prop · H60386 · 2019-04-02 00:00:00 — 4 § I ett beslut om inhämtning av uppgifter ska det anges vilken brottslig verk- samhet och vilken tid beslutet avser samt vilket telefonnummer eller vilken annan adress, vilken elektronisk kommunikationsutrustning eller vilket geografiskt område beslutet avser. Tiden får inte bestämmas längre än nödvändigt och får, när 2018/19:86 det gäller tid som infaller efter beslutet, inte överstiga en månad för beslutet. Om det inte längre finns skäl för ett beslut om inhämtning av uppgifter ska den ansökande myndigheten häva beslutet. Paragrafen reglerar vad som ska ingå i ett beslut om inhämtning och när ett sådant beslut ska hävas. Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Ändringen i första stycket är redaktionell. Andra stycket ändras som en följd av att åklagare ska fatta beslut om inhämtning av uppgifter. Genom ändringen klargörs att det är , och som är skyldiga att fortlöpande bevaka behovet av en inhämtning och häva beslutet om åtgärden inte längre behövs. 5 § Den ansökande myndigheten ska underrätta Säkerhets- och integritets- skyddsnämnden om ett beslut om inhämtning av uppgifter enligt denna lag. Underrättelsen ska lämnas senast efter det att ärendet om inhämtning avslutades. Paragrafen reglerar underrättelseskyldigheten till . Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Genom ändringen klargörs att det alltjämt är , och som har ansvar för att underrättas om ett beslut om inhämtning. Underrättelseskyldigheten bör fullgöras genom att en kopia av beslutet lämnas till . 11.3Förslaget till lag om ändring i lagen (2017:718) om ändring i lagen (2012:279) om ändring i lagen (2012:278) om inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation i de brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet Härigenom föreskrivs att lagen (2017:718) om ändring i lagen (2012:279) om ändring i lagen (2012:278) om inhämtning av uppgifter om elektronisk kom- munikation i de brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet ska ha följande lydelse. 3 § lagen (2012:278) om inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunika- tion i de brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet ska upphöra att gälla vid utgången av . Ändringen innebär att den tidsbegränsade bestämmelsen i 3 § upphör att gälla vid utgången av i stället för vid utgången av 2019. Föreskrifterna i den upphävda 3 § arbetas in i 2 § inhämtningslagen (se författningskommentaren till den paragrafen) och permanentas därmed. Övervägandena finns i avsnitt 6.8. Sammanfattning av betänkandet Datalagring och integritet (SOU 2015:31) 2018/19:86 Bilaga 1 I lagen om elektronisk kommunikation finns bestämmelser som anger att leverantörer av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster ska lagra vissa uppgifter som genereras eller behandlas i samband med att sådana tjänster tillhandahålls för att uppgifterna ska kunna användas vid brottsbekämpning. Vårt uppdrag har varit att föreslå de förändringar som bedöms lämpliga för att stärka skyddet för den personliga integriteten i förhållande till den regleringen. Den s.k. inhämtningslagen reglerar , Säkerhets- polisens och möjligheter att få tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation i sin underrättelseverksamhet. Utredningen har haft i uppdrag att kartlägga och utvärdera hur lagen har tillämpats samt att överväga om den bör förändras för att stärka rättssäkerheten eller skyddet för den personliga integriteten. Ett annat syfte med uppdraget har varit att analysera Säkerhetspolisens behov av en särskild möjlighet att inhämta uppgifter om viss brottslig verksamhet som inte omfattas av inhämtningslagens huvudregel samt lämna förslag på hur ett sådant behov bör tillgodoses och balanseras mot integritetsintresset. Skyddet för privatlivet m.m. I betänkandets bakgrundsavsnitt redogör vi för de regler om skydd för enskildas privatliv som finns i regeringsformen, och EU:s rättighetsstadga. Där behandlas också vissa bestämmelser om skydd för enskildas personuppgifter. Vidare innehåller bakgrundsavsnittet beskrivningar av de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet och de bestämmelser som reglerar dessa myndigheters möjligheter att få tillgång till vissa uppgifter om elektronisk kommunikation som behövs i verksamheten. Det s.k. datalagringsdirektivet (och rådets direktiv /24/EG om lagring av trafikuppgifter som genererats eller behandlats i samband med tillhandahållande av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster eller allmänna kommunikationsnät och om ändring av direktiv /58/EG) syftade till att harmonisera medlems- staternas regler om skyldigheter för leverantörer av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster eller allmänna kommunikationsnät att lagra vissa uppgifter om elektronisk kommunikation för att säkerställa att uppgifterna finns till- gängliga för avslöjande, utredning och åtal av allvarliga brott. De bestämmelser som genomförde direktivet i svensk rätt finns i lagen om elektronisk kommunikation. 2018/19:86 Bilaga 1 meddelade dom i målen C-293/12 och C-594/12, Digital Rights m.fl., angående giltigheten av data- lagringsdirektivet. förklarade i domen datalagrings- direktivet ogiltigt. Domstolen konstaterade att direktivet innebar ett omfattande och särskilt allvarligt intrång i rätten till privatliv och skyddet av personuppgifter. Domstolen konstaterade dock att en skyldighet att lagra uppgifter är en ändamålsenlig åtgärd för att uppnå syftet att bekämpa allvarlig brottslighet och upprätthålla allmän säkerhet. Eftersom direktivet inte fastställde tydliga och preciserade regler för omfattningen av intrånget i de aktuella rättigheterna ansåg domstolen emellertid att intrången inte begränsades till vad som var absolut nödvändigt för att uppnå sitt syfte. I domen pekade domstolen ut vissa omständigheter som beaktades särskilt vid bedömningen av om direktivet levde upp till kraven på proportionalitet. Domstolen fann vid en samlad bedömning att EU:s lagstiftande församlingar överskridit sina befogenheter då direktivet antogs eftersom det inte lever upp till proportionalitetsprincipen med avseende på de aktuella rättigheterna. Vilka uppgiftskategorier ska lagras? Lagringsskyldighetens omfattning enligt svensk rätt regleras av bestämmelser i lagen och förordningen om elektronisk kommunikation. Enligt dessa bestämmelser ska leverantörer av elektroniska kommunika- tionsnät och kommunikationstjänster lagra vissa uppgifter om bl.a. telefonsamtal, internettrafik och meddelandehantering. Skyldigheten gäller räknat från den dag kommunikationen avslutades. Skyldigheten att lagra dessa uppgifter inkräktar på rättigheter som enskilda är tillförsäkrade enligt regeringsformen, och EU:s rättighetsstadga. För att en sådan åtgärd ska vara godtagbar krävs att den objektivt sett är ägnad att uppnå syftet med åtgärden och att den är proportionerlig. Av uppgifter som vi har inhämtat från polisen framgår att samtliga uppgiftskategorier som lagras enligt dagens regler är av stor vikt för den brottsbekämpande verksamheten. Vår bedömning är därför att lagrings- skyldighetens inte omfattar annat än vad som är strikt nödvändigt för att uppnå syftet med regleringen. Det bör därför inte göras några förändringar i fråga om vilka uppgiftskategorier som ska lagras. Krav på lagring inom EU? Enligt är den oberoende myndighetskontrollen en grund- läggande beståndsdel i skyddet för enskilda individer i samband med behandlingen av personuppgifter. Domstolen pekade i datalagringsdomen på att en brist i datalagringsdirektivet var att den oberoende myndighets- kontrollen av att skydds- och säkerhetskraven för de lagrade uppgifterna följs inte fullt ut kunde anses vara garanterad i direktivet. domstolen en konsekvens av att direktivet inte krävde att uppgifterna skulle lagras inom unionen. Vi har mot den bakgrunden övervägt om det bör införas ett förbud mot att uppgifter som lagras enligt de svenska reglerna förs över till ett s.k. tredje land för lagring där. Emellertid har vi funnit att det svenska regelverket är utformat på ett sådant sätt att tillsynsmyndigheten, Post- och , har möjligheter att bedriva en aktiv och ändamålsenlig tillsynsverksamhet även gentemot leverantörer som väljer att lagra uppgifter utanför unionen. Vidare har vi beaktat att personuppgifter får föras över till tredje land endast om landet i fråga säkerställer en adekvat nivå av skydd för uppgifterna. Kravet på adekvat skydd innebär bl.a. att det tredje landet ska ha inrättat kontrollmekanismer som bevakar att landets skyddsregler i fråga om personuppgifter följs. därför att den oberoende myndighetskontrollen är garanterad i svensk rätt även i förhållande till leverantörer som skulle välja att lagra uppgifter Vidare har vi funnit att ett krav i nationell rätt på lagring inom EU eller EES inte går att förena med den övriga EU-regleringen på området samt med åtaganden enligt dataskyddskonventionen. Mot den bakgrunden gör vi bedömningen att det inte bör införas något generellt förbud mot att uppgifter som lagras enligt de svenska datalagringsreglerna förs över till tredje land för lagring där. En av de brister i datalagringsdirektivet som pekade på i sin dom var att direktivet inte angav några objektiva kriterier för att avgränsa de nationella myndigheternas tillgång till och användning av de lagrade uppgifterna. Domstolen noterade också att direktivet inte krävde att tillgången till uppgifter skulle vara underkastad någon förhandskontroll av en domstol eller oberoende myndighet som har till uppgift är att se till att tillgången begränsas till vad som är strikt nödvändigt. Abonnemangsuppgifter som lagras med stöd av de svenska data- lagringsreglerna får lämnas ut till brottsbekämpande myndigheter utan krav på att den brottslighet som uppgifterna lämnas ut för ska vara av någon viss svårhetsgrad. Vidare får uppgifter hämtas in efter beslut av den brottsbekämpande myndigheten och således utan föregående kontroll av en oberoende instans. Vi har mot den bakgrunden övervägt ett flertal olika åtgärder som skulle kunna bidra till att stärka kontrollen över de brottsbekämpande myndigheternas tillämpning av reglerna om inhämtning av abonnemangs- uppgifter. Bland annat har vi övervägt om ett tillsynsorgan bör få i uppgift att utöva tillsyn som specifikt tar sikte på tillämpningen av dessa regler. Vi gör dock bedömningen att nackdelarna med en sådan ordning överväger fördelarna. Däremot föreslår vi att beslut om inhämtning av abonnemangs- uppgifter ska få fattas endast av vissa särskilt utpekade befattningshavare inom den myndighet som begär uppgifterna. Vidare föreslår vi att beslut om inhämtning av sådana uppgifter ska dokumenteras på visst sätt. Dessa åtgärder bedöms kunna bidra till högre kvalitet i beslutsfattandet och till att den tillsyn som bedrivs av JO, JK, Datainspektionen och SIN blir mer effektiv. Vidare lämnar vi förslag på vissa förtydliganden i bestämmelsen om inhämtning av abonnemangsuppgifter. Syftet är att göra det tydligt att bestämmelsen kan tillämpas i de brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet. 2018/19:86 Bilaga 1 Uppgifter som omfattas av yrkesmässig tystnadsplikt lyfte i sin dom fram att en brist i datalagringsdirektivet var att det inte innehöll några undantag från lagringskravet, vilket innebar att det var tillämpligt även på personer vilkas kommunikation enligt nationell rätt omfattas av tystnadsplikt. Vi har därför övervägt om det bör införas ett förbud mot att hämta in uppgifter om kommunikation med personer som omfattas av yrkesmässig tystnadsplikt. I svensk rätt är det emellertid en upp gifts innehåll som avgör om den omfattas av tystnadsplikt. Vid in hämtning av s.k. metadata känner den myndighet som hämtar in uppgifterna normalt inte till innehållet i kommunikationen. Vår bedömning är därför att ett sådant förbud skulle vara mycket svårt att tillämpa. Vidare bedömer vi att ett sådant förbud skulle vara av begränsad praktisk betydelse. Detta eftersom proportionalitetsprincipen normalt hindrar att uppgifter hämtas in, om myndigheterna i något undantagsfall på förhand skulle känna till att kommunikationen omfattas av tystnadsplikt. Däremot föreslår vi att det ska införas regler om att uppgifter om sådan kommunikation ska förstöras i de fall myndigheterna i efterhand får kännedom om att kommunikationen omfattas av sådan tystnadsplikt. En del av vårt uppdrag har varit att kartlägga den hittillsvarande tillämpningen av inhämtningslagen. Den undersökningsmetod som vi har valt innebär att vi på djupet har granskat ett urval av underrättelseärenden där inhämtningslagen har tillämpats av , Säkerhets- polisen eller . I samband med undersökningen har utredningen, i vart och ett av de utvalda ärendena, tagit del av de beslut enligt inhämtningslagen som fattats i ärendena samt bakomliggande skriftligt material. Därefter har företrädare för utredningen intervjuat den ansvarige handläggaren om ärendet. Syftet har varit att på djupet tränga in i frågorna om nytta, behov och integritetsintrång. Resultatet av kartläggningen redovisas i detalj i betänkandet och har varit en viktig del av underlaget för vår analys, våra bedömningar och våra förslag i fråga om inhämtningslagen. Vi har kunnat konstatera att de brottsbekämpande myndigheterna hanterar ärenden enligt inhämtnings- lagen på ett i allt väsentligt tillfredsställande sätt. Vidare har vi funnit att lagen är ett viktigt redskap i myndigheternas underrättelseverksamhet. Tillämpningen av lagen leder i de allra flesta fall till att myndigheterna får tillgång till relevant information som bidrar till att föra underrättelse- ärendena framåt. Det finns därför underlag för bedömningen att lagen innebär beaktansvärd nytta i underrättelseverksamheten. Lagen leder dock även till integritetsintrång, både för de personer som ärendena avser och de personer som dessa har kontakt med. pekade i datalagringsdomen på att direktivet inte föreskrev att de behöriga nationella myndigheternas tillgång till lagrade uppgifter skulle vara underkastad någon förhandskontroll utförd av en domstol eller Vi har därför, och i enlighet med våra direktiv, övervägt bl.a. om allmän domstol bör anförtros uppgiften att fatta beslut om inhämtning av uppgifter. Emellertid har vi funnit att frågor om inhämtning av uppgifter i underrättelseverksamhet lämpar sig mindre väl för prövning i allmändomstol. I underrättelseverksamheten, som är skild från och ligger i tiden före en förundersökning, är syftet att genom en bred informations- och kunskapsinsamling ge underlag för bearbetning och Utgångspunkten för underrättelseverksamheten är, ofta utifrån en mer övergripande ansats, att studera och kartlägga en befarad brottslig verksamhet för att förebygga eller förhindra att brottsligheten genomförs. Eftersom verksamheten inte som i en förundersökning, är inriktad mot någon specifik brottslig gärning – och ofta inte heller mot någon särskild utpekad person – gör sig partsintresset inte heller gällande på samma sätt i underrättelseverksamheten som under en förundersökning. aspekten i underrättelseskedet präglas därför mer av ett medborgar- perspektiv än av ett sådant tvåpartsförfarande som lämpar sig för prövning i allmän domstol. Det finns också anledning att vara tveksam till om domstolarna skulle ha möjlighet att tillgodose behovet av snabba beslut. Vi har också övervägt om beslutsbefogenheten enligt inhämtningslagen bör anförtros åklagare eller ett nytt beslutsorgan, t.ex. en nämnd. alternativ har samma svagheter som en domstolsprövning. Vi bedömer t.ex. att en uppgift för åklagare att fatta beslut om den aktuella inhämtningen skulle vara svår att förena med den roll åklagarna har i det straffprocessuella systemet. Mot bakgrund av att dagens beslutsordning fungerar väl gör vi därför bedömningen att beslut enligt inhämtningslagen även i fortsättningen bör fattas av de Åtgärder inom ramen för den befintliga beslutsordningen Vi har också övervägt vissa åtgärder som skulle kunna vidtas inom ramen för den befintliga beslutsordningen och som skulle kunna bidra till att förstärka kontrollen över tillämpningen. Bland annat har vi övervägt om möjligheten att delegera beslutsbefogenhet inom den beslutande myndigheten kan skärpas. Vi har dock funnit att den nuvarande dele- gationsbestämmelsen har en så strikt utformning som man rimligen kan Vi föreslår därför inte några ändringar av den. Inom både och finns numera centralt placerade enheter som har ett övergripande ansvar för att skapa enhetliga riktlinjer för handläggningen av ärenden enligt inhämtningslagen och följa upp hur denna verksamhet hanteras inom respektive myndighet. bedömer att detta med stor sannolikhet kommer att bidra till att höja och garantera kvaliteten i beslutsprocessen hos myndigheterna. såväl som f.n. med att utarbeta nya system för delegation av beslutsbeslutsbefogenhet enligt lagen. kunna utgå från att myndigheterna i det arbetet kommer att se till att besluten fattas på en tillräckligt hög nivå för att garantera en beslutsordning som uppfyller höga krav på kompetens och rättssäkerhet. 2018/19:86 Bilaga 1 Vidare har vi övervägt om det skulle vara möjligt att vidta någon eller några åtgärder för att förbättra förutsättningarna för SIN:s tillsyns- verksamhet. Vi har då kommit fram till att det bör föreskrivas att myndigheternas skyldighet att underrätta nämnden om beslut som fattats enligt inhämtningslagen bör fullgöras genom att myndigheten ger in själva beslutet till nämnden. Däremot bedömer vi att det inte vore lämpligt att förändra kraven på vilka uppgifter besluten ska innehålla. Vi bedömer också att det inte är nödvändigt att förändra kraven på dokumentation i ärenden enligt inhämtningslagen. Anledningen till det är att det har kommit fram att skälen för inhämtningsbesluten i regel finns dokumenterade i ärendena och att de således är tillgängliga för SIN. Slutligen har vi också övervägt om det finns anledning att öka möjligheterna för teleoperatörerna att lämna uppgifter till SIN angående verkställigheten av beslut enligt inhämtningslagen. Vi bedömer dock att en sådan möjlighet inte skulle leda till någon förbättring av förutsätt- ningarna för SIN:s tillsyn. Säkerhetspolisens behov av en särskild möjlighet att inhämta uppgifter om viss brottslig verksamhet Enligt inhämtningslagens huvudregel får uppgifter hämtas in, om omständigheterna är sådana att åtgärden är av särskild vikt för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Enligt en särskild tidsbegränsad bestämmelse får uppgifter hämtas in också om brottslig verksamhet som innefattar vissa brott med lägre straffminimum än fängelse (3 §). De brott som omfattas av bestämmelsen utgör sådan samhällsfarlig brottslighet som bekämpas av Säkerhetspolisen. En del av vårt uppdrag har varit att analysera Säkerhets- polisens behov av en sådan möjlighet och att lämna förslag på hur detta behov bör tillgodoses och balanseras mot integritetsintresset. Genom vår kartläggning har det kommit fram att tillämpningen av inhämtningslagen har lett till beaktansvärd nytta i samband med underrättelsearbete avseende brottslig verksamhet som innefattar flera av de brott som omfattas av bestämmelsen. Vi bedömer därför att möjligheten att hämta in uppgifter om brottslig verksamhet som innefattar dessa brott bör finnas kvar och att den i fortsättningen bör gälla permanent. Vidare har det kommit fram att Säkerhetspolisen har ett stort behov av att kunna hämta in uppgifter om brottslig verksamhet som innefattar s.k. statsstyrt företagsspioneri samt grov misshandel och olaga frihets- berövande som begås i avsikt att påverka offentliga organ eller den som yrkesmässigt bedriver nyhetsförmedling eller annan journalistik att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd eller att hämnas en åtgärd (s.k. systemhotande brottslighet). Vi föreslår därför att möjligheten att hämta in uppgifter ska omfatta även dessa brott. lag om ändring i Härigenom föreskrivs att 27 kap. 22 § ska ha följande lydelse. 2018/19:86 Bilaga 2 Hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation får inte avse telefonsamtal eller andra meddelanden där någon som yttrar sig, på grund av bestämmelserna i 36 kap. 5 § andra–sjätte styckena, inte skulle ha kunnat höras som vittne om det som har sagts eller på annat sätt kommit fram. Om det under avlyssningen kommer fram att det är fråga om ett sådant samtal eller meddelande, ska avlyssningen avbrytas. Hemlig rumsavlyssning får inte avse samtal eller annat tal där någon som angetts i första stycket talar. Om det under rumsavlyssningen kommer fram att det är fråga om ett sådant samtal eller tal, ska avlyssningen avbrytas. Upptagningar och uppteckningar ska förstöras i de delar som de omfattas av förbud enligt första eller andra stycket. förstöras i de delar innehållet avser uppgifter som, på grund av 36 kap. 5 § andra–sjätte styckena, inte skulle vittnesförhör i domstol. Denna lag träder i kraft . 1 Senaste lydelse 2014:1419. 2018/19:86 Bilaga 2 lag om ändring i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation Härigenom föreskrivs att 6 kap. 22 § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation ska ha följande lydelse. Den som tillhandahåller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst och därvid har fått del av eller tillgång till uppgift som avses i 20 § första stycket ska på begäran lämna 1.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till en myndighet som i ett särskilt fall behöver en sådan uppgift för delgivning enligt delgivnings- lagen (2010:1932), om myndigheten finner att det kan antas att den som söks för delgivning håller sig undan eller att det annars finns synnerliga skäl, 2. uppgift som avses i 20 § första 2. uppgift som avses i 20 § första stycket 1 och som gäller misstanke stycket 1 och som gäller misstanke om brott till en åklagarmyndighet, om brott eller brottslig verksamhet till en åklagarmyndighet, Polis- myndighet som ska ingripa mot eller någon annan myndighet som ska ingripa mot brottet eller den 3.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 och 3 samt uppgift om i vilket geografiskt område en viss elektronisk kommunikationsutrustning finns eller har funnits till , om myndigheten finner att uppgiften behövs i samband med efterforskning av personer som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befaras att det finns fara för deras liv eller allvarlig risk för deras hälsa, 4.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till om myndigheten behöver uppgiften i exekutiv verksamhet och myndigheten finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för handläggningen av ett ärende, 5.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till , om verket finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för handläggningen av ett ärende som avser kontroll av skatt eller avgift eller rätt folkbokföringsort enligt folkbokföringslagen (1991:481), 6.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till , om myndigheten finner att uppgiften behövs i samband med underrättelse, efterforskning eller identifiering vid olyckor eller dödsfall eller för att myndigheten ska kunna fullgöra en uppgift som avses i 12 § polislagen (1984:387), 7.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till eller en åklagarmyndighet, om myndigheten finner att uppgiften behövs i ett särskilt fall för att myndigheten ska kunna fullgöra underrättelseskyldighet 1Senaste lydelse 2014:734. enligt 33 § lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare, och 8.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 och 3 till regional alarmeringscentral som avses i lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler. Ersättning för att lämna ut andra uppgifter enligt första stycket 8 än lokaliseringsuppgifter ska vara skälig med hänsyn till kostnaderna för utlämnandet. Denna lag träder i kraft . 2018/19:86 Bilaga 2 2018/19:86 Bilaga 2 lag om ändring i lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott