prop · H70363 · 2019-12-17 00:00:00 — 2019/20:63 och rådets direktiv om ändring av rådets direktiv /13/EEG av , och rådets direktiv /6/EG, och rådets direktiv /29/EG och och rådets direktiv /83/EU vad gäller tillsyn och modernisering av (KOM (2018) 185). Där konstateras att det tredje ledet i artikel 14.4 b inte är relevant (se skäl 37 i förslaget). Enligt bedömningen i promemorian saknas det skäl att genomföra det tredje (och sista) ledet i artikel 14.4 b i svensk rätt. Regeringen ansluter sig till bedömningen i promemorian och lämnar inget förslag i denna del. Undantag från ångerrätten för vissa avtal om digitalt innehåll Som framgår ovan gäller enligt artikel 16 m i direktivet att medlemsstaterna inte får tillåta ångerrätt när det gäller distansavtal och avtal utanför affärslokaler med avseende på tillhandahållande av digitalt innehåll som inte levereras på ett fysiskt medium, om tillhandahållandet har inletts med konsumentens uttryckliga samtycke på förhand och konsumenten medgett att ångerrätten därigenom går förlorad. Denna bestämmelse har genomförts i distansavtalslagen. I promemorian konstateras dock att det i lagtexten anges att ångerrätt inte gäller för avtal som avser digitalt innehåll som levereras på något annat sätt än på ett fysiskt medium, om konsumenten uttryckligen har samtyckt till leverans på detta sätt och gått med på att det inte finns någon ångerrätt. Enligt lagtexten är det som konsumenten uttryckligen ska samtycka till alltså att det digitala innehållet levereras på något annat sätt än på ett fysiskt medium. Det konstateras i promemorian att det i lagtexten rätteligen borde anges att samtycket ska ta sikte på att tillhandahållandet inleds och att konsumenten gått med på att det inte finns någon ångerrätt. Det lämnas därför ett sådant förslag. De flesta remissinstanser, bl.a. Kontakta, , , Näringslivets Delegation för Marknadsrätt och , tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. föreslår dock en lagteknisk justering på så sätt att det i lagtext bör anges att samtycket ska lämnas på förhand. Regeringen bedömer emellertid att det ligger i sakens natur att det är fråga om ett samtycke som lämnas på förhand. Sammanfattningsvis bör lagtexten korrigeras så att det klargörs att ångerrätten avseende digitalt innehåll som levereras på något annat sätt än på ett fysiskt medium går förlorad, om konsumenten uttryckligen har samtyckt till att leverans påbörjas och har gått med på att det därigenom inte finns någon ångerrätt. Regeringens förslag: Det klargörs i konsumentköplagen att en vara är avlämnad, inte bara när köparen personligen har fått varan i sin besittning, utan även när köparen genom någon som handlar på köparens vägnar har fått varan i sin besittning. I det fall då köparen anlitar en transportör är varan avlämnad när köparen genom transportören har fått varan i sin besittning. Om det är säljaren som har erbjudit transportalternativet, ska varan dock inte anses avlämnad i och med att den har lämnats över till en transportör som köparen har anlitat. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser, bl.a. Allmänna reklama- tionsnämnden, , Hovrätten för Nedre , vid , , , , , och Konsumenter, tillstyrker förslagen eller har inga invändningar mot dem. och vid efterfrågar bl.a. utvecklade resonemang av vad det innebär att någon har erbjudit transportalternativ eller att någon har anlitats. har även vissa lagtekniska synpunkter. , Kontakta, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, , , , SWEDMA och TU – Medier i invänder mot förslaget. De efterlyser i vart fall en kompletterande bestämmelse om att parterna ska kunna avtala om tidpunkten för riskens övergång. ifrågasätter att den föreslagna bestämmelsen genomför direktivet på ett korrekt sätt. efterfrågar vissa klargöranden av termen besittning. Skälen för regeringens förslag Direktivets bestämmelser och svensk rätt Artikel 20 i direktivet innehåller regler om riskens övergång för de fall en vara sänds till konsumenten. Risken för att varor kommer bort eller skadas ska övergå till konsumenten när konsumenten eller tredje part, dock inte transportföretaget, som konsumenten har utsett för detta ändamål fysiskt har tagit varorna i besittning. Vidare framgår att risken, utan att det påverkar konsumentens rättigheter mot transportföretaget, ska gå över till konsumenten efter leveransen till transportföretaget, om det är konsumenten som anlitat transportföretaget för transporten av varorna och det inte är näringsidkaren som erbjudit detta transportalternativ. Enligt konsumentköplagen går risken för en vara över på köparen när varan avlämnas. Av samma lag framgår att en vara är avlämnad när den har kommit i köparens besittning. Avgörande för riskens övergång är således tidpunkten när köparen får besittning till varan. Om risken har gått över till köparen innebär det att denne är skyldig att betala även om varan förstörs, kommer bort eller minskar i värde. 2019/20:63 risken inte har gått över till köparen, är det säljaren som bär risken. Innebörden av det framgår bl.a. av bestämmelserna om säljarens avtalsbrott. Tidpunkten för riskövergången är alltså exempelvis relevant för bedömningen av om det föreligger fel i varan eller dröjsmål med leverans. Av motiven till bestämmelserna i konsumentköplagen framgår att en vara, om köparen ska hämta varan hos säljaren, ska anses avlämnad när den har tagits om hand av köparen. Om säljaren har åtagit sig att transportera varan till köparen, är varan överlämnad först när den har tagits om hand av köparen eller på annat sätt överlämnats till denne. Det framgår vidare av motiven att köparen anses ha fått varan i sin besittning även om den tas om hand av eller överlämnas till någon som handlar på köparens vägnar. (Se t.ex. prop. 1989/90:89 s. 69 f.) Vid genomförandet av direktivet bedömdes reglerna i konsumentköplagen motsvara direktivets bestämmelser. En regel om riskövergång när någon som handlar på köparens vägnar tar hand om varan Kommissionen har ifrågasatt det svenska genomförandet av artikel 20. Kommissionen anser att det bör framgå av lag att risken för en vara går över till köparen i de fall varan tas om hand av någon som köparen har utsett. I promemorian konstateras att det med anledning av kommissionens synpunkter finns anledning att göra ett förtydligande i konsumentköplagen. Det föreslås att det i lagtext ska anges att en vara är avlämnad – inte bara när köparen personligen har fått varan i sin besittning – utan även när köparen genom någon annan som handlar på köparens vägnar har fått varan i sin besittning. Förslaget i promemorian är avsett att klargöra vad som redan gäller och därigenom uppnå en tydligare överensstämmelse med direktivet. De flesta remissinstanser, bl.a. Hovrätten för Nedre , Kontakta, och Konsumenter, tillstyrker promemorians förslag. Regeringen konstaterar att svensk rätt motsvarar artikel 20 i det nu aktuella avseendet. Enligt vad som anges i förarbetena till konsumentköplagen ska en vara nämligen anses ha kommit i köparens besittning inte bara när köparen tar hand om varan själv, utan också när varan har tagits om hand av eller överlämnats till någon som handlar på köparens vägnar. I och med att köparen själv eller genom en representant får besittning av varan, går risken alltså över på köparen. Det faktum att svensk rätt redan motsvarar direktivsbestämmelsen innebär inte att det saknas skäl att genomföra en ändring. Som t.ex. och framhåller innebär det föreslagna tillägget att det blir tydligare för konsumenten vad som gäller. Därigenom kan tvister och missförstånd undvikas. ifrågasätter emellertid att den föreslagna bestämmelsen på ett korrekt sätt genomför direktivet och framhåller att direktivet bara tar sikte på fall då en vara sänds till konsumenten. Det är riktigt att det nu aktuella ledet i direktivsbestämmelsen handlar om situationer när en vara tas om hand av konsumenten eller någon som konsumenten har utsett, efter det att varan har transporterats till konsumenten. köplagens bestämmelser tar däremot sikte på fler fall. lagens bestämmelser täcker exempelvis även in de fall när konsumenten själv (eller genom en närstående) hämtar varan hos säljaren efter en beställning eller när konsumenten tar med sig varan från en butik i direkt samband med ett köp. Konsumentköplagens bestämmelser måste därför få en lite annorlunda utformning än direktivets, bl.a. för att säkerställa att rättsläget inte förändras i onödan. Regeringen bedömer sammantaget att den aktuella bestämmelsen om varans avlämnande i konsumentköplagen bör få en sådan utformning som föreslås i promemorian. Detta innebär att det klargörs i lagen att varan är avlämnad när någon som handlar på köparens vägnar tar hand om varan. Som framgår ovan följer det av konsumentköplagen att risken för en vara går över på köparen när varan avlämnas. En reglering bör införas för de fall köparen har anlitat en transportör Som framgår ovan anges det vidare i artikel 20 att risken ska gå över till konsumenten efter leveransen till transportföretaget, om det är konsumenten som har anlitat transportföretaget för transporten av varorna och det inte är näringsidkaren som erbjudit detta transportalternativ. Om det i den situationen att köparen har anlitat transportören däremot är säljaren som erbjudit transportalternativet, följer det av direktivet att risken inte går över vid leveransen till transportföretaget. I promemorian konstateras att det i konsumentköplagen finns anledning att införa uttryckliga bestämmelser som motsvarar direktivets bestämmelser. Ett antal remissinstanser, bl.a. Kontakta, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, , SWEDMA och TU – Medier i , invänder mot promemorians förslag. Enligt flera av dessa remissinstanser är det vanligt vid hemleverans att konsumenten aktivt väljer transportör och att konsumenten via t.ex. sms erbjuds och accepterar att en vara lämnas utanför bostaden. Det framhålls att risken för en vara enligt förarbetena till nuvarande bestämmelse går över till konsumenten om varan lämnas på en villatomt, men inte om den lämnas utanför en lägenhetsdörr. De aktuella remissinstanserna anser bl.a. att det måste vara möjligt för säljare och konsumenter att komma överens om tidpunkten när risken i sådana fall övergår till konsumenten inför en förestående leverans. Enligt t.ex. kommer näringsidkarna inte att kunna fortsätta tillhandahålla alla transportalternativ som erbjuds , om förslaget blir verklighet. Till att börja med kan det konstateras att förslagen i promemorian innebär att det införs en bestämmelse om att en vara är avlämnad när köparen genom en transportör som köparen har anlitat har fått varan i sin besittning. Det konstateras i promemorian att detta förslag inte torde innebära någon ändring av rättsläget, eftersom en transportör som köparen har anlitat i regel handlar på köparens vägnar. Vidare föreslås det en särskild bestämmelse om att en vara ändå inte är avlämnad i och med att en av köparen anlitad transportör har tagit hand om varan, om det är säljaren som har erbjudit transportalternativet. Med anledning av de ovan redovisade remissinstansernas synpunkter bör det framhållas att förslagen i promemorian något förenklat syftar till att reglera huruvida risken ska gå över antingen (a) i samband med överlämnandet av varan från näringsidkaren till transportören eller (b) i sam- band med överlämnandet av varan från transportören till konsumenten. Remissynpunkterna förefaller därför delvis bygga på en missuppfattning. De frågeställningar som lyfts fram av remissinstanserna handlar om vilka närmare kriterier som ska vara uppfyllda för att besittningsövergången och därmed riskövergången ska anses ske i vissa fall när en transportör överlämnar en vara till konsumenten. Den saken förändras inte genom för- slagen i promemorian. De närmare kriterierna för när besittningsövergång, och därmed riskens övergång, ska anses ha skett i sådana fall är alltså oförändrade i förhållande till gällande rätt. framhåller är frågan om när köparen har fått en vara i besittning en komplex fråga, som inte lämpligen kan utredas inom ramen för en så begränsad utredning som är i fråga. Som anges ovan framhåller vissa remissinstanser vidare att det bör införas bestämmelser om att kon- sumenten och näringsidkaren ska kunna avtala om riskens övergång. är emellertid en fråga som ligger vid sidan av den lagändring som är Vissa remissinstanser, bl.a. universitet och , framhåller att det är oklart vad det inne- bär att konsumenten ska ha anlitat transportören respektive att säljaren erbjudit ett transportalternativ. De två begreppen är hämtade från direk- tivet och innebörden av dem är ytterst något som avgörs av . När det gäller begreppet anlitat kan det dock sägas att det av direktivets ordalydelse inte ter sig som att det är tillräckligt att konsumenten väljer ett av flera transportalternativ som näringsidkaren tillhandahåller för att det ska vara fråga om ett anlitande. Någon mer aktiv insats från konsumenten gentemot transportföretaget torde krävas, t.ex. att det är konsumenten som ingår avtalet med transportföretaget eller att det är konsumenten själv som i förhållande till transportföretaget anordnar transporten från säljaren till En transportör som köparen har anlitat torde nämligen normalt vara någon som i förhållande till säljaren handlar på köparens Det framstår dock enligt vad som framgår nedan praktiskt sett vara av underordnad betydelse vad direktivet närmare innebär i detta avseende. Om begreppet anlitar i direktivets bestämmelse trots allt bara betyder väljer, innebär det att risken inte övergår till konsumenten i samband med att en vara tas om hand av en transportör som konsumenten har valt utifrån alternativ som näringsidkaren har tillhandahållit. Detta torde redan vara innebörden av svensk rätt, eftersom det i ett sådant fall är säljaren som ombesörjer transporten och eftersom konsumenten normalt knappast kan anses ha fått besittning till varan redan i och med att en vara tas om hand av en transportör som näringsidkaren ingår transportavtalet med. Om begreppet anlitar emellertid tar sikte på fall där konsumenten själv ingår transportavtalet med transportören, kan regeln få viss begränsad be- Huvudregeln torde nämligen vara att om konsumenten själv genom att ingå ett transportavtal med en transportör uppdrar åt denne att hämta en vara hos säljaren, så övergår risken till konsumenten när varan har överlämnas till transportören. Den föreslagna undantagsregeln får emellertid betydelse för ett sådant fall. Om näringsidkaren t.ex. erbjuder konsumenten att låta någon av ett antal utpekade transportörer ombesörja transporten, men näringsidkaren hänvisar konsumenten till att själv uppdra åt transportören att ombesörja transporten, övergår besittningen inte redan i och med att en sådan av köparen anlitad transportör hämtar varan hos Näringsidkaren kan alltså inte undgå det som följer av huvud- Prop. 2019/20:63 regeln, dvs. att risken för en vara övergår till konsumenten när konsumen- ten får varan i besittning, genom att hänvisa konsumenten till att formellt sett själv ingå transportavtalet med någon av de transportörer som näringsidkaren föredrar att samarbeta med. Några remissinstanser, bl.a. och Kontakta, menar att förslaget skulle missgynna svenska näringsidkare, eftersom e-handeln sker globalt. De menar att svenska konsumenter kommer att välja att handla från andra detaljister än de svenska, om förslaget genomförs. Den risken framstår dock som begränsad, eftersom det som föreslås i promemorian är något som följer av och som alltså gäller inom hela EU. Motsvarande regler finns även i t.ex. . I praktiken måste alla företag inom EU som säljer till konsumenter följa samma regler. Hovrätten för Nedre , som i och för sig framhåller att den inte kan se annat än att de föreslagna ändringarna i konsumentköplagen genomför direktivet på ett korrekt sätt, föreslår emellertid av lagtekniska skäl en mindre justering av bestämmelsen. Hovrätten menar att det är överflödigt att ange att en vara har kommit i köparens besittning när den tagits om hand av en transportör som köparen har anlitat, eftersom det följer av övriga delar av bestämmelsen. Regeringen anser emellertid att även det angivna ledet av direktivsbestämmelsen bör tas med i svensk lagtext för att tydligt genomföra direktivet. vid föreslår kan ordalydelsen av den föreslagna regeln emellertid justeras något i förhållande till promemorians förslag, i syfte att förtydliga hur de olika situationerna när en transportör har anlitats av köparen förhåller sig till varandra. Regeringen instämmer sammanfattningsvis i bedömningen i promemorian. Det bör alltså för det första införas en bestämmelse av innebörden att en vara är avlämnad när köparen har fått den i besittning genom en transportör som köparen har anlitat. Det bör för det andra införas en ny bestämmelse som innebär att, för de fall då köparen anlitar en transportör, en vara likväl inte ska anses avlämnad när varan har överlämnats till transportören, om det är säljaren som har erbjudit transportalternativet. Betydelsen av förändringen ska inte överdrivas, men den innebär en begränsad förbättring för konsumenten eftersom riskövergången kan inträffa än i vissa situationer när säljaren har haft inflytande över valet av transportör. 9Återbetalning av vissa tilläggsbetalningar Regeringens förslag: I lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden förtydligas att en konsument har rätt att få tillbaka sina pengar, om konsumenten har gjort en tilläggsbetalning enligt ett villkor som han eller hon inte uttryckligen har godkänt. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inga invändningar mot det. anser att det bör klar- göras att rätten att få tillbaka det betalade beloppet tar sikte på den extra betalningen och inte den totala betalning som konsumenten har erlagt. Kontakta, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, , , , , Finansbolagens förening och TU – Medier i avstyrker förslaget och menar att det måste vara möjligt för näringsidkaren att få betalt för tilläggstjänster. Skälen för regeringens förslag: Artikel 22 i direktivet innehåller regler Innan ett avtal eller erbjudande blir bindande för konsumenten ska näringsidkaren begära konsumentens uttryckliga sam- tycke till alla extra betalningar utöver den ersättning som har avtalats för näringsidkarens huvudsakliga avtalsförpliktelse. Vidare anges det i artikeln att konsumenten har rätt att få tillbaka sådana betalningar, om näringsidkaren inte har fått konsumentens uttryckliga samtycke, utan har utgått från detta genom att tillämpa standardval som konsumenten är tvungen att avvisa för att undvika kompletterande betalningar. Den aktuella artikeln har genomförts i lagen om avtalsvillkor i konsu- mentförhållanden (avtalsvillkorslagen). Det anges i den lagen att ett avtals- villkor som innebär att konsumenten ska betala mer för en vara, tjänst eller annan nyttighet än det som i avtalet anges vara priset för nyttigheten är utan verkan mot konsumenten, om denne inte uttryckligen har godkänt I förarbetena till den aktuella bestämmelsen klargörs att en kon- sument som redan har betalat till följd av ett sådant villkor har rätt att få tillbaka sina pengar (prop. 2013/14:15 s. 71 f.). Kommissionen har ifrågasatt det svenska genomförandet. är att det inte framgår av lagtexten att en näringsidkare är skyldig att åter- betala de belopp som en konsument kan ha betalat för s.k. extra betalningar som konsumenten inte uttryckligen har samtyckt till. slås att det införs en uttrycklig bestämmelse i avtalsvillkorslagen om att en konsument har rätt att få tillbaka sina pengar, om konsumenten har gjort en tilläggsbetalning enligt ett villkor som han eller hon inte uttryckligen Vissa remissinstanser, bl.a. Kontakta, Näringslivets Delegation för Marknadsrätt, , och Svenskt Näringsliv, invänder mot förslaget. De menar att näringsidkaren ska vara så tydlig som möjligt med uppgifter om priset, men att det kan tillkomma tilläggsbetalningar, t.ex. för specialtillverkade varor eller tjänster. anför bl.a. att konsumenten får anses ha samtyckt, om han eller hon accepterar ett kostnadsförslag med uppgifter om eventuella vid framhåller att det inte kan finnas några tvivel om att svensk rätt redan har ett sådant innehåll som följer av promemorians lagförslag. Regeringen instämmer i den slut- En konsument som har gjort en tilläggsbetalning utan att uttryck- ligen ha godkänt villkoret om betalningen – och då betalningsvillkoret alltså är ogiltigt – har rätt att få tillbaka det som har betalats. sakens natur att det som konsumenten har rätt att få tillbaka är den betalning som följer av det ogiltiga villkoret om tilläggsbetalningen. De ovan redovisade invändningarna från vissa remissinstanser får alltså huvudsakligen anses ta sikte på gällande rätt och frågan om huruvida ett villkor om tilläggsbetalningar ska ha verkan mot konsumenten eller inte. 2019/20:63 Vad gäller den saken bör det först och främst framhållas att det är fråga om en reglering som direkt följer av och att är skyldigt att införliva reglerna. Det kan emellertid konstateras att redan när den befintliga regleringen om tilläggsbetalningar infördes i svensk rätt, framhölls att bestämmelserna inte utesluter att en näringsidkare kan ta betalt för tilläggstjänster. Det viktiga är att konsumenten inte ska vilseledas. Det uttalades bl.a. att avtalsvillkor som innebär att konsumenten får betala tillägg för tillbehör eller tilläggstjänster inte omfattas av bestämmelsen, t.ex. tillägg för en cykelkorg till en cykel eller extratjänster kopplade till ett betal- eller kreditkort. Om ett villkor däremot innebär att konsumenten ska betala extra för något som naturligen uppfattas som en del av en vara, tjänst eller annan nyttighet, t.ex. däck till en cykel eller underarbete vid en måleritjänst till fast pris, torde villkoret dock träffas av bestämmelsen (prop. 2013/14:15 s. 71). I så fall räcker det inte att konsumenten har godkänt sådana tilläggsbetalningar genom att saken har dolts i ett standardavtal. Om näringsidkaren däremot är tydlig med betalningsvillkoren och konsumenten uttryckligen godkänner villkoren, är betalningskraven fullt giltiga. Detta ändras inte. Som anges ovan står det klart att avtalsvillkorslagen redan har samma innebörd som direktivet i detta avseende, dvs. att en konsument som har betalat enligt ett ogiltigt villkor har rätt att få tillbaka en sådan betalning. Detta hindrar dock inte att lagtexten kan förtydligas genom att den saken uttryckligen redovisas. En lagändring bör bara göras om den inte innebär någon påtaglig nackdel. Ett skäl mot ett klarläggande i lagtext är att det skulle kunna leda till motsatsslut vid tolkningen av andra regelverk. Regeringen konstaterar att den risken framstår som begränsad, bl.a. av det skälet att det i distansavtalslagen redan finns liknande bestämmelser som handlar om konsekvenserna av ogiltighet och som anger att en konsument inte är skyldig att betala enligt ett ogiltigt villkor. I en lagstiftning som den aktuella, som genomför ett direktiv och som har ett utpräglat konsumentskyddande syfte, kan det finnas skäl att vara särskilt tydlig med vilka rättsföljder en bestämmelse kan ha. Regeringen föreslår därför att det i avtalsvillkorslagen klargörs att en konsument har rätt att få tillbaka sina pengar, om konsumenten har gjort en tilläggsbetalning enligt ett villkor som är utan verkan mot konsumenten. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Äldre föreskrifter i konsumentköplagen och distansavtalslagen ska gälla för avtal som har ingåtts före ikraftträdandet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. I promemorian föreslås dock att lagändringarna ska träda i kraft . Remissinstanserna: De flesta remissinstanser tillstyrker förslagen eller har inga invändningar mot dem. (Patent- och mark- nadsdomstolen) ifrågasätter att det finns behov av övergångsbestämmelser