prop · H70320 · 2019-10-01 00:00:00 — Som Kammarrätten i påpekar får dock bestämmelsen, mot bakgrund av sitt syfte, genomslag även om anstånd inte aktualiseras (se avsnitt 5.2 och prop. 2009/10:39 s. 38). 8.2Förslaget till lag om ändring i skatteförfarandelagen (2011:1244) Regeringens förslag: Ändringarna i skatteförfarandelagen ska träda i kraft . Ändringarna tillämpas första gången vid beslut om anstånd som fattas efter ikraftträdandet. För skattskyldiga som har beviljats anstånd före ikraftträdandet, ska bestämmelserna om anståndsbelopp i 63 kap. 17 § SFL i den äldre lydelsen tillämpas vid det första beslut om nytt anstånd som fattas efter ikraftträdandet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, däribland Juridiska fakulteten vid , Kammarrätten i , och , tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. NSD m.fl. avstyrker förslaget i den del det innebär att skattskyldiga som beviljats anstånd enligt nu gällande regler efter en viss övergångsperiod ska omfattas av de föreslagna reglerna. NSD m.fl. anser att hänsyn måste tas till de bestämmelser som gällde när den skattskyldige beviljades anstånd. En ändring i grunden av dessa förutsättningar, genom krav på såväl successiv återföring av anståndsbeloppet som påförande av kostnadsränta, står i strid med förbudet mot retroaktiv skattelagstiftning i regeringsformen. För skattskyldiga som beviljats anstånd före ikraftträdandet bör därför de äldre bestämmelserna tillämpas på de tillgångar som anståndet avser. () anför att en ordning som innebär att anstånd som beviljats före ikraftträdandet ska infogas i det nya systemet skulle stå i strid med förbudet mot retroaktiv skattelagstiftning och avstyrker ett sådant förslag. Enligt NNR utgör detta en överimplementering av direktivet som det inte har angetts några starka skäl för. vid framför liknande synpunkter. Skälen för regeringens förslag Ändringarna i skatteförfarandelagen föreslås träda i kraft , av samma skäl som de som anges i avsnitt 8.1 för ändringarna i inkomstskattelagen. De nya bestämmelserna föreslås vidare som huvudregel tillämpas på samma sätt både när det gäller ansökningar om anstånd och ansökningar om förnyat anstånd. NSD m.fl. och NNR för fram principiella invändningar mot förslaget i denna del, som alltså innebär att skattskyldiga som beviljats anstånd före ikraftträdandet ska omfattas av de nya anståndsbestämmelserna om de ansöker om förnyat anstånd efter ikraftträdandet. Regeringen vill här lyfta fram att en reglering som innebär att äldre föreskrifter ska gälla för skattskyldiga som beviljats anstånd före ikraftträdandet medför konsekvenser som inte är önskvärda. En sådan reglering skulle innebära att dessa skattskyldiga inte omfattas av kravet att betala skatten i delbetalningar . Regeringen bedömer att en sådan ordning kan stå i strid med vad som anges i direktivet om delbetalningar av skatten (artikel 5.2). Det bedöms inte heller lämpligt att ha två parallella anståndsregleringar . Vidare bör följande understrykas när det gäller skattskyldiga som beviljats anstånd före ikraftträdandet. Med hänsyn till bl.a. principen om gynnande förvaltningsbesluts negativa rättskraft bör sådana beslut fortsätta att gälla tills den ettåriga anståndstiden löper ut, även om denna tidpunkt infaller efter ikraftträdandet. Därefter kan den skattskyldige välja att ansöka om anstånd på nytt, enligt de förutsättningar för anstånd som då gäller. Regeringen föreslår med hänsyn till detta att ändringarna i skatteförfarandelagen ska tillämpas första gången vid beslut om anstånd som fattas efter ikraftträdandet. Det förhållandet att förutsättningarna och villkoren för anståndet då kommer att ha förändrats i vissa delar, som NSD m.fl. och NNR framhåller, föranleder ingen annan bedömning. De nya anståndsbestämmelserna kan i vissa fall komma att tillämpas på skatt som är hänförlig till beskattningsår före ikraftträdandet. I detta sammanhang bör, liksom framhålls av vissa remissinstanser, förbudet mot retroaktiv skattelagstiftning nämnas. I 2 kap. 10 § andra stycket regeringsformen anges att skatt eller statlig avgift inte får tas ut i vidare mån än som följer av föreskrifter som gällde när den omständighet inträffade som utlöste skatt- eller avgiftsskyldigheten. Det ska dock betonas att aktuella förslag inte innebär att skatter eller statliga avgifter kommer att tas ut i vidare mån . Förslagen innebär i relevanta delar inte annat än att den skatt som redan har tagits ut ska betalas på ett annat sätt . Regeringen bedömer därför, till skillnad från NSD m.fl. och NNR, att förslagen inte strider mot det aktuella förbudet. I avsnitt 6.3.1 föreslås att kostnadsränta ska införas när anstånd beviljas med betalning av skatt eller avgift i samband med utflyttningsbeskattning. I fall där beviljade anstånd löper vid ikraftträdandet bör ränta börja löpa först när ett förnyat årligt anstånd beviljas. När schablonintäkten, som är en form av ränta, infördes på uppskovsbelopp vid försäljning av privatbostad diskuterades om räntebeläggning av redan befintliga uppskov skulle innebära en grundlagsstridig retroaktiv beskattning. En hänvisning gjordes till 2 kap. 10 § andra stycket regeringsformen, se ovan, och Lagrådet anförde att reglerna om räntebeläggning endast avser sådan avgiftsskyldighet som utlösts efter lagens ikraftträdande. Någon retroaktivitet hos föreskrifterna i detta hänseende kunde enligt Lagrådet inte anses föreligga. Regeringen instämde i denna bedömning (prop. 2007/08:27 s. 122). Det finns inte anledning att göra en annan bedömning här. Övergångsbestämmelse för anståndsbeloppet vid anstånd i samband med utflyttningsbeskattning Förslagen ovan innebär, som nämnts, att de nya bestämmelserna som huvudregel kommer att tillämpas på samma sätt både när det gäller ansökningar om anstånd och ansökningar om förnyat anstånd. Det finns dock skäl att överväga en övergångsbestämmelse som tar sikte på hur anståndsbeloppet, och i förlängningen också anståndstiden, bör bestämmas för skattskyldiga som har beviljats anstånd före ikraftträdandet och som på nytt ansöker om anstånd efter ikraftträdandet. Inledningsvis bör i detta sammanhang åter lyftas fram att den skattskyldige som huvudregel ska ansöka om anstånd med betalning av skatt eller avgift för att anstånd ska kunna beviljas, se 63 kap. 2 § SFL. Av 63 kap. 14 § andra stycket SFL framgår vidare att anståndstiden för anstånd i samband med utflyttningsbeskattning bestäms till efter den dag då skatten senast ska betalas. Om ett nytt anstånd beviljas, ska anståndstiden bestämmas till efter den dag då föregående anståndstid löper ut. Detta innebär alltså att anstånd beviljas efter ansökan med i taget. I avsnitt 6.2.1 föreslås att det högsta tillåtna anståndsbeloppet för anstånd i samband med utflyttningsbeskattning ska minskas med en femtedel nytt anstånd beviljas. För skattskyldiga som har beviljats anstånd före ikraftträdandet och som ansöker om nytt anstånd efter ikraftträdandet, skulle den föreslagna bestämmelsen utan en övergångsbestämmelse innebära att det högsta tillåtna anståndsbeloppet skulle minskas med en femtedel redan från det första anståndsbeslut som fattas efter ikraftträdandet. Detta har sin grund i att ett sådant beslut är att anse som ett sådant förnyat anstånd som avses i den föreslagna ändringen i 63 kap. 17 § SFL. En sådan ordning skulle alltså skilja sig från den som föreslås gälla för helt nya anstånd som beviljas efter ikraftträdandet. En sådan ordning skulle innebära att dessa skattskyldiga måste betala sina skatteskulder i snabbare takt än de efter som följer av direktivet. 2019/20:20 Konsekvenser av detta slag är inte önskvärda. För skattskyldiga som har beviljats anstånd före ikraftträdandet föreslår regeringen därför att bestämmelserna om anståndsbelopp i 63 kap. 17 § SFL i den äldre lydelsen ska tillämpas vid det första beslut om nytt anstånd som fattas efter ikraftträdandet. En sådan bestämmelse innebär således att det högsta tillåtna anståndsbeloppet i dessa fall kommer att minskas med en femtedel från och med det andra beslutet om nytt anstånd som fattas efter ikraftträdandet. Ett exempel kan illustrera hur en sådan övergångsbestämmelse fungerar när uttagsbeskattning har skett av olika typer av tillgångar (inventarier, immateriella tillgångar och övriga tillgångar). Det högsta tillåtna anståndsbeloppet enligt bestämmelsen i 63 kap. 17 § första stycket SFL är i detta exempel 100 för en fastighet, 100 för inventarier och 100 för immateriella tillgångar. beviljades anstånd med nämnda belopp. ansöker den skattskyldige om nytt anstånd, dvs. en förlängning av anståndet. Även om det högsta tillåtna anståndsbeloppet fortsatt är 100 för respektive typ av tillgång, medför en tillämpning av bestämmelserna i 63 kap. 21 § andra och tredje styckena SFL att anstånd kan medges med högst 100 avseende fastigheten, 80 avseende inventarierna och 90 avseende de immateriella tillgångarna. beviljas anstånd därför med dessa belopp. ansöker den skattskyldige om nytt anstånd. har lagändringarna som föreslås i denna proposition trätt i kraft. Enligt övergångsbestämmelsen ska dock bestämmelserna i 63 kap. 17 § SFL i den äldre lydelsen tillämpas vid det första beslut om nytt anstånd som fattas efter ikraftträdandet. Detta innebär att det högsta tillåtna anståndsbeloppet enligt 63 kap. 17 § första stycket SFL fortsatt är 100 för respektive typ av tillgång. Efter det anståndsbeslut som fattades föregående år uppgår dock den skatt som finns kvar att betala till 100 för fastigheten, 80 för inventarierna och 90 för de immateriella tillgångarna. beviljas anstånd därför med dessa senare belopp. efter detta ansöker den skattskyldige återigen om nytt anstånd. Av övergångsbestämmelsen framgår att bestämmelserna i 63 kap. 17 § SFL i den nya lydelsen nu ska tillämpas. Det högsta tillåtna anståndsbeloppet för respektive typ av tillgång ska nu minskas med en femtedel. Detta ger ett belopp om 80 för respektive tillgång (100–20). Efter det anståndsbeslut som fattades föregående år uppgår den kvarstående skatten till 100 för fastigheten, 80 för inventarierna och 90 för de immateriella tillgångarna. beviljas anstånd med 80 för respektive typ av tillgång. Detta innebär att den skattskyldige betalar in 20 i skatt för fastigheten (den kvarstående skatten 100 minus anståndsbeloppet 80), 0 för inventarierna (den kvarstående skatten 80 minus anståndsbeloppet 80) och 10 för de immateriella tillgångarna (den kvarstående skatten 90 minus anståndsbeloppet 80). På detta sätt kommer det högsta tillåtna anståndsbeloppet för de olika tillgångarna att vara noll när har förflutit från det första anståndsbeslut som fattas efter ikraftträdandet. Med andra ord ska skatteskulderna då vara helt betalda. Den aktuella övergångsbestämmelsen finns i punkten 3. 8.3Förslaget till lag om ändring i lagen (2015:911) om identifiering av rapporteringspliktiga konton vid automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton Regeringens förslag: Ändringen i lagen om identifiering av rapporteringspliktiga konton vid automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton ska träda i kraft . Ändringen ska tillämpas första gången i fråga om uppgifter som avser . Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. I promemorian föreslås ändringen träda i kraft . Remissinstanserna: anför att ändringarna bör tillämpas första gången på uppgifter som avser i stället , eftersom det internationella regelverket inte har effekt innan det har implementerats korrekt i svensk rätt. Skälen för regeringens förslag: Ändringen i lagen (2015:911) om identifiering av rapporteringspliktiga konton vid automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton, förkortad IDKAL, innebär att det klargörs att ett befintligt konto som innehas av en enhet alltid är rapporteringspliktigt om det innehas av en eller flera enheter som är passiva ickefinansiella enheter över vilka en eller flera fysiska personer som har hemvist i en annan stat eller jurisdiktion har bestämmande inflytande. Ett sådant konto ska således inte vara rapporteringspliktigt endast i fråga om konton som innehas av enheter som har hemvist i eller . Ändringen är en rättelse av ett förbiseende vid genomförandet av den globala standarden för automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton. Ändringen bör träda i kraft . Ändringen bör därför träda i kraft . Systematiken i lagen och i de gemensamma rapporteringsnormerna (Common Reporting Standard, CRS) gör att det är tydligt att den aktuella bestämmelsen fått sin nuvarande utformning genom ett förbiseende. Motsvarande bestämmelse i 7 kap. 1 § IDKAL som avser granskning av nya konton som innehas av enheter har exempelvis fått en korrekt utformning. Med anledning av vad anför instämmer regeringen i att det internationella regelverket saknar effekt innan det har implementerats i svensk rätt. Det kan dock noteras att kontrolluppgifter avseende lämnas per rapporteringspliktigt konto och ska innefatta uppgifter om saldo eller värde vid utgången av 2019 samt om olika typer av sammanlagd avkastning . Detta är uppgifter som det finansiella institutet normalt bör ha tillgång till även om institutet skulle ha uppfattat den felaktiga lydelsen av 6 kap. 1 § IDKAL som korrekt. Kontrolluppgifter enligt 22 b kap. SFL ska lämnas och torde inte kunna lämnas tidigare än , eftersom de ska innefatta samlade uppgifter för . För ett finansiellt institut som trots allt tolkat den felaktiga bestämmelsen enligt sin ordalydelse kan den nu föreslagna rättelsen i praktiken innebära att institutet behöver inhämta intyganden från kontohavare med avseende på om dessa är passiva icke- 2019/20:20 finansiella enheter eller inte (se 6 kap. 3 § IDKAL) samt från kontohavare eller personer med bestämmande inflytande med avseende på om personerna med bestämmande inflytande har hemvist i en annan stat eller jurisdiktion (se 6 kap. 4 § andra stycket IDKAL). Om sådana intyganden således inte inhämtats tidigare bör de kunna inhämtas innan kontrolluppgifter ska lämnas . Ändringen bör därför enligt regeringens mening tillämpas första gången på uppgifter som avser . Det innebär att kontrolluppgifter enligt 22 b kap. SFL som avser ska lämnas om konton som är rapporteringspliktiga med tillämpning av den nya lydelsen. I detta avsnitt redogörs för förslagets effekter i den omfattning som bedöms lämpligt i det aktuella lagstiftningsärendet och med beaktande av förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. De offentligfinansiella effekterna till följd av ändrade skatte- och avgiftsregler beräknas i enlighet med beräkningskonventioner. Beräkningarna görs i ikraftträdandeårets priser och volymer och utgår vanligtvis från att beteendet hos individer och företag inte ändras till följd av förändringarna i skattereglerna. Detta är ofta en rimlig approximation på kort sikt. På och för att bedöma andra effekter än de offentligfinansiella effekterna kan ett mer dynamiskt synsätt behöva användas, där skattebaser tillåts påverkas av regeländringen. finner att konsekvensutredningen uppfyller kraven i 6 och 7 §§ förordningen (2007:1233) om konsekvensutredning vid regelgivning. finner att beskrivningen av förslagets påverkan på företagens andra kostnader (än administrativa kostnader) och verksamhet är bristfällig. Sammanfattningsvis konstaterar att de flesta punkter i konsekvensutredningen redovisas på ett godtagbart sätt och att bristerna, utifrån förutsättningarna i detta ärende, inte bör påverka den sammantagna bedömningen på ett avgörande sätt. synpunkter kommenteras under avsnitt 9.1.4 nedan. respektive anstånd i vissa gränsöverskridande Sammanfattning av förslagen om Särskilt avdrag för inventarier vid uttagsbeskattning enligt 22 kap. 5 § 2 Vid avyttring av inventarier medges under vissa förutsättningar ett särskilt avdrag enligt 18 kap. 15 § inkomstskattelagen (1999:1229), IL. melsen innebär att den skattskyldige får göra ett särskilt avdrag bl.a. om inventarier som anskaffats före beskattningsårets ingång avyttras under beskattningsåret. Enligt 18 kap. 15 a § IL begränsas dock det särskilda avdraget till det skattemässiga värdet när anstånd medges i samband med 63 kap. 14 § (2011:1244), SFL. 18 kap. 15 a § IL utvidgas. Bestämmelsen ska även gälla om inventarier behandlas som avyttrade på grund av att uttagsbeskattning ska ske enligt bestämmelsen i 22 kap. 5 § 2 IL när den skattskyldige för över tillgångar från sitt fasta driftställe i till en stat inom EES eller när den skattskyldige för över den näringsverksamhet som bedrivs vid sitt fasta driftställe i till en stat inom EES, se avsnitt 5.2. Återföring av periodiseringsfonder och ersättningsfonder vid utflyttning ska begränsat skattskyldiga fysiska och juridiska personer återföra avsättning till periodiseringsfonder och ersättningsfonder om skattskyldigheten för näringsverksamheten upphör (se t.ex. 30 kap. 8 § IL om periodiseringsfonder). Det finns en risk för att en omedelbar återföring skulle anses vara oproportionerlig, eftersom det kan finnas mindre ingripande åtgärder för att uppnå samma beskattningsresultat (jfr mål C-38/10 Kommissionen mot ). Förslaget innebär att en begränsat skattskyldig fysisk eller juridisk person inte behöver återföra sina avdrag för avsättning till periodiseringsfonder respektive ersättningsfonder när den skattskyldige för över den näringsverksamhet som bedrivs från den skattskyldiges fasta driftställe i till en stat inom EES. I den angivna situationen får den skattskyldige i stället möjlighet att välja mellan omedelbar eller uppskjuten återföring, se avsnitt 5.3.2. Undantagen från omedelbar beskattning gäller dock bara om staten till vilken överföringen sker är medlem i EU eller är en stat inom EES som har ingått en sådan särskild överenskommelse om ömsesidigt bistånd för indrivning av skattefordringar som avses i 63 kap. 14 § andra stycket SFL med eller med EU, se avsnitt 5.3.2. Undantaget från omedelbar beskattning för periodiseringsfonder och ersättningsfonder i inkomstskattelagen gäller således endast i samma situationer som när anstånd medges enligt 63 kap. 14 § SFL. Den som inte är skyldig att lämna inkomstdeklaration och som har gjort avdrag för avsättning till periodiseringsfond eller ersättningsfond, ska lämna särskilda uppgifter om förhållanden som rör fondavsättningen. Om ett handelsbolag har gjort avdrag för avsättning till ersättningsfond, ska dock särskilda uppgifter lämnas av delägarna, se avsnitt 5.3.3. Syfte och alternativa lösningar Förslaget om särskilt avdrag för inventarier vid uttagsbeskattning införs för att tillgodose att avyttring av inventarier i de anståndssituationer som följer av artikel 5.2 i direktivet mot skatteundandraganden får genomslag vid beskattningen, se avsnitt 5.2 och 6.1.3. Någon alternativ lösning bedöms inte finnas i denna del. Förslaget om återföring av periodiseringsfonder och ersättningsfonder föranleds, som framgår av avsnitt 5.3, av praxis från . 2019/20:20 Någon alternativ lösning bedöms inte finnas. Den föreslagna uppgiftsskyldigheten om förhållanden som rör sådana fondavsättningar, se avsnitt 5.3.3, behövs till ledning för kontroll av avdrag för fondavsättningen. som den skattskyldige på grund av utflyttning inte är skyldig att lämna inkomstdeklaration skulle inte få in uppgifter som kan leda till återförande till beskattning av fonderna. Någon alternativ lösning bedöms inte finnas i denna del. 9.1.2Sammanfattning av förslagen om anstånd i vissa gränsöverskridande situationer Nya anståndsregler i vissa gränsöverskridande situationer gäller att enbart obegränsat skattskyldiga juridiska och fysiska personer kan beviljas anstånd i samband med utflyttningsbeskattning enligt 63 kap. 14 § SFL. Förslagen innebär att även begränsat skattskyldiga juridiska och fysiska personer kan beviljas anstånd i vissa fall (se avsnitt 6.1.2). När det gäller begränsat skattskyldiga juridiska personer föreslås nya anståndsmöjligheter i sådana situationer som anges i artikel 5.2i direktivet mot skatteundandraganden (se avsnitt 6.1.3). Begränsat skattskyldiga fysiska personer föreslås kunna få anstånd med betalningen av sådan skatt som uppkommer efter att tillgångar eller den näringsverksamhet som bedrivs från ett fast driftställe förs ut ur (se avsnitt 6.1.3). Det föreslås även att anstånd ska kunna beviljas med betalning av sådan skatt som bestäms efter tillämpning av reglerna om avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt i 37 kap. 30 §, 38 kap. 19 § eller 38 a kap. 21 § IL (se avsnitt 6.1.4). För att anstånd i samband med utflyttningsbeskattning och i samband med avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt ska kunna beviljas, föreslås det att överföringen ska ha skett till, respektive att det fasta driftstället finns i, en stat inom EES som är medlem i EU eller som har ingått en särskild överenskommelse med eller EU om ömsesidigt bistånd för indrivning av skattefordringar. Ett sådant bistånd ska ha en räckvidd som är likartad med den som föreskrivs i rådets direktiv /24/EU av om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder (indrivningsdirektivet). är anstånd möjligt i förhållande till samtliga EES-stater utan inskränkning (se avsnitt 6.1.5). Det högsta tillåtna anståndsbeloppet för anstånd i samband med utflyttningsbeskattning föreslås minskas med en femtedel nytt anstånd beviljas. Detta innebär att minst en femtedel av skatten ska vara betald , minst två femtedelar , och så vidare. Detta föreslås gälla oavsett vilka slags tillgångar den underliggande skatten belöper på. Anståndet upphör helt (se avsnitt 6.2.1). Det föreslås vidare att anstånd i samband med avdrag och fiktiv avräk- ning av utländsk skatt ska beviljas högst med ett belopp som motsvarar den skatt som bestäms efter tillämpning av reglerna om avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt i 37 kap. 30 §, 38 kap. 19 § eller 38 a kap. 21 § IL. Detta högsta tillåtna anståndsbelopp ska minskas med en femtedel nytt anstånd beviljas, på samma sätt som anståndsbeloppet för anstånd i samband med utflyttningsbeskattning. I övrigt föreslås bestämmelser som i relevanta delar överensstämmer med de som gäller för bestämmandet av anståndsbeloppet i samband med utflyttningsbeskattning (se avsnitt 6.2.2). Ränta tas enligt 65 kap. 7 § SFL inte ut vid anstånd i samband med uttagsbeskattning. Av artikel 5.3 i direktivet framgår att något hinder mot sådan kostnadsränta inte finns. Det föreslås att undantaget från kostnadsränta vid anstånd i samband med uttagsbeskattning tas bort och att ränta ska betalas på anståndsbeloppet, se avsnitt 6.3.1. Av artikel 5.3 i direktivet följer att det är möjligt för medlemsländerna att ha regler om säkerhet som villkor för anstånd. Detta är inte möjligt enligt nuvarande ordning och en bestämmelse om detta föreslås införas, se avsnitt 6.3.2. I artikel 5.4 i direktivet finns bestämmelser om när anståndet ska upphöra. Det bedöms att den nuvarande bestämmelsen i 63 kap. 22 § SFL inte behöver kompletteras, se avsnitt 6.3.3. När det gäller förfarandet i övrigt, t.ex. ansökan, beslut och uppgiftslämnande, bedöms befintliga bestämmelser kunna tillämpas även för de nya grupper och situationer som aktualiseras med förslagen i denna proposition, se avsnitt 6.3.4. Syfte och alternativa lösningar Förslaget att även begränsat skattskyldiga juridiska personer ska kunna beviljas anstånd med betalning av utflyttningsskatt i vissa situationer införs för att möjliggöra anstånd i de situationer som nämns i artikel 5.2 i direktivet mot skatteundandraganden. Förslaget att även begränsat skattskyldiga fysiska personer i vissa situationer ska kunna beviljas denna typ av anstånd föreslås i syfte att skapa ett enhetligt och symmetriskt system och bedöms vara i linje med , se avsnitt 6.1.2 och 6.1.3.