prop · H603150 · 2019-06-25 00:00:00 — Uppgiftsskyldigheten i 4 kap. 6 § penningtvättslagen gäller inte i förhål- lande till Säkerhetspolisen. Till Säkerhetspolisens uppgifter hör att förebygga, förhindra och upptäcka viss brottslig verksamhet, inbegripet brott mot lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall. Sekretess hindrar inte att uppgift om en enskild lämnas mellan Finanspolissektionen och Säkerhetspolisen, om den mottagande myndigheten behöver uppgiften i sin brottsbekämpande verksamhet (35 kap. 10 a § offentlighets- och sekretesslagen [2009:400], OSL). tillämpas en ordning som innebär att Säkerhetspolisen genom Finanspolissektionen begär de uppgifter från t.ex. verksamhetsutövare som behövs för att utreda finansiering av terrorism. Vissa uppgifter kan vara känsliga i Säkerhetspolisens verksamhet. I sådana fall kan den nuvarande ordningen medföra att Säkerhetspolisen underlåter att begära uppgifter. Av dessa skäl framstår det som en lämplig ordning att Säkerhetspolisen –som har ansvaret för att förebygga, förhindra och upptäcka brott som har koppling till finansiering av terrorism – kan begära de uppgifter från t.ex. verksamhetsutövare som behövs för att utreda finansiering av terrorism. Uppgiftsskyldigheten bör därför gälla även i förhållande till Säkerhets- polisen. Regeringen förutsätter att Finanspolissektionen så långt som möj- ligt hålls informerad av Säkerhetspolisen så att Finanspolissektionen kan fullgöra sina skyldigheter enligt artikel 32 i ursprungsdirektivet, t.ex. att genomföra analyser av risker för finansiering av terrorism. I avsnitt 12 föreslås att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om hur uppgifter ska lämnas till Säkerhetspolisen. Avvikande aktiviteter och transaktioner Medlemsstaterna ska enligt ursprungsdirektivet kräva att ansvariga enheter i möjligaste mån granskar bakgrunden till och syftet med alla kom- plexa och ovanligt stora transaktioner, och alla ovanliga transaktions- mönster som inte förefaller ha något ekonomiskt eller lagligt syfte. Ansvariga enheter ska särskilt skärpa övervakningen av affärsförbindelsen för att avgöra om dessa transaktioner eller aktiviteter framstår som misstänkta (artikel 18.2). Enligt ändringsdirektivet ska medlemsstaterna kräva att ansvariga enheter så långt det är rimligen möjligt granskar bakgrunden till och syftet med alla transaktioner som uppfyller åtminstone ett av följande villkor, i) de är komplexa transaktioner, ii) de är ovanligt stora transaktioner, iii) de genomförs enligt ett ovanligt transaktions- mönster, iv) de förefaller inte ha något tydligt ekonomiskt eller lagligt syfte. Ansvariga enheter ska särskilt skärpa omfattningen och karaktären på övervakningen av affärsförbindelsen för att avgöra om dessa transak- tioner eller aktiviteter framstår som misstänkta (den nya artikel 18.2 i ursprungsdirektivet). Enligt penningtvättslagen ska en verksamhetsutövare övervaka pågå- ende affärsförbindelser och bedöma enstaka transaktioner i syfte att upp- täcka aktiviteter och transaktioner som avviker från vad verksamhets- utövaren har anledning att räkna med utifrån den kännedom om kunden som verksamhetsutövaren har, som avviker från vad verksamhetsutövaren har anledning att räkna med utifrån den kännedom som verksamhets- utövaren har om sina kunder, de produkter och tjänster som tillhandahålls, de uppgifter som kunden lämnar och övriga omständigheter, eller som utan att vara avvikande kan antas ingå som ett led i penningtvätt eller finan- siering av terrorism. Inriktningen och omfattningen av övervakningen ska bestämmas med beaktande av de risker som identifierats i den allmänna riskbedömningen, den risk för penningtvätt och finansiering av terrorism som kan förknippas med kundrelationen och annan information om tillvägagångssätt för penningtvätt eller finansiering av terrorism (4 kap. 1 Om avvikelser eller misstänkta aktiviteter eller transaktioner uppmärksammas ska en verksamhetsutövare genom skärpta åtgärder för kundkännedom och andra nödvändiga åtgärder bedöma om det finns skälig grund att misstänka att det är fråga om penningtvätt eller finansiering av terrorism eller att egendom annars härrör från brottslig handling (4 kap. 2 § penningtvättslagen). Bestämmelserna i penningtvättslagen (4 kap. 1 och 2 §§) har getts en Prop. 2018/19:150 utformning som innebär att de rymmer ändringsdirektivets krav på att en verksamhetsutövare ska granska bakgrunden till och syftet med vissa En verksamhetsutövare har därför redan en motsvarande skyldighet enligt penningtvättslagen. Enligt regeringens mening uppfyller svensk rätt därmed redan ändringsdirektivets krav. Identifikation av fysiska och juridiska personer som äger fast egendom Medlemsstaterna ska enligt ändringsdirektivet ge finansunderrättelse- enheter och behöriga myndigheter tillgång till information som gör det möjligt att med nödvändig skyndsamhet identifiera alla fysiska eller juri- diska personer som äger fast egendom, bl.a. genom register eller elektro- niska datasöksystem, om sådana register eller system finns tillgängliga (den nya artikel 32 b 1 i ursprungsdirektivet). Direktivet innehåller ingen definition av uttrycket fast egendom. Med fast egendom avses i svensk rätt jord. Denna är indelad i fastigheter (1 kap. 1 § jordabalken). I finns ett offentligt register med uppgifter om fastigheter och ägarna till dessa (1 och 7 §§ lagen [2000:224] om fastig- hetsregister och 44 och 64 §§ förordningen [2000:308] om fastighets- register). Genom fastighetsregistret kan Finanspolissektionen genom direktåtkomst få tillgång till uppgifter om fysiska och juridiska personers fastighetsinnehav. Enligt regeringens mening uppfyller svensk rätt därmed redan de krav som ändringsdirektivet ställer i denna del. och föreslår att ett register över innehavare av andelar i bostadsrättsföreningar inrättas. En andel i en bostadsrättsförening utgör lös egendom enligt svensk rätt. I fastighets- registret finns därför endast uppgifter om den bostadsrättsförening som äger en fastighet. Detta innebär att Finanspolissektionen genom registret inte kan få information om och i vilken utsträckning en person äger en andel i bostadsrättsföreningen. Till skillnad från anser regeringen att ändringsdirektivet tar sikte på just uppgifter om ägandet av fastigheter. Frågan om ett register över andelar i bostads- rättsföreningar faller därmed utanför ramen för detta lagstiftningsärende. Det ska emellertid framhållas att fastighetsmäklare och kreditinstitut – i egenskap av verksamhetsutövare enligt penningtvättslagen – ska rappor- tera misstankar om penningtvätt och finansiering av terrorism till Finans- polissektionen (4 kap. 3 § penningtvättslagen). Intern kontroll och anmälningar om Regeringens förslag: Bestämmelsen om rapporteringssystem ska – ut- över anställda och uppdragstagare – omfatta andra som på liknande grund deltar i verksamheten. En verksamhetsutövare ska vara skyldig att ha rutiner och att vidta de åtgärder i övrigt som behövs för att skydda dem som omfattas av bestämmelsen från hot, hämnd eller fientliga åtgärder till följd av att de 2018/19:150 gjort en anmälan om misstänkta överträdelser av bestämmelserna i lagen eller i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Verksamhetsutövare ska förbjudas att utsätta dessa personer för repressalier på grund av en sådan anmälan. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag Skydd för den som rapporterar överträdelser Medlemsstaterna ska enligt ursprungsdirektivet kräva att ansvariga enhe- ter inrättar lämpliga rutiner, så att deras anställda eller personer i jämförbar ställning kan rapportera överträdelser internt genom en särskild, självstän- dig och anonym kanal som står i proportion till den berörda ansvariga enhetens typ och storlek (artikel 61.3). Enligt ändringsdirektivet ska med- lemsstaterna även se till att enskilda personer, inbegripet anställda och företrädare vid den ansvariga enhet som rapporterar misstänk penningtvätt eller finansiering av terrorism internt eller till en finansunderrättelseenhet, skyddas rättsligt från att utsättas för hot, hämnd eller fientliga handlingar, och i synnerhet från ogynnsamma eller diskriminerande anställningsåtgär- der (den nya artikel 61.3 andra stycket i ursprungsdirektivet). Bestämmelser om rapportering av misstänkt penningtvätt eller finansie- ring av terrorism och rapportering av potentiella eller faktiska överträdel- ser av de nationella bestämmelser genom vilka ursprungsdirektivet införli- vas, finns på skilda håll i det direktivet (artikel 38 respektive 61). Att ur- sprungsdirektivet ska ges en annan systematik genom ändringsdirektivet förefaller inte vara avsedd. Ändringsdirektivet i denna del har emellertid fått samma utformning som den nya bestämmelsen om skydd för enskilda personer som rapporterar om misstänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism och som behandlas i avsnitt 6.1. Enligt regeringens mening får ändringsdirektivet i denna del i stället för rapportering av misstänkt pen- ningtvätt eller finansiering av terrorism ta sikte på rapportering av poten- tiella eller faktiska överträdelser av de nationella bestämmelser genom vilka ursprungsdirektivet införlivas. Enligt penningtvättslagen ska verksamhetsutövare tillhandahålla ända- målsenliga rapporteringssystem för anställda och uppdragstagare som vill göra anmälningar om misstänkta överträdelser av penningtvättslagen eller föreskrifter som meddelats med stöd av lagen (6 kap. 4 §). I begreppet ändamålsenliga ligger att det ska vara möjligt att den interna rapporten kan göras anonymt (prop. 2016/17:173 s. 326). För att genomföra ändringsdirektivet bör bestämmelsen om rapporte- ringssystem i 6 kap. 4 § penningtvättslagen – utöver anställda och upp- dragstagare – omfatta också andra som på liknande grund deltar i verksam- heten. I penningtvättslagen finns inga bestämmelser om skydd mot repressalier för personer som har rapporterat överträdelser av lagen. För att genomföra ändringsdirektivet bör ett skydd mot repressalier för den som rapporterar överträdelser av penningtvättslagen införas. I avsnitt 12 föreslås att regeringen eller den myndighet som regeringen . 2018/19:150 bestämmer ska få meddela föreskrifter om nödvändiga åtgärder och rutiner för att skydda den som har rapporterat överträdelser. Enligt ursprungsdirektivet ska medlemsstaterna se till att de behöriga myn- digheterna etablerar effektiva och tillförlitliga mekanismer för att upp- muntra rapportering till de behöriga myndigheterna om potentiella eller faktiska överträdelser av de nationella bestämmelser genom vilka ur- sprungsdirektivet införlivas (artikel 61.1). Enligt ändringsdirektivet ska även självreglerande organ ha sådana mekanismer (den nya artikel 61.1 första stycket i ursprungsdirektivet). De behöriga myndigheterna och de självreglerande organen ska vidare tillhandahålla en eller flera säkra kommunikationskanaler för personer som gör den rapporteringen. Sådana kanaler ska säkerställa att identiteten på de personer som tillhandahåller information endast är känd för de behöriga myndigheterna, och i tillämp- liga fall de självreglerande organen (den nya artikel 61.1 andra stycket i ursprungsdirektivet). Medlemsstaterna ska enligt ändringsdirektivet se till att enskilda perso- ner som utsätts för hot, hämnd eller fientliga handlingar eller ogynnsamma eller diskriminerande anställningsåtgärder efter att ha rapporterat miss- tänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism eller – som det får förstås –potentiella eller faktiska överträdelser av de nationella bestämmelser varigenom ursprungsdirektivet genomförs, internt eller till en finansunder- rättelseenhet har rätt att på ett säkert sätt inkomma med klagomål till respektive behörig myndighet (de nya artiklarna 38.2 första meningen och 61.3 tredje stycket första meningen i ursprungsdirektivet). Samtliga verksamhetsutövare som omfattas av regelverket mot penning- tvätt och finansiering av terrorism står under tillsyn. Tillsynsansvaret är fördelat på flera myndigheter och ett självreglerande organ, Fastighets- mäklarinspektionen, , , Spelmyn- digheten, länsstyrelserna i , och län och . ska ha rutiner för att ta emot frivilliga anmälningar om misstänkta överträdelser av penningtvättslagen (förordningen [2016:1318] om rutiner för mottagande av anmäl- ningar om regelöverträdelser). Uppgifterna ska förvaras på ett säkert sätt så att ingen obehörig har tillgång till dem. Den telefonlinje och adress som används för anmälningar ska vara skild från övriga kommunikationskanaler, inrättas och användas så att den mottagna informationen är fullständig och skyddad, och möjliggöra lagring av de uppgifter som lämnas så att de kan användas för vidare utredning. Mot- svarande gäller i fråga om Fastighetsmäklarinspektionen, Revisorsinspek- tionen, Spelinspektionen samt länsstyrelserna i , och (17 a § förordningen [2009:92] om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism, penningtvättsförordningen, och 1 a § förordningen [2007:1077] med instruktion för Revisorsinspek- tionen). 2018/19:150 Sekretess gäller i en statlig myndighets verksamhet som består i tillsyn över efterlevnaden av penningtvättslagen och föreskrifter som har med- delats med stöd av lagen för en uppgift eller en utsaga om överträdelse av en bestämmelse som gäller för den som myndighetens verksamhet avser, om uppgiften kan avslöja anmälarens identitet (30 kap. 23 a § OSL). Advokater och advokatbolag står under tillsyn av advokatsam- fund. I tillsynsansvaret ingår att på eget initiativ eller på anmälan ta upp fråga om disciplinärt förfarande mot en advokat. Den som har deltagit i ett tillsynsärende får inte obehörigen röja vad han eller hon då har fått veta om någons personliga eller ekonomiska förhållanden (8 kap. 6 § rätte- gångsbalken och 40 § stadgarna för ). Sammanfattningsvis gäller att tillsynsmyndigheterna enligt gällande rätt ska ha effektiva och tillförlitliga mekanismer för att uppmuntra rappor- tering till de behöriga myndigheterna om potentiella eller faktiska överträ- delser av penningtvättslagen, inbegripet det nuvarande (2 kap. 15 § pen- ningtvättslagen) och det föreslagna förbudet mot repressalier. Det saknas visserligen uttryckliga bestämmelser om att ska ha motsvarande mekanismer men regeringen förutsätter att samfundet – som utöver tillsynsverksamheten ska tillvarata advokaters allmänna yrkes- intressen – har rutiner för att ta emot anmälningar om överträdelser av penningtvättslagen. I myndigheternas och samfundets respektive tillsyns- verksamhet finns vidare förutsättningar för att skydda anmälarens identi- tet. Enligt regeringens uppfattning uppfyller svensk rätt därmed redan ändringsdirektivets krav. Regeringens förslag: En verksamhetsutövare som bryter mot förbuden mot repressalier ska betala ersättning för den skada som uppkommer. Skadeståndet kan avse både ersättning för den förlust som uppkommer och ersättning för den kränkning som lagbrottet innebär. Ersättning som avser en förlust som uppkommit efter det att anställ- ningen upphört får bestämmas till högst det belopp som anges i Om det är skäligt får skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot anser att det bör förtydligas dels om någon kan hållas ansvarig i verksamhetsutövarens ställe, dels vilka befattningshavare som en verksamhetsutövare ansvarar för. på lagtextens utformning. Skälen för regeringens förslag: I avsnitt 9 behandlas möjligheterna för enskilda personer som utsatts för repressalier efter att ha rapporterat miss- tänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism eller – som det får förstås – potentiella eller faktiska överträdelser av de nationella bestämmelser varigenom ursprungsdirektivet införlivas, internt eller till en finansunder- rättelseenhet har rätt att på ett säkert sätt inkomma med klagomål till de behöriga myndigheterna. Utan att det påverkar konfidentialiteten för de uppgifter som en finansunderrättelseenhet samlat in, ska medlemsstaterna enligt ändringsdirektivet se till att sådana enskilda personer även har rätt till ett effektivt rättsmedel för att tillvarata sina rättigheter (de nya artik- larna 38.2 andra meningen och 63.3 tredje stycket andra meningen i ursprungsdirektivet). Det finns enligt gällande rätt vissa möjligheter för arbetstagare och andra att tillvarata sina rättigheter om de utsätts för repressalier på sin arbetsplats till följd av rapportering av misstänkt penningtvätt och finansiering av terrorism eller överträdelser av penningtvättslagen. Av lagen (1982:80) om anställningsskydd (anställningsskyddslagen) framgår vad som krävs för att en arbetstagare ska sägas upp eller avskedas (7 och 18 §§). En uppsägning eller ett avskedande kan under vissa förutsättningar ogiltig- förklaras (34 och 35 §§ anställningsskyddslagen). En arbetsgivare som bryter mot anställningsskyddslagen eller vägrar rätta sig efter en dom, varigenom bl.a. en uppsägning eller ett avskedande har förklarats ogiltig, ska betala skadestånd till arbetstagaren (38 och 39 §§ anställnings- skyddslagen). En arbetsgivare får inte utsätta en arbetstagare för repres- salier på grund av att arbetstagaren slår larm om allvarliga missförhållan- den i arbetsgivarens verksamhet under förutsättning att arbetstagaren slår larm på vissa sätt (4–7 §§ lagen [2016:749] om särskilt skydd mot repres- salier för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden, visselblåsarlagen). Med allvarliga missförhållanden avses brott med fängelse i straffskalan eller därmed jämförliga missförhållanden. En arbetsgivare som utsätter arbetstagaren för repressalier på grund av att arbetstagaren slår larm om allvarliga missförhållanden i arbetsgivarens verksamhet ska betala skadestånd för den förlust som uppkommer och för den kränkning som repressalien innebär (9 § samma lag). Samma skydd har den som utför arbete som inhyrd, om larmet avser förhållanden i inhyrarens verksamhet (2 § samma lag). Den krets av personer som erbjuds skydd i de angivna lagarna är snävare än den som ändringsdirektivet tar sikte på (jfr prop. 2016/17:173 s. 223). Anställningsskyddslagen erbjuder vidare i huvudsak skydd mot osakligt skiljande från anställningen. Skyddet i visselblåsarlagen begränsas till missförhållanden i arbetsgivarens verksamhet, vilket innebär att t.ex. misstankar om penningtvätt eller finansiering av terrorism i verksamheten hos någon av verksamhetsutövarens kunder inte omfattas. Inte heller för- budet mot repressalier för rapportering av misstänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism i penningtvättslagen (2 kap. 15 §) eller det före- slagna förbudet mot repressalier för rapportering om överträdelser av pen- ningtvättslagen (se avsnitt 9) ger den personen några rättsliga möjligheter att tillvara ta sina rättigheter, om han eller hon trots förbuden har utsatts för repressalier. Enligt regeringens mening ger den befintliga regleringen inte rapporterande personer rätt till ett effektivt rättsmedel för att tillvarata sina rättigheter på det sätt ändringsdirektivet kräver. Det finns därför behov av att komplettera lagstiftningen. För att skyddet mot repressalier ska vara effektivt bör detta förenas med en möjlighet till sanktioner mot verksamhetsutövaren. Som framgått är skadestånd den sanktion som förekommer i författningar som syftar till att 2018/19:150 skydda arbetstagare från repressalier. som ett skadestånd inne- bär en ekonomisk kompensation för den skada som repressalien inneburit, kan risken för skadeståndsansvar förväntas ha en avhållande effekt på den som överväger någon form av repressalier mot någon i verksamheten. Skadeståndsansvar framstår därmed som en lämplig sanktion mot den som överträder repressalieförbudet. En sådan sanktion stämmer vidare väl överens med ändringsdirektivets krav på att den enskilde ska ges rätt till ett effektivt rättsmedel för att tillvarata sina rättigheter. Ett skadeståndsansvar för verksamhetsutövaren bör därför införas. En förutsättning för skadeståndsansvar bör vara att repressalien från verksam- hetsutövarens sida har vidtagits på grund av att den enskilde har rappor- terat misstänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism eller överträdel- ser av penningtvättslagen. För att en person som utsätts för en repressalie ska bli ekonomiskt kom- penserad, bör skadestånd kunna lämnas både för den ekonomiska förlust som uppkommer och ersättning för den kränkning som repressalien inne- bär (jfr 38 § andra stycket första meningen anställningsskyddslagen). I t.ex. anställningsskyddslagen är skadeståndsansvaret begränsat i fråga om ersättning för förlust. Sådan ersättning som avser tid efter anställ- ningens upphörande får under alla förhållanden bestämmas till högst det belopp som motsvarar ett visst antal månadslöner, beroende på anställ- ningstidens längd (38 § andra stycket andra meningen). En fråga som aktualiseras är om det bör införas någon motsvarande begränsning för hur högt skadestånd som ska kunna dömas ut. En sådan begränsning är lämp- lig, eftersom det saknas anledning att döma ut ett högre ekonomiskt skade- stånd i tvister som rör den föreslagna lagen än i tvister som rör motsva- rande brott mot anställningsskyddslagen. Enligt regeringens mening bör alltså motsvarande begränsning av det ekonomiska skadeståndets storlek som uppställs i anställningsskyddslagen gälla även för skadestånd enligt förbuden mot repressalier. Detta bör gälla oavsett om anställnings- skyddslagen är tillämplig eller inte. Lagtexten bör i förtydligande syfte utformas i enlighet med Arbetsdomstolens förslag. På motsvarande sätt som i anställningsskyddslagen bör skadeståndet kunna sättas ned eller bortfalla helt om det är skäligt. anser att det bör förtydligas dels om någon kan hållas ansvarig i verksamhetsutövarens ställe, dels vilka befattningshavare som en verksamhetsutövare ansvarar för. Regeringen konstaterar att det är verksamhetsutövaren som har skadeståndsansvar. När det gäller frågan om skadeståndsansvarets räckvidd får den bestämmas i rättstillämpningen. I avsnitt 10.3 föreslås att sekretess ska gälla hos domstol för vissa upp- gifter. Regeringens förslag: Om den som anser sig ha blivit utsatt för repres- salier visar omständigheter som ger anledning att anta att han eller hon har blivit utsatt för repressalier, är det verksamhetsutövaren som ska visa att repressalier inte har förekommit. Mål som gäller en anställd eller någon som fullgör praktik hos verk- samhetsutövaren eller som utför arbete som inhyrd eller inlånad arbets- kraft, ska handläggas enligt arbetstvistlagen. I sådana mål ska även den som fullgör praktik eller som utför arbete som inhyrd eller inlånad arbetskraft anses som arbetstagare. Den verksamhetsutövare hos vilken praktiken eller arbetet utförs ska anses som arbetsgivare. Detta gäller också när reglerna om tvisteförhandling i medbestämmandelagen tillämpas. Mål som gäller någon annan person ska prövas av allmän domstol och handläggas enligt bestämmelser om rättegången i tvistemål där förlikning om saken är tillåten. I mål som gäller en anställd eller någon som hos verksamhetsutövaren fullgör praktik eller utför arbete som inhyrd eller inlånad arbetskraft, ska bestämmelserna i medbestämmandelagen tillämpas när det gäller –den tid inom vilken förhandling ska begäras eller talan väckas, och –förlorad talerätt på grund av preskription. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens för- slag. I promemorian föreslås inte att mål som rör praktikanter eller inhyrd eller inlånad arbetskraft hos en verksamhetsutövare ska handläggas enligt arbetstvistlagen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det.