förhandlingen hålls. Vidare är ingången som patienten använder i vissa fall placerad bakom rätten. Det saknas rutiner för att patienter som har permission eller genomgår öppen psykiatrisk tvångsvård träffar någon från vårdavdelningen innan förhandlingen. Det görs därför sällan någon