prop · H603154 · 2019-06-25 00:00:00 — För ett sådant alternativ skulle kunna tala att förtroendevalda vittnar om att de utsätts för exempelvis trakasserier som inte i alla fall är att bedöma som brottsliga men som ändå kan medföra konsekvenser för den som utsätts. En utvidgning av det kriminaliserade området skulle dock kräva att det tydligt framgår vilka beteenden en sådan 2018/19:154 bestämmelse skulle ta sikte på och att det straffbara området klart skulle Nödvändiga avvägningar i förhållande till vissa grundlagsfästa fri- och rättigheter skulle också behöva göras. ningar i yttrande-, mötes- och demonstrationsfriheten får t.ex. endast göras för att tillgodose vissa angivna ändamål och måste vara nödvändiga och proportionerliga (jfr 2 kap. 21 och 23 §§ regeringsformen). området får t.ex. inte utsträckas på så sätt att det riskerar att inskränka diskussionen eller kritiken av frågor som förs inom den politiska debatten. Mot en särskild straffbestämmelse för brott mot förtroendevalda talar vidare den omständigheten att sådana brott kan avse gärningar av vitt Även om brottsligheten i stor utsträckning kan antas utgöras av ofredande, ärekränkningsbrott och olaga hot kan det också förekomma misshandel eller andra allvarliga brott. För att en ny straffbestämmelse ska täcka de fall som bedöms straffvärda skulle den alltså behöva omfatta gärningar av olika slag och med straffskalor som varierar stort. straffbestämmelse skulle inte vara att anse som oproblematisk. av en ny straffbestämmelse skulle också innebära dubbelkriminalisering samt riskera att leda till konkurrens- och gränsdragningsproblem i förhållande till annan straffrättslig lagstiftning. En annan aspekt av detta är att en sådan bestämmelse skulle komma att omfatta brott som i annat fall lyder under olika sorters åtal. En straffbestämmelse om brott mot förtroendevalda skulle tillhöra en kategori av brott som riktas mot staten och allmänheten vilken, som utgångspunkt, lyder under allmänt åtal. skulle även gälla brott bestående i ärekränkning av förtroendevalda, som annars är utpräglade s.k. målsägandebrott. Nackdelarna med en ny straffbestämmelse är sammanfattningsvis så stora att det alternativet inte Ett annat alternativ som därför bör övervägas för att uppnå ett förstärkt straffrättsligt skydd för personer som innehar förtroendeuppdrag, och som förordas både i betänkandet Jakten på makten och i promemorian, är införandet en ny straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 §. håller, som redovisas i avsnitt 5.1.2, en exemplifierande uppräkning av försvårande omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av ett brotts straffvärde. Majoriteten av remissinstanserna ställer sig positiva till att det förstärkta straffrättsliga skyddet åstadkoms genom en särskild Visserligen kan, som framför, den omständigheten att ett brott som begåtts mot en förtroendevald på grund av förtroendeuppdraget beaktas i skärpande riktning inom ramen för den allmänna straffvärdebedömning som alltid ska göras enligt 29 kap. 1 §. Så gör domstolarna också i viss utsträckning men inte i Det står inte heller klart vilken betydelse den omständigheten tillmäts vid straffvärdebedömningen i de fall det beaktas. redovisningen av uppdraget att kartlägga och analysera domstolarnas bedömning av straffvärdet för brott som rör hot eller våld mot förtroendevalda framgår även att denna omständighet endast undantagsvis uttryckligen anförs som grund för skärpning av påföljden (se avsnitt 5.3). Genom att uttryckligen ange att domstolen ska beakta en viss omständighet som försvårande säkerställs att den uppmärksammas vid bestämmandet av straffvärdet. På så sätt skapas förutsättningar för en reell och generell straffskärpning för samtliga typer av brott som riktas mot en förtroendevald på grund av dennes uppdrag. Ett brott som begås mot någon som innehar ett uppdrag som förtroendevald på grund av uppdraget är vidare allvarligare än motsvarande brott där någon sådan koppling inte finns eftersom brottet inte bara utgör ett angrepp på den förtroendevalde som person utan även på det demokratiska systemet. Det är något som enligt regeringen tydligt bör återspeglas vid bedömningen av straffvärdet. Regeringen instämmer således inte i tingsrätts, universitets, Svenska Journalistförbundets och universitets invändningar om att så möjligen inte blir fallet. En särskild straffskärpningsgrund skulle enligt regeringen kunna bidra till att motverka brott mot förtroendevalda även om den, liksom påföljdssystemet i övrigt, inte primärt syftar till att tillgodose allmänpreventiva intressen utan till att säkerställa att det utmätta straffet är proportionellt i förhållande till brottets allvar. En särskild straffskärpningsgrund skulle även ge en tydlig och betydelsefull signal om att samhället ser allvarligt på brottslighet som hotar den representativa och parlamentariska demokratin. Den skulle också öka förutsättningarna för polis och åklagare att kunna bedriva arbetet med dessa brott på ett mer framgångsrikt och konstruktivt sätt. är det exempelvis ovanligt att det förhållandet att en person varit förtroendevald framgår av stämningsansökan som en omständighet som särskilt ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet. Vidare är uppräkningen av de försvårande omständigheterna i 29 kap. 2 § exemplifierande. Införandet av en ny särskild straffskärpningsgrund innebär således inte att uppräkningen framöver ska uppfattas som uttömmande. och framhåller likväl att det finns en risk för att en komplettering av 29 kap. 2 § med ytterligare en straffskärpningsgrund kan medföra att paragrafen blir för omfattande och att uppräkningen betraktas som mer eller mindre uttömmande. Denna farhåga bör emellertid inte överdrivas. Argumentet kan inte heller anses ha sådan tyngd att ändringen inte bör göras. Samma sak gäller de invändningar som och har avseende att förslaget inte är tillräckligt generellt utformat. Avsikten med uppräkningen av försvårande omständigheter i 29 kap. 2 § är att den ska inrymma de vanligaste och mest betydelsefulla av det slags omständigheter som brukar åberopas som särskilt försvårande. Enligt regeringen förekommer brott mot förtroendevalda i en sådan omfattning och är av sådan praktisk och principiell betydelse för straffvärdebedömningen att det är motiverat att införa en särskild straffskärpningsgrund som tar sikte på sådana brott. Det faktum att det i andra betänkanden har föreslagits införande av nya straffskärpningsgrunder förändrar inte denna bedömning. Sammanfattningsvis gör regeringen därför bedömningen att ett förstärkt straffrättsligt skydd för förtroendeuppdraget bör åstadkommas genom att en särskild straffskärpningsgrund införs i 29 kap. 2 § . Straffskärpningsgrunden bör gälla brott som begås mot en person på grund av uppdraget som förtroendevald i stat, kommun, landsting, eller I enlighet med vad som redogörs för ovan så motiveras inte ett förstärkt straffrättsligt skydd för förtroendevalda i huvudsak av behovet av ett skydd för enskilda individer utan av skyddet för den representativa och 2018/19:154 parlamentariska demokratin. En straffskärpningsgrund vars ordalydelse tar sikte på att stärka skyddet för det demokratiska intresset skulle emellertid vara alltför allmänt hållen och därmed riskera att brista i förutsebarhet och tydlighet. Bestämmelsen bör därför i stället utformas så att den omfattar brott som begås mot förtroendevalda. har den fördelen att tillämpningsområdet tydligt avgränsas. För att tydliggöra att straffskärpningsgrunden tar sikte på brott som har begåtts på grund av uppdraget som sådant och således inte mot den förtroendevalde som person anser regeringen att bestämmelsen bör formuleras så att den omfattar brott som begåtts mot en person som innehaft ett uppdrag som förtroendevald. I promemorian föreslogs i stället formuleringen utövat ett uppdrag. Regeringen instämmer emellertid i hovrätts bedömning att ordet ”utövat” kan ge intryck av att den förtroendevalde på något sätt måste ha varit aktiv i sitt uppdrag, vilket inte Regeringen anser därför, till skillnad mot promemorian, att ordet ”innehaft” bör användas i stället för ordet ”utövat”. säkerställs att det inte uppställs ett krav på någon form av aktivitet från den förtroendevaldes sida för att straffskärpningsgrunden ska bli tillämplig. Med formuleringen ”innehaft ett uppdrag” kommer regleringen att omfatta såväl fall där den förtroendevalde fortfarande innehar uppdraget som fall där denne har lämnat ett sådant uppdrag. Att både befintliga och tidigare uppdrag omfattas behöver således inte, i motsats till vad anser, uttryckligen framgå av lagtexten. En bestämmelse som omfattar alla brott som begås mot någon som innehaft ett uppdrag som förtroendevald framstår dock varken som rimlig Tillämpningsområdet behöver således avgränsas En förutsättning för straffskärpningsgrundens tillämplighet bör därför vara att brottet har begåtts på grund av förtroendeuppdraget. Regeringen instämmer inte i universitets eller universitets farhågor om att ett sådant rekvisit skulle kunna bli svåruppfyllt på ett oönskat sätt utan kopplingen till förtroendeuppdraget får anses vara en nödvändig avgränsning av tillämpningsområdet. Det bör alltså krävas att det finns ett samband mellan brottet och förtroendeuppdraget. innebär att om en förtroendevald exempelvis får sin cykel stulen utan att det finns ett samband med förtroendeuppdraget så skulle straffskärpnings- grunden inte bli tillämplig. Om gärningsmannen däremot avser att skrämma, påverka eller hämnas på en förtroendevald, eller uttrycka sin ilska över att den förtroendevalde innehaft uppdraget, så blir den särskilda Det bör däremot inte krävas att gärningsmannen har begått brottet på grund av något särskilt beslut som den förtroendevalde fattat eller någon annan särskild åtgärd som den Det är tillräckligt att brottet begåtts mot en förtroendevald på grund av att denne deltagit i en politisk debatt eller i mer allmänna ordalag tagit ställning eller positionerat sig i en viss politisk Detsamma gäller om en förtroendevald blir utsatt för brott när det står klart att denne blivit utsedd som exempelvis riksdagsledamot men innan egentligt arbete har hunnit påbörjas. Det förstärkta straffrättsliga skyddet bör gälla förtroendevalda, som valts direkt eller indirekt av väljarna, i stat, kommun, landsting, och Enligt regeringsformen (1 kap. 1 § andra stycket) bygger den svenska folkstyrelsen på fri åsiktsbildning och på allmän och Den förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick. Beslutande politiska församlingar väljs som ett uttryck för den representativa demokratin. Detta gäller på såväl nationell som på europeisk nivå. Exempelvis utses riksdagsledamöter och deras ersättare i samband med riksdagsvalet (se bl.a. 3 kap. 9 § regeringsformen samt 14 kap. 9–12 och 14 §§ vallagen [2005:837]). Ledamöter och ersättare till utses i samband med valet till (se bl.a. 14 kap. 13 och 15 §§ vallagen). Motsvarande gäller för val till . Ett demokratiskt parlamentariskt statsskick kännetecknas av att regeringen utgår från och är beroende av folkrepresentationen. Regeringen måste ha parlamentsmajoritetens förtroende eller i vart fall tolereras av den. Den Europeiska unionen bygger på en representativ demokrati där medborgarna företräds direkt på unionsnivå i (artikel 10 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, jfr 10 kap. 6 § regeringsformen). Vidare företräds varje medlemsstat i av sin stats- eller regeringschef och i rådet av sin regering, vilka själva ska vara demokratiskt ansvariga, antingen inför sitt nationella parlament eller inför sina medborgare. är den enda EU-institution där representanterna väljs direkt i allmänna val. Det handlar således, på liknande sätt som exempelvis riksdagsledamöter, om förtroendevalda som ska företräda sina väljare. Europaparlamentarikerna bör därför omfattas av det förstärkta straffrättsliga skyddet. Sieps ställer i detta sammanhang frågan om inte även EU-kommissionärerna bör inkluderas i förslaget. Enligt artikel 17.3 i fördraget om Europeiska unionen ska kommissionen fullgöra sina uppgifter med fullständig oavhängighet och får varken begära eller ta emot instruktioner från någon regering, någon institution, något organ eller någon byrå. De ska enligt artikel 245 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt avhålla sig från varje handling som är oförenlig med deras skyldigheter och medlemsstaterna ska respektera deras oberoende och inte söka påverka dem när de utför sina uppgifter. Kommissionärerna föreslås av medlemsstaterna (i av regeringen), frågas ut och godkänns kollektivt av och utses sedan slutligt av . Även om kommissionen är kollektivt ansvarig inför och kan avsättas av tillsätts kommissionärerna så indirekt av väljarna att de mot den bakgrunden inte bör anses vara förtroendevalda i den mening som avses i detta sammanhang. Regeringen gör mot denna bakgrund bedömningen att förslaget i denna del endast bör omfatta förtroendevalda i . I fråga om vilka Europaparlamentariker som bör omfattas av det förstärkta straffrättsliga skyddet framför att endast de svenska Europaparlamentarikerna bör omfattas med hänsyn till att förslaget annars skulle få anmärkningsvärda konsekvenser och att det skulle bli alltför ingripande. Regeringen instämmer inte i denna bedömning. Europaparlamentarikerna företräder unionens medborgare och utses genom allmänna och direkta val. Faktiska konsekvenser av utsatthet, såsom att en parlamentariker undviker att fatta ett beslut, kan få direkt påverkan för och detta oavsett i vilken medlemsstat som parlamentarikern är vald i. Detsamma går inte på samma sätt att säga vid utsatthet hos en ledamot i ett nationellt parlament. Det kan inte heller anses 2018/19:154 vara berättigat att göra skillnad i straffrättsligt hänseende mellan två Europaparlamentariker som utsätts för brott men där endast den ena är vald i . En ordning som inte gör åtskillnad mellan svenska och andra länders ledamöter i får enligt regeringen tvärtom anses ligga väl i linje med de principer om likabehandling som gäller inom EU. Regeringen instämmer inte heller i bedömning att det skulle bli alltför ingripande om alla Europaparlamentariker och deras närstående skulle omfattas av förslaget. Om en gärningsman utsätter en Europaparlamentariker från någon annan medlemsstat för ett brott så kommer svensk domstol att vara behörig under samma förutsättningar som . Förslaget kommer inte innebära några förändringar i detta avseende. Däremot kommer svensk domstol att vid sin straffvärdebedömning kunna markera att svensk rätt ser särskilt allvarligt på fall där ett brott är begånget på grund av ett politiskt förtroendeuppdrag eftersom demokratin direkt eller i förlängningen kan påverkas. Sammanfattningsvis bedömer regeringen att alla Europaparlamentariker bör omfattas av förslaget, och inte endast de som har valts i genom allmänna val. När det gäller frågan om domsrätt kan följande noteras. De allmänna reglerna om domsrätt finns i 2 kap. . Av dessa följer att svenska domstolar är behöriga att döma över brott som har begåtts i . Beträffande brott som har begåtts utanför riket krävs i de flesta fall en viss närmare angiven anknytning till för att svensk domsrätt ska föreligga. Det kan exempelvis handla om att brottet är begånget av en svensk medborgare eller av en utlänning med hemvist i . Vid brott som är begångna utom riket uppställs också normalt ett krav på dubbel straffbarhet, vilket innebär att gärningen även ska utgöra ett brott på gärningsorten. Det sagda innebär att straffskärpningsgrunden inte kommer vara aktuell att tillämpa i förhållande till alla de brott som Europaparlamentariker utsätts för utan endast de brott som svensk domstol har domsrätt över. Álbmut, Landspartiet Svenska och invänder att det inte tillräckligt tydligt framgår att omfattas av författningsförslaget. är både ett folkvalt organ och en myndighet ställd under regeringen. Det innebär att i viss mån har dubbla roller (se prop. 2005/06:86 Ett ökat samiskt inflytande s. 27 f. och prop. 2017/18:287 Ändringar i regleringen för och sametingsvalet s. 16 ff.). folkvalda organ består av 31 ledamöter utsedda genom val som hålls på liknande sätt som allmänna val till riksdag samt kommun- och . För ledamöterna utses ersättare i enlighet med vallagen. ledamöter och deras ersättare är således förtroendevalda på motsvarande sätt som exempelvis riksdagsledamöter. För att tydliggöra att även , som ett folkvalt organ, omfattas av förslaget anser regeringen att ordet ”” bör införas i lagtexten. I lagtexten bör det anges att skyddet avgränsas till förtroendevalda i stat, kommun, landsting, och (jfr en liknande avgränsning i dir. 2004:102). En sådan avgränsning gör det tydligt att bestämmelsen avser att ge ett förstärkt skydd för den representativa demokratin och dess företrädare samt att den därmed tar sikte på just politiska förtroendeuppdrag och inte andra förtroendeuppdrag, såsom exempelvis fackliga förtroendeuppdrag eller personer med godmansuppdrag. , , och läns landsting anser att förslaget om en ny straffskärpningsgrund även bör omfatta personer som kandiderar i val till förtroendeuppdrag. De personer som kandiderar i val är dock, till skillnad mot förtroendevalda, inte folkvalda eller beslutsfattare. De har således inte blivit demokratiskt valda av folket och de fattar inga politiska beslut som de är ansvariga för. Det skyddsintresse som den föreslagna straffskärpningsgrunden tar sikte på, nämligen det demokratiska intresset av att skydda uppdraget, blir således inte lika påtagligt. Till detta kommer att det vore svårt att på ett tillräckligt tydligt sätt ange vad som ska krävas för att en person ska betraktas som en kandidat i detta avseende. I likhet med gör regeringen därför bedömningen att kandidater i val inte bör omfattas. Inte heller de som annars engagerar sig i partier, politiska frågor eller den politiska debatten utan att kandidera eller vara förtroendevalda bör omfattas av förslaget. Kvinnolobby anser att det i lagtexten även bör läggas till om brottet begåtts på grund av att den förtroendevalde är kvinna. Det finns dock inte förutsättningar att i detta sammanhang se över straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § 7 . Sammanfattningsvis gör regeringen bedömningen att straffskärpningsgrunden bör gälla brott som begåtts mot en person på grund av innehavet av uppdraget som förtroendevald i stat, kommun, landsting, eller . Bestämmelsen bör omfatta även närstående till förtroendevalda För att regleringen ska tillgodose behovet av ett förstärkt straffrättsligt skydd för förtroendevalda krävs att den är ändamålsenligt utformad. Redan av den undersökning om trakasserier, hot och våld mot förtroendevalda som redovisades i betänkandet Jakten på makten framgår att anhöriga till förtroendevalda utsätts för trakasserier, hot eller våld av den anledningen att de är anhöriga till en förtroendevald. Det framgår vidare av undersökningen att det var drygt en femtedel av riksdagsledamöternas anhöriga som hade blivit utsatta . Motsvarande andel för kommun- och landstingspolitiker var . I betänkandet gjordes därför bedömningen att brott som begås mot närstående till förtroendevalda på grund av förtroendeuppdraget kan utgöra ett lika allvarligt hot mot det representativa systemet som om brottet begås direkt mot den förtroendevalde. Att närstående till förtroendevalda alltjämt är utsatta för trakasserier, hot eller våld på grund av den förtroendevaldes uppdrag bekräftas av resultatet i Brås senaste rapport (se avsnitt 6.2). Det är även något som kan påverka de förtroendevalda i utövandet av uppdraget. Att utövandet av viss allmän verksamhet skyddas genom att inte bara de som utövar verksamheten utan även närstående till dessa skyddas är inte heller något som är främmande i straffrättslig lagstiftning. Av straffbestämmelsen om förgripelse mot tjänsteman i 17 kap. 2 § följer, även om det inte framgår uttryckligen av lagtexten, att det är straffbart att hämnas en tjänsteman genom att angripa dennes anhöriga. 2018/19:154 Bestämmelsen är bl.a. tillämplig på närstående till vissa aktörer inom exempelvis rättsväsendet, såsom poliser och domare. Motsvarande överväganden som motiverar skyddet för anhöriga till tjänstemän gör sig gällande för anhöriga till förtroendevalda. Regeringen anser mot bakgrund av det anförda, och i likhet med promemorian, att även närstående till förtroendevalda bör omfattas av straffskärpningsgrundens tillämpningsområde. Det finns inte heller någon remissinstans som invänder mot detta. Frågan blir vilken innebörd begreppet närstående bör ges i detta sammanhang. Begreppet närstående återfinns i fyra paragrafer i , närmare bestämt i 4 kap. 4 a § första stycket (grov fridskränkning), 6 kap. 6 § andra stycket (grovt sexuellt övergrepp mot barn), 8 kap. 13 § (åtalsbegränsningar avseende vissa tillgreppsbrott) och 29 kap. 2 § 8 (bedömning av straffvärdet vid brott som varit ägnade att skada tryggheten och tilliten hos ett barn i dess förhållande till en närstående). Det finns ingen gemensam definition av närståendebegreppet utan ledning får sökas i förarbetena till respektive bestämmelse. Ingen av paragraferna har ett skyddsintresse som överensstämmer med det nu aktuella förslaget. Brott som begås mot närstående till förtroendevalda på grund av förtroendeuppdraget kan få samma faktiska konsekvenser för den förtroendevalde som om brottet hade begåtts direkt mot denne. Det är därför betydelsefullt att närståendekretsen omfattar de personer som typiskt sett kan medföra att den förtroendevalde påverkas till överväganden eller till faktiska handlingar i sitt förtroendeuppdrag. Den personkrets som bör omfattas av den nya straffskärpningsgrunden är enligt regeringen personer som den förtroendevalde har ett nära förhållande med, t.ex. någon som är gift med den förtroendevalde eller sammanbor med denna under äktenskapsliknande förhållanden. Även särbor bör kunna omfattas. Straffskärpningsgrunden bör vidare omfatta egna barn men även bonusbarn (styvbarn) som den förtroendevalde har ett nära förhållande till. Personer som är närstående på annat sätt, t.ex. den förtroendevaldes föräldrar och syskon, bör typiskt sett också omfattas. Däremot bör personer som den förtroendevalde har varit gift med eller sammanbott med under äktenskapsliknande förhållanden i normalfallet inte omfattas, eftersom dessa personer typiskt sett inte har en sådan relation att det är motiverat att låta dem omfattas. Det anförda innebär att närståendebegreppet kan komma att tolkas på delvis olika sätt i olika bestämmelser i samma paragraf (punkt 8 och den nu föreslagna straffskärpningsgrunden). Det kan visserligen som invänder diskuteras om det är lämpligt att närståendebegreppet ges olika innebörd i samma paragraf. Regeringen anser dock att de överväganden som motiverar respektive straffskärpningsgrund skiljer sig åt på sådant sätt att det inte kan anses lämpligt att ge begreppen samma innebörd. Regeringen föreslås därför sammanfattningsvis att det införs en särskild straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § för brott som begåtts mot en person på grund av att han eller hon eller någon närstående innehaft ett uppdrag som förtroendevald i stat, kommun, landsting, eller . Regeringens förslag: Lagändringen ska träda i kraft . Regeringens bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens utom när det gäller datum för ikraftträdande. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i frågan. Förslaget och bedömningen i utkastet till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i frågan. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Lagändringen bör träda i kraft . Det föreslås att förslaget träder i kraft . Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Av 5 § andra stycket lagen (1964:163) om införande av följer att lagändringen inte får tillämpas på ett sådant sätt att den ges retroaktiv verkan till den tilltalades nackdel.