prop · H70320 · 2019-10-01 00:00:00 — Om den sistnämnda bestämmelsen även beaktar den årliga minskning som ska ske av det högsta tillåtna anståndsbeloppet enligt första stycket, ger det följande resultat. Den anståndsgrundande inkomsten för tillgång A är 140, vilket är en tredjedel av de ursprungliga anståndsgrundande inkomsterna om totalt 420.Som ovan nämnts uppgår nu det högsta tillåtna anståndsbeloppet till 54.En tredjedel av detta är 18. I det tredje beslutet beviljas därför anstånd med detta belopp. På detta sätt kommer det högsta tillåtna anståndsbeloppet, i likhet med det första exemplet, att vara 0 när har förflutit från det första anståndsbeslutet. Hela skatteskulden ska då vara betald. Regeringen anser sammantaget att det bör införas en bestämmelse som, på det sätt som har illustrerats, medför att det högsta tillåtna anståndsbeloppet minskas successivt och med lika stora delar . Det föreslås därför att det högsta tillåtna anståndsbeloppet som anges i 63 kap. 17§ första stycket SFL ska minskas med en femtedel nytt anstånd beviljas. I sammanhanget bör det understrykas att anstånd i samband med utflyttningsbeskattning kan beviljas först efter ansökan (63 kap. 2 § SFL). Anstånd med betalning av utflyttningsskatt beviljas med i taget (63 kap. 14 § andra stycket SFL). Det krävs således en aktiv handling av den skattskyldige, dvs. att denne lämnar in en ansökan , för att denne ska kunna beviljas det aktuella anståndet. Om den skattskyldige efter en sammanlagd anståndstid om exempelvis väljer att inte lämna in en ansökan kan förnyat anstånd inte beviljas, vilket får till följd att kvarvarande skatt då ska betalas. Den föreslagna regleringen innebär att den sammanlagda anståndstiden får uppgå till högst , men den skattskyldige kan alltså när som helst välja att betala in kvarvarande skatt eller en andel av skatten som överstiger en femtedel. 2019/20:20 Mot bakgrund av detta anser regeringen, till skillnad från vid , att valmöjligheten mellan omedelbar och uppskjuten skattebetalning är reell och tydlig. Den föreslagna regleringen bör vara tillämplig på alla slags tillgångar som ligger till grund för utflyttningsbeskattning. En följd av detta är att de särskilda bestämmelser som reglerar den anståndsgrundande inkomsten och i förlängningen också anståndsbeloppet för inventarier och immateriella tillgångar i 63 kap. 21 § andra och tredje styckena SFL bör tas bort. Förslaget föranleder ändringar i 63 kap. 17 och 21 §§ SFL. Anståndsbelopp i samband med avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt Regeringens förslag: Anstånd i samband med avdrag och fiktiv avräk- ning av utländsk skatt beviljas högst med ett belopp som motsvarar den skatt som bestäms efter tillämpning av reglerna om avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt i inkomstskattelagen. anståndsbelopp ska minskas med en femtedel nytt anstånd I övrigt föreslås bestämmelser som i relevanta delar överensstämmer med de som gäller för bestämmandet av anståndsbeloppet i samband Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inga invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag: Mot bakgrund av det förslag som lämnas i avsnitt 6.2.1 uppkommer frågan hur anståndsbeloppet bör bestämmas för anstånd i samband med avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt (se avsnitt 6.1.4). Som utgångspunkt bör bestämmelserna i allt väsentligt överensstämma med de som gäller och de som föreslås för anstånd i samband med utflyttningsbeskattning. Ett skäl för detta är intresset av att ha ett enhetligt system. som är konstruerad på ett sätt för anstånd i samband med utflyttnings- beskattning och på ett annat sätt för den nu aktuella anståndstypen skulle kunna uppfattas som asymmetrisk. En sådan skillnad skulle t.ex. kunna innebära att den högsta tillåtna sammanlagda anståndstiden för anstånd i samband med utflyttningsbeskattning är , medan motsvarande anståndstid för den aktuella anståndstypen skulle kunna bli längre än så. En sådan skillnad är inte motiverad, särskilt med tanke på att anstånds- typerna rör skatt som i båda fallen uppkommer i gränsöverskridande situationer (se även avsnitt 6.1.5). Vidare bedöms de skäl som framförs ovan i avsnitt 6.2.1 till stöd för en successiv minskning av anstånds- beloppet för anstånd i samband med utflyttningsbeskattning vara relevanta även för den nu aktuella anståndstypen. I enlighet med detta föreslås att anstånd i samband med avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt ska beviljas högst med ett belopp som motsvarar den skatt som bestäms efter tillämpning av 37 kap. 30 §, 38 kap. 19 § eller 38 a kap. 21 § IL (jfr 63 kap. 17 § första stycket SFL). föreslås även att detta högsta tillåtna anståndsbelopp ska minskas med en Prop. 2019/20:20 femtedel nytt anstånd beviljas (jfr förslaget om anstånd i samband med utflyttningsbeskattning ovan). I de aktuella situationerna kan den uppkomna skatten, i likhet med utflyttningsbeskattningssituationerna, avse flera olika tillgångar. Det bör därför införas en bestämmelse som innebär att anståndsbeloppet inte får överstiga den slutliga skatten på de tillgångar vilkas överföring har gett upphov till beskattning och som för ansökan finns kvar i det övertagande företagets näringsverksamhet och omfattas av ansökan (jfr 63 kap. 17 § andra stycket SFL, se även avsnitt 6.3.3). En sådan bestämmelse innebär också att anstånd endast kan beviljas för den slutliga skatten på de tillgångar vilkas överföring har gett upphov till beskattning samt avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt. För att bestämma anståndsbeloppet behöver också den slutliga skatten på en enskild tillgång i vissa fall kunna beräknas. Det föreslås därför att den slutliga skatten på en enskild tillgång ska utgöras av så stor del av det högsta tillåtna anståndsbeloppet, minskat med en femtedel nytt anstånd beviljas, som den anståndsgrundande inkomsten för tillgången utgör av de ursprungliga anståndsgrundande inkomsterna för de tillgångar som har legat till grund för beskattningen (jfr 63 kap. 17 § tredje stycket SFL). Förslaget föranleder att en ny paragraf, 63 kap. 17 a § SFL, införs. 6.3Kostnadsränta, säkerhet och vissa övriga villkor för anstånd 6.3.1Kostnadsränta vid anstånd införs Regeringens förslag: Kostnadsränta ska tas ut när anstånd beviljas med betalning av skatt eller avgift i samband med utflyttningsbeskattning och anstånd i samband med avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt. Räntan ska beräknas från och med dagen efter beloppets ursprungliga förfallodag det första anståndsåret och följande år från och med dagen efter den dag då ett nytt anstånd beviljas. Ränta ska beräknas till och med den dag då anståndsbeloppet senast ska vara inbetalt. Räntan ska beräknas med utgångspunkt i en basränta. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. Näringslivets skattedelegation, till vilken även , Föreningen näringsliv, och Svensk försäkring ansluter sig (förkortat NSD m.fl.) avstyrker förslaget och anför att det innebär en överimplementering av direktivet till nackdel för de skattskyldiga. Vidare anser NSD m.fl. att uttag av ränta är orimligt betungande, bl.a. mot bakgrund av den beskattning av orealiserade värden som uttagsbeskattning utgör. 2019/20:20 önskar ett förtydligande om att räntan är avdragsgill. Skälen för regeringens förslag Anstånd vid utflyttningsbeskattning räntebeläggs inte i gällande rätt I 65 kap. 7 § första stycket SFL anges att om anstånd med betalning av skatt eller avgift har beviljats och anståndsbeloppet ska betalas när anståndstiden har gått ut, ska kostnadsränta beräknas från och med dagen efter beloppets ursprungliga förfallodag. Vid anstånd enligt 63 kap. 13 eller 15 § SFL ska dock räntan beräknas från och med dagen efter den dag då anståndet beviljades. Av 65 kap. 7 § andra stycket SFL framgår att anståndsränta inte tas ut vid anstånd enligt 63 kap. 14 eller 14 a § SFL, dvs. anstånd i samband med uttagsbeskattning och återföring av investeraravdrag. Om beslutet om anstånd genom omprövning har upphört, eller beviljats med ett lägre belopp än tidigare, beräknas dock kostnadsränta från och med dagen efter den dag då den omständighet som har föranlett omprövningen inträffade. Kostnadsränta ska beräknas till och med den dag då anståndsbeloppet senast ska vara inbetalt (65 kap. 7 § andra och tredje styckena SFL). Detta innebär att ränta ska beräknas från och med den dag då t.ex. de överförda tillgångarna avyttrats till och med den dag då skatten senast ska betalas med anledning av omprövningsbeslutet. Ränta ska beräknas med utgångspunkt i en basränta. Basräntan ska fastställas på grundval av av räntesatsen för sexmånaders statsskuldväxlar och gälla från och med kalendermånaden närmast efter fastställandet. Basräntan får dock beräknas till lägst . Kostnadsränta beräknas, om inte annat föreskrivs, efter en räntesats som motsvarar basräntan (65 kap. 3 § och 4 § första stycket SFL). Kostnadsränta bör tas ut vid anstånd i utflyttningsfall Av artikel 5.3 första stycket i direktivet mot skatteundandraganden framgår att om en skattskyldig får anstånd med betalningen på så sätt som beskrivs i direktivet, får ränta debiteras i enlighet med lagstiftningen i den skattskyldiges medlemsstat eller det fasta driftställets medlemsstat, allt efter omständigheterna. Av artikel 5.2 första stycket framgår att anståndet i sin helhet ska betalas genom delbetalningar (se avsnitt 6.2.1). Det kan inte på grund av ordalydelsen i direktivet anses vara nödvändigt att skärpa dagens regler kring kostnadsränta på anstånd vid utflyttningsbeskattning. Direktivet lämnar dock utrymme för medlemsstaterna att ta ut ränta på anståndsbeloppet och det bör i samband med genomförandet av artikel 5 övervägas om ränta ska tas ut. I samband med att anståndsreglerna vid utflyttningsbeskattning infördes berördes inte denna fråga uttryckligen (prop. 2009/10:39, bet. 2009/10:SkU17, rskr. 2009/10:78). Vid införandet av skatteförfarandelagen överfördes bestämmelserna från skattebetalningslagen (1997:483) och infördes en upplysning i andra stycket om att ränta inte tas ut i dessa fall (prop. 2010/11:165 s. 1058). När investeraravdraget infördes berördes heller inte frågan om undantag från kostnadsränta (prop. 2012/13:134, 2013/14:SkU2, rskr. 2013/14:10). Som huvudregel tas ränta enligt 65 kap. 7 § första stycket SFL ut på anstånd. En jämförelse kan också göras med reglerna om uppskovsavdrag vid avyttring av privatbostad. Ränta tas i de fallen ut av den skattskyldige som har fått en skattekredit i form av avdrag för uppskovsbelopp. Denna räntebeläggning sker genom att en schablonintäkt tas upp i inkomstslaget kapital (47 kap. 11 b § IL). Skattepolitiken utformas utifrån ett antal grundläggande principer (se exempelvis regeringens årliga skrivelse till , Redovisning av skatteutgifter [skr. 2018/19:98] s. 24). En princip är att beskattning i möjligaste mån ska ske i nära anslutning till inkomsttillfället. Det betyder att förekomsten av skattekrediter ska vara så liten som möjligt. I vissa sammanhang finns dock särskilda skäl för att medge skattekrediter, exempelvis genom anstånd. När en skattekredit medges uppstår ett finansieringsbehov hos staten, som löses genom ökad upplåning. Den räntekostnad som upplåningen medför bör rent principiellt motsvaras av en ränta på skattekrediten. Enligt normerna för skatteutgiftsredovisningen ska värdeförändringar beskattas när de uppkommer och inte vid realisationstillfället (skr. 2018/19:98 s. 12). Beskattning enligt realisationsprincipen medför således en s.k. skatteutgift om inte beskattning sker i nära anslutning till värdeökningen. Förslaget ska också ses mot bakgrund av att skattskyldiga kan välja att inte ansöka om anstånd vid utflyttning och därmed undgå ränta. Enligt regeringen kan förslaget sammantaget, i motsats till vad NSD m.fl. anser, inte anses vara en överimplementering av direktivet. Mot bakgrund av det ovan sagda bedöms det finnas skäl att ta ut ränta vid anstånd i samtliga utflyttningsfall och vid anstånd i samband med avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt, både de befintliga och de som föreslås i avsnitt 6.1.2–6.1.4. Detta innebär att utöver anstånd som kan beviljas i utflyttningsfall enligt nu gällande regler så bör även sådana anstånd som begränsat skattskyldiga fysiska och juridiska personer föreslås kunna beviljas samt anstånd enligt reglerna om avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt i inkomstskattelagen beläggas med ränta. Av förarbetena till skatteförfarandelagen framgår att anståndsränta ska beräknas från och med dagen efter skattens ursprungliga förfallodag utom i två fall, nämligen vid anstånd enligt 63 kap. 13 eller 15 § SFL på grund av totalförsvarstjänstgöring eller synnerliga skäl. I dessa fall ska kostnadsränta i stället beräknas från och med den dag då anståndet beviljades. Om den skattskyldige ansöker om anstånd först efter det att skatten har förfallit till betalning är det långt ifrån oväsentligt om kostnadsränta beräknas från förfallodagen eller från den dag då anståndet beviljades. Sker beräkningen från förfallodagen kommer anståndsränta i stället för kostnadsränta vid sen betalning att beräknas för tiden mellan förfallodagen och den dag beslutet fattades. Det är en avsevärd skillnad eftersom den kostnadsränta som beräknas vid sen betalning är högre än anståndsräntan. framhållit att risken att påföras hög kostnadsränta vid sena betalningar är ett incitament för skattskyldiga med betalningsproblem att ta kontakt med i ett tidigt skede, i vart fall före förfallodagen, vilket ökar verkets möjligheter att hinna utreda vilka åtgärder som bör vidtas i det enskilda fallet (se prop. 2010/11:165 s. 1058). Det bedöms att angivna skäl alltjämt har giltighet och att ränta på anstånd på grund av en utflyttningssituation enligt både de befintliga reglerna och de som föreslås i avsnitt 6.1.2–6.1.4 bör beräknas enligt huvudregeln i 65 kap. 7 § första stycket första meningen SFL. Räntan ska då beräknas från och med dagen efter beloppets ursprungliga förfallodag. Detta innebär alltså att ränta avseende anståndsbelopp som har beviljats i det första anståndsbeslutet ska betalas från skattens ursprungliga förfallodag och inte från och med dagen efter den dag anståndet beviljades. Eftersom anstånd i gränsöverskridande situationer kan beviljas i högst (se avsnitt 6.2) bör räntan beräknas från och med dagen efter den dag då ett nytt anstånd beviljas för att möjliggöra att räntan betalas varje anståndsår och inte när anståndet har betalats i sin helhet. En reglering med denna innebörd bör införas. Kostnadsränta ska enligt 65 kap. 7 § tredje stycket SFL beräknas till och med den dag då anståndsbeloppet senast ska vara inbetalt. Detta innebär att ränta beräknas på det anståndsbelopp som beviljats i respektive beslut. Söks ett nytt anstånd , betalas ränta på det belopp som anstånd beviljats med till och med den dag då anståndsbeloppet för det beslutet senast ska vara inbetalt. Anståndsbeloppet förfaller till betalning den dag som framgår av beslutet, om inget nytt anstånd söks. För att kostnadsräntan ska få en reell kreditbegränsande effekt bör den betalas löpande , dvs. inte när hela anståndsbeloppet är avbetalat. Genom att ta ut ränta löpande förhindras också att det uppstår en ofördelaktig ränta-på-ränta effekt för den skattskyldige. Bestämmelserna om start- och slutpunkt för räntans beräkning som redogjorts för ovan leder till att kostnadsräntan betalas löpande under de år anstånd beviljas. Av 16 kap. 1 § IL följer att räntekostnader i näringsverksamhet är avdragsgilla. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att om anstånd med betalning av skatt eller avgift beviljas en fysisk eller juridisk, obegränsat eller begränsat skattskyldig person på grund av en utflyttningssituation och vid anstånd i samband med avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt enligt de befintliga reglerna eller de som föreslås i avsnitt 6.1.2–6.1.4 bör kostnadsränta utgå. Räntan bör beräknas från och med dagen efter beloppets ursprungliga förfallodag det första anståndsåret och följande år från och med dagen efter den dag då ett nytt anstånd beviljas. Kostnadsränta bör beräknas till och med den dag då anståndsbeloppet senast ska vara inbetalt. Räntan bör beräknas med utgångspunkt i en basränta i enlighet med bestämmelserna 65 kap. 3 § SFL. I övrigt bedöms att befintliga bestämmelser om ränta i skatteförfarandelagen bör gälla, t.ex. kostnadsränta vid sen betalning. Förslaget föranleder ändringar i 65 kap. 7 § SFL. Säkerhet som villkor för anstånd Regeringens förslag: Anstånd med betalning av skatt eller avgift vid utflyttningsbeskattning och i samband med avdrag och fiktiv avräkning av utländsk skatt får förenas med krav på säkerhet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har ingen invändning mot förslaget. NSD m.fl. avstyrker förslaget och anför att det innebär en överimplementering av direktivet till nackdel för de skatt- skyldiga och att det inte framgår att det skulle föreligga svårigheter att driva in anståndsbeloppen. NSD m.fl. anser vidare att bestämmelsen om säkerhet i 63 kap. 8 § SFL och artikel 5.3 andra stycket i direktivet inte är likartat utformade och anser att förutsättningarna för att ställa krav på säkerhet är betydligt högre enligt direktivet. (förkortat NNR) och vid framför Skälen för regeringens förslag Bör det införas en möjlighet för att begära säkerhet? Av artikel 5.3 andra och tredje styckena i direktivet mot skatte- undandraganden framgår att om det finns en påvisbar och faktisk risk för utebliven uppbörd, får den skattskyldige åläggas att lämna en garanti som ett villkor för att få anstånd. Detta ska dock inte tillämpas om lagstiftningen i den skattskyldiges medlemsstat eller det fasta driftställets medlemsstat föreskriver möjligheten till återkrav av skatteskulden genom en annan skattskyldig som tillhör samma företagsgrupp och är skattemässigt hemmahörande i den medlemsstaten. Någon möjlighet att kräva säkerhet vid anstånd med betalning av skatt eller avgift i samband med utflyttningsbeskattning finns inte i svensk I 63 kap. 8–10 §§ SFL finns bestämmelser om säkerhet som villkor för anstånd. Av 63 kap. 8 § SFL framgår att avseende ändrings- anstånd eller anstånd för att undvika betydande fara (63 kap. 4–5 §§ SFL) får anstånd beviljas bara om säkerhet ställs för skattens eller avgiftens betalning om det kan antas att skatten eller avgiften inte kommer att betalas i rätt tid. Enligt andra stycket gäller inte första stycket om anståndsbeloppet är förhållandevis obetydligt, om det kan antas att skatten eller avgiften inte kommer att behöva betalas, om anståndet avser skattetillägg, återkallelseavgift, dokumentationsavgift eller kontrollavgift, om det allmänna ombudet hos har ansökt om förhandsbesked eller om det annars finns särskilda skäl. I 63 kap. 9 § SFL anges att ställd säkerhet får tas i anspråk när anståndstiden har gått ut. Av 14 kap. 4 § andra stycket skatteförfarandeförordningen (2011:1261) framgår att får meddela föreskrifter om sådan säkerhet som avses i 63 kap. 8 § SFL. I föreskrifter om säkerhet för betalning av skatter och avgifter föreskrivs bl.a. att säkerhet får lämnas i form av bankgaranti eller annan borgen (1 § SKVFS 2013:5). Enligt dagens regler är det alltså inte möjligt att kräva säkerhet vid anstånd med betalning av skatt i samband med uttagsbeskattning. Direktivet föreskriver ingen skyldighet att införa regler om säkerhet när anstånd beviljas vid utflyttningsbeskattning. Direktivet lämnar dock utrymme för medlemsstaterna att begära säkerhet. I direktivet anges att krav på säkerhet som villkor för anstånd inte får införas om lagstiftningen i den skattskyldiges medlemsstat eller det fasta driftställets medlemsstat föreskriver möjligheten till återkrav av skatteskulden genom en annan skattskyldig som tillhör samma företagsgrupp och är skattemässigt hemmahörande i den medlemsstaten. Någon sådan möjlighet finns inte i svensk skattelagstiftning. Den första frågan att ta ställning till är därmed om den möjlighet att villkora ett anstånd i nu aktuella situationer som direktivet ger bör införas i svensk rätt. Av förarbetena till lagstiftningen när anståndsbestämmelserna vid uttagsbeskattning infördes kan inte utläsas att några överväganden gjordes om säkerhet i sådana situationer (prop. 2009/10:39, bet. 2009/10:SkU17, rskr. 2009/10:78). Det kan konstateras att av bl.a. indrivningsskäl begränsades då kretsen av anståndsberättigade till att enbart omfatta obegränsat skattskyldiga, se prop. 2009/10:39 s. 14 och 19. Detta är en skillnad i förhållande till det förslag som lämnas, se avsnitt 6.1.2, där även begränsat skattskyldiga föreslås få rätt till anstånd. I propositionen föreslås även utökade möjligheter till anstånd i ett antal andra nya gränsöverskridande situationer, se avsnitt 6.1.3 och 6.1.4. Mot bakgrund av det som sagts ovan anser regeringen, till skillnad från NSD m.fl. och NNR, att den eventuella indrivningsproblematik som finns med redan befintliga anståndsbestämmelser inte går att jämföra med den som kan uppkomma med de nya förslagen om anstånd. Regeringen anser att det inte går att bortse från risken för en allmänt ökad indrivningsproblematik när det handlar om situationer där skattskyldiga avvecklar sin verksamhet i och där tillgångar flyttas ut. Detta försvårar självfallet en eventuell indrivning, även om kan ha hjälp av rådets direktiv /24/EU av om ömsesidigt bistånd för indrivning av fordringar som avser skatter, avgifter och andra åtgärder (indrivningsdirektivet). Handläggningstiderna kan bli längre och i takt med detta minskar normalt möjligheter till full betalning. Dessutom kan, även om antalet anståndsärenden troligen kommer vara relativt få, anståndsbeloppen vara höga (se avsnitt 9.1.3). Risken för den ökade indrivningsproblematiken hanteras bl.a. i 63 kap. 14 och 14 d §§ SFL genom att begränsa det geografiska tillämpningsområdet till medlemsstater i EU och till EES-stater som har ingått ett avtal om ömsesidigt bistånd för indrivning av skattefordringar, motsvarande det ömsesidiga bistånd som föreskrivs i direktiv /24/EU. På grund av det ovan sagda bedömer regeringen att det även finns anledning att införa regler om möjlighet att begära säkerhet av den skattskyldige vid anstånd med betalning av skatt eller avgift i samband med utflyttningsbeskattning. Enligt direktivet ska det finnas en påvisbar och faktisk risk för utebliven uppbörd och enligt skatteförfarandelagen får säkerhet krävas om det kan antas att skatten eller avgiften inte kommer att betalas i rätt tid. I promemorian görs bedömningen att de befintliga bestämmelserna om säkerhet i 63 kap. 8 § SFL och artikel 5.3 andra stycket i direktivet är likartat utformade och att det därför finns anledning att överväga om den befintliga bestämmelsen i 63 kap. 8 § SFL bör utökas till att även omfatta anstånd vid uttagsbeskattning eller om en ny reglering behövs. NSD m.fl. och NNR framför att direktivet och bestämmelsen i skatteförfarandelagen inte är likartat utformade. Som krav för säkerhet anges i direktivet att det ska finnas en ”påvisbar och faktisk risk för utebliven uppbörd”. I 63 kap. 8 § SFL anges att krav på säkerhet ska ställas om det ”kan antas att skatten eller avgiften inte kommer att betalas i rätt tid”. Förutsättningarna för att ställa krav på säkerhet är enligt NSD m.fl. och NNR betydligt högre enligt direktivet. vid framför liknande synpunkter och anser även att ”inte betalas i rätt tid” ger större möjlighet för att kombinera anståndet med säkerhet än direktivets ”utebliven uppbörd”. Säkerhet krävs i de anståndsfall som anges i 63 kap. 8 § SFL och bara när det kan antas att skatten eller avgiften inte kommer att betalas i rätt tid. Innan beviljar anstånd enligt 63 kap. 4 eller 5 § SFL ska verket ta ställning till om den betalningsskyldige har vilja och förmåga att betala, se prop.