prop · H603150 · 2019-06-25 00:00:00 — Ändringarna i paragrafen genomför de nya artiklarna 2.1.3 i och 2.1.3 j Punkten 23, som är ny, innebär att den som driver yrkesmässig verksam- het som avser förmedling eller förvaring av eller handel med konstverk är verksamhetsutövare i vissa fall. Förmedling av konstverk omfattar olika slag av mellanmän vid handel med konstverk, t.ex. konstgallerier och Förvaring av konstverk omfattar olika slag av lagerhållning, t.ex. anläggningar för tillfällig lagring, tullager och frizoner enligt tullagen Prop. 2018/19:150 eller motsvarande utländska företeelser. Handel med konstverk omfattar alla som handlar med konstverk, t.ex. konstnärer eller olika slag av återför- säljare. Direktivet innehåller ingen definition av begreppet konstverk. Med konstverk bör t.ex. kunna avses ett två- eller tredimensionellt alster med konstnärlig verkshöjd och konstnärlig unicitet som vanligen uttrycks i måleri och skulpturala former av marmor, gips, brons, keramik, glas, silver, guld, textil, trä m.m. Även serietillverkade konstverk förekommer. För att lagen ska vara tillämplig krävs inte att det redan har genomförts en transaktion till ett sådant värde som anges i punkten. Ett företag omfattas av bestämmelsen redan när det kan antas att det i verksamheten eller en del av verksamheten genomförs eller kommer att genomföras transaktioner, enstaka eller sådana som kan antas ha samband, som innebär att utbetalt eller mottaget belopp uppgår till motsvarande eller mer. I paragrafen görs också redaktionella ändringar. 6 § En verksamhetsutövare som avses i 1 kap. 2 § första stycket 1–12 får inte tillhandahålla anonyma konton, motböcker eller värdefack. Paragrafen innehåller bestämmelser om förbud mot viss verksamhet. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Ändringarna i paragrafen genomför den nya artikel 10.1 i ursprungs- direktivet och innebär att anonyma värdefack omfattas av förbudet. Begreppet värdefack har samma innebörd som i 7 kap. 1 § lagen om bank- och finansieringsrörelse. I paragrafen görs också redaktionella ändringar. 15 § En verksamhetsutövare ska ha rutiner och vidta de åtgärder i övrigt som behövs för att skydda anställda, uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i verksamheten från hot, hämnd eller andra fientliga åtgärder till följd av att de fullgör verksamhetsutövarens skyldigheter enligt denna lag. En verksamhetsutövare får inte utsätta en anställd, en uppdragstagare eller någon annan som på liknande grund deltar i verksamheten för repressalier på grund av att denne har informerat om misstänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism, internt eller till . Paragrafen innehåller bestämmelser om skydd och förbud mot repressalier vid rapportering av misstänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. Ändringen i första stycket genomför den nya artikel 38.1 i ursprungs- direktivet och innebär att det förtydligas att hämnd omfattas av bestäm- melsen. I paragrafen görs också redaktionella ändringar. 7 § En verksamhetsutövare ska identifiera kunden och kontrollera identitet genom identitetshandlingar eller registerutdrag eller genom andra upp- gifter och handlingar från en oberoende och tillförlitlig källa. 2018/19:150 När första stycket tillämpas får man använda medel för elektronisk identifiering och betrodda tjänster enligt och rådets förordning (EU) nr 910/2014 av om elektronisk identifiering och betrodda tjänster för elektroniska transaktioner på den inre marknaden och om upphävande av direktiv /93/EG. Andra säkra identifieringsprocesser på distans eller på elektronisk väg som är reglerade, erkända, godkända eller accepterade av relevanta myndigheter får också användas. Om kunden företräds av en person som uppger sig handla på kundens vägnar, ska verksamhetsutövaren kontrollera den personens identitet och behörighet att företräda kunden. Paragrafen innehåller bestämmelser om identifikation och kontroll av kun- den och kunden identitet. Övervägandena finns i avsnitt 7.1. Ändringarna i paragrafen genomför de nya artiklarna 13.1 a, 27.2 och 40.1 a i ursprungsdirektivet. Andra stycket, som är nytt, innebär ett förtydligande av gällande rätt. Det innebär att identifiering av kunden och kontroll av dennes identitet kan göras även på elektronisk väg. Hänvisningen till förordningen är utformad på så sätt att den avser förordningen i den gällande lydel- sen (dynamisk hänvisningsteknik). Hänvisningarna till bestämmelsen i 3 kap. 21 § och 5 kap. 3 § innebär att en verksamhetsutövare som har förlitat sig på åtgärder som utförts på detta sätt av utomstående även ska se till att få del av uppgifter som inhäm- tats på sådant sätt och att handlingar och uppgifter ska bevaras. 8 § En verksamhetsutövare ska utreda om kunden har en verklig huvudman. En sådan utredning ska åtminstone avse sökning i registret över verkliga huvudmän enligt lagen (2017:631) om registrering av verkliga huvudmän. Om kunden är en juridisk person, en trust eller en liknande juridisk konstruktion, ska utredningen omfatta åtgärder för att förstå kundens ägarförhållanden och kontrollstruktur. Om kunden har en verklig huvudman, ska verksamhetsutövaren vidta åtgärder för att kontrollera den verkliga huvudmannens identitet. Första stycket gäller inte om kunden är ett aktiebolag vars aktier är upptagna till handel på en reglerad marknad i eller inom EES eller på en motsvarande marknad utanför EES. Om kunden är en juridisk person och det efter åtgärder enligt första stycket står klart att den juridiska personen inte har en verklig huvudman, ska den person som är styrelseordförande, verkställande direktör eller motsvarande befattningshavare anses vara verklig huvudman. Detsamma gäller om verksamhetsutövaren har anledning att anta att den person som identifierats enligt första stycket inte är den verkliga huvudmannen. I paragrafen finns bestämmelser om utredning av en kunds verkliga huvud- man. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. Ändringarna i paragrafen genomför den nya artikel 14.1 i ursprungs- direktivet. Enligt ändringen i första stycket ska en utredning om kundens verkliga huvudman åtminstone avse en sökning i registret över verkliga huvudmän. Det ankommer på verksamhetsutövaren att visa att kravet har uppfyllts. Bortsett från utdrag över uppgifter från registret över verkliga huvudmän, bör t.ex. loggar över att en sökning har skett vara tillräckligt för att kravet ska vara uppfyllt. Kravet på att göra en sökning i registret över verkliga huvudmän är ett minimikrav. Verksamhetsutövaren är skyldig att vidta också andra utred- ningsåtgärder som omständigheterna påkallar. 13 § En verksamhetsutövare ska löpande och vid behov följa upp pågående affärs- förbindelser i syfte att säkerställa att kännedomen om kunden enligt 7, 8 och 10–12 §§ är aktuell och tillräcklig för att hantera den bedömda risken för penning- tvätt eller finansiering av terrorism. En verksamhetsutövare som är ett rapporteringsskyldigt finansiellt institut ska vidta åtgärder som avses i första stycket även när kontakt måste tas med kunden för att fullgöra skyldigheterna att granska finansiella konton enligt lagen (2015:911) om identifiering av rapporteringspliktiga konton vid automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton. Paragrafen innehåller bestämmelser om uppföljning av affärsförbindelser. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. Ändringarna i paragrafen genomför den nya artikel 14.5 i ursprungs- direktivet. I lagen om identifiering av rapporteringspliktiga konton vid automatiskt utbyte av upplysningar om finansiella konton finns bestämmelser om att rapporteringsskyldiga finansiella institut – t.ex. kreditinstitut – ska granska befintliga finansiella konton som innehas av fysiska personer (4, 5 och 8 kap.) och enheter (6, 7 och 8 kap.), bl.a. i syfte att kontrollera att uppgifterna om innehavare är korrekta. I den lagen finns en självständig definition av uttrycket finansiellt institut i 2 kap. 6–10 §§. Uttrycket rapporteringsskyldigt finansiellt institut definieras i 2 kap. 21 § samma lag. Enligt andra stycket, som är nytt, ska en verksamhetsutövare som är ett sådant institut vidta kundkännedomsåtgärder även vid fullgörandet av sådana granskningsskyldigheter som innebär att kunden måste kontaktas. 17 § Skärpta åtgärder enligt 16 § ska vidtas vid affärsförbindelser eller enstaka transaktioner när kunden är etablerad i ett land utanför EES som har identifierats som ett högrisktredjeland av Europeiska kommissionen. Sådana åtgärder ska åtminstone avse skärpning av övervakningen av pågående affärsförbindelser och bedömningen av enstaka transaktioner enligt 4 kap. 1 § och omfatta inhämtande av 1.ytterligare information om kunden och den verkliga huvudmannen, 2.ytterligare information om affärsförbindelsens eller den enstaka transak- tionens syfte och art, 3.information om kundens och den verkliga huvudmannens ekonomiska situation och varifrån kundens och den verkliga huvudmannens ekonomiska medel kommer, och 4.godkännande från en behörig beslutsfattare att etablera eller upprätthålla en affärsförbindelse. Skärpta åtgärder behöver inte vidtas i förhållande till filialer eller dotterföretag till juridiska personer som är etablerade inom EES, om 1.den juridiska personen omfattas av denna lag eller motsvarande krav enligt utländsk rätt, 2.risken för penningtvätt eller finansiering av terrorism som kan förknippas med kunden inte bedöms som hög vid riskbedömning enligt 2 kap. 3 §, och 3.kunden tillämpar rutiner som fastställts enligt 2 kap. 8 eller 9 § eller mot- svarande krav enligt lagstiftningen i det land där kunden finns eller har hemvist. Paragrafen innehåller bestämmelser om skärpta åtgärder vid hög risk i fråga om kunder i högrisktredjeländer. Övervägandena finns i avsnitt 7.4. Andra stycket, som är nytt, genomför den nya artikel 18 a 1 första stycket i ursprungsdirektivet och innebär att vissa åtgärder alltid ska vidtas vid affärsförbindelser eller enstaka transaktioner när kunden är etablerad i ett högrisktredjeland. De angivna åtgärderna ska vidtas av verksamhetsutövaren oberoende av riskbedömningen enligt 16 §. De åtgärder som ska vidtas är generellt utformade och riktar sig till flera olika typer av verksamhetsutövare. De kunder och affärsförbindelser eller enstaka transaktioner som åtgärderna avser kan vidare vara av mycket varierande karaktär. Därutöver kan riskerna för penningtvätt och finansiering av terrorism vara olika beroende på i vilket högrisktredjeland som kunden är etablerad i. Det innebär att det i varje enskilt fall, utifrån den risk som kan förknippas med kundrelationen och övriga omständigheter, finns utrymme för verksamhetsutövaren att be- döma på vilket sätt kraven ska uppfyllas, t.ex. vilken ytterligare informa- tion som ska hämtas in. I paragrafen görs också redaktionella ändringar. 18 § När en korrespondentförbindelse som innefattar betalning etableras mellan en verksamhetsutövare som avses i 1 kap. 2 § första stycket 1–12 och ett kredit- institut eller finansiellt institut från ett land utanför EES, ska verksamhetsutövaren utöver åtgärder enligt 7, 8 och 10–13 §§ åtminstone 1.inhämta tillräckligt med information om motparten för att kunna förstå verk- samheten och utifrån offentligt tillgänglig information bedöma motpartens anseende och tillsynens kvalitet, 2.bedöma motpartens kontroller för att förhindra penningtvätt och finansiering av terrorism, 3.dokumentera respektive instituts ansvar att vidta kontrollåtgärder och de åtgärder som det vidtar, 4.inhämta godkännande från en behörig beslutsfattare innan korrespondentför- bindelsen ingås, och 5.förvissa sig om att motparten har kontrollerat identiteten på kunder som har direkt tillgång till konton hos kreditinstitutet eller det finansiella institutet och fortlöpande följer upp dessa kunder samt på begäran kan lämna relevanta kund- uppgifter. Paragrafen innehåller bestämmelser om åtgärder för kundkännedom vid korrespondentförbindelser. Övervägandena finns i avsnitt 7.5. Ändringarna i paragrafen genomför den nya artikel 19 i ursprungs- direktivet och innebär att kraven på skärpta åtgärder för kundkännedom vid korrespondentförbindelser ska tillämpas vid etableringen av en korrespondentförbindelse som innefattar betalning. I paragrafen görs också redaktionella ändringar. 31 § En verksamhetsutövare får besluta att inte vidta de åtgärder för kundkänne- dom som avses i 7, 8 och 10–13 §§ i fråga om elektroniska pengar enligt lagen (2011:755) om elektroniska pengar, om 1.betalningsinstrumentet inte kan återuppladdas eller har en månatlig gräns för penningtransaktioner på ett belopp motsvarande högst och endast kan användas för betalning i , 2.det högsta belopp som lagras elektroniskt inte överstiger ett belopp mot- svarande , 3. betalningsinstrumentet kan användas uteslutande för inköp av varor eller Prop. 2018/19:150 tjänster, 4.betalningsinstrumentet inte kan finansieras med anonyma elektroniska pengar, och 5.kontantinlösen eller kontantuttag av de elektroniska pengarnas penningvärde inte får ske med belopp som överstiger motsvarande . Förenklade åtgärder för kundkännedom enligt första stycket får tillämpas endast 1.utgivaren av elektroniska pengar övervakar affärsförbindelserna och transak- tionerna så noga att ovanliga eller misstänkta transaktioner kan upptäckas enligt 4 kap. 1 §, eller 2.en betalningstransaktion som initieras via internet eller genom något annat medel för distanskommunikation avser ett belopp som uppgår till motsvarande högst . Paragrafen innehåller bestämmelser om förenklade åtgärder för kundkän- nedom i fråga om elektroniska pengar. Övervägandena finns i avsnitt 7.6. Ändringarna i paragrafen genomför de nya artiklarna 12.1 och 12.2 i Ändringarna i första stycket 1, 2 och 5 innebär att utrymmet för en verk- samhetsutövare att underlåta att vidta vissa kundkännedomsåtgärder begränsas genom att beloppsgränserna sänks. Enligt andra stycket 2, som är ny, får förenklade åtgärder för kund- kännedom enligt första stycket tillämpas endast om en betalningstrans- aktion som initieras via internet eller genom annat medel för distans- kommunikation avser ett belopp som uppgår till motsvarande högst Det innebär att utrymmet för att vidta förenklade åtgärder vid sådana transaktioner begränsas. I paragrafen görs också redaktionella ändringar. 32 § och finansiella institut får ta emot betalning med ett anonymt betalningsinstrument som getts ut i ett land utanför EES bara om instrumentet uppfyller kraven i 31 §. Paragrafen, som är ny, har utformats i enlighet med Lagrådets förslag och innehåller bestämmelser om förbud mot att ta emot betalningar i vissa fall. Övervägandena finns i avsnitt 7.6. Paragrafen genomför den nya artikel 12.3 i ursprungsdirektivet och innebär att kreditinstitut och finansiella institut får ta emot betalning med ett anonymt betalningsinstrument som getts ut i ett land utanför EES bara om instrumentet uppfyller kraven i 31 §, dvs. kraven för att en verksam- hetsutövare ska kunna vidta förenklade åtgärder för kundkännedom i fråga om elektroniska pengar. Kravet innebär i att ett företag som ger ut ett sådant instrument utanför EES behöver visa att instrumentet uppfyller de krav som ställs på motsvarande instrument inom EES. 6 § På begäran av eller Säkerhetspolisen ska en verksamhets- utövare och den som bedriver eller har bedrivit penning- insamling för humanitärt, välgörande, kulturellt eller något annat allmännyttigt ändamål utan dröjsmål lämna alla uppgifter som behövs för en utredning om penningtvätt eller finansiering av terrorism. 2018/19:150 När uppgifter har lämnats enligt 3 §, ska även andra fysiska eller juridiska personer som avses i 1 kap. 2–5 §§ lämna de uppgifter för utredningen som Polis- myndigheten eller Säkerhetspolisen begär. Paragrafen innehåller bestämmelser om uppgiftsskyldighet. Övervägan- dena finns i avsnitt 8. Ändringarna i paragrafen innebär att uppgiftsskyldigheten i förhållande till (Finanspolissektionen) också gäller i förhållande till Säkerhetspolisen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt 8 kap. 1 § 13 meddela föreskrifter hur uppgifterna ska lämnas. I paragrafen görs också en redaktionell ändring. 4 § En verksamhetsutövare ska tillhandahålla ändamålsenliga rapporteringssystem för anställda, uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i verksam- heten och som vill göra anmälningar om misstänkta överträdelser av bestämmel- serna i denna lag eller i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. För verksamhetsutövare som omfattas av förordning (EU) 2015/847 ska rappor- teringssystemen även möjliggöra anmälningar av misstänkta överträdelser av bestämmelserna i den förordningen. Paragrafen innehåller bestämmelser om system för rapportering av miss- tänkta överträdelser. Övervägandena finns i avsnitt 9. Ändringarna i paragrafen genomför delvis den nya artikel 61.3 i ur- sprungsdirektivet och innebär att även andra än anställda och uppdrags- tagare som på liknande grund deltar i verksamheten ska ges tillgång till det rapporteringssystem som en verksamhetsutövare ska tillhandahålla för anmälningar om misstänkta överträdelser av penningtvättslagen. Med anställd, uppdragstagare eller annan som deltar i verksamheten avses samma sak som i 2 kap. 15 §. I paragrafen görs också en redaktionell ändring. 4 a § En verksamhetsutövare ska ha rutiner och vidta de åtgärder i övrigt som behövs för att skydda anställda, uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i verksamheten från hot, hämnd eller andra fientliga åtgärder till följd av att de gjort en anmälan om misstänkta överträdelser av bestämmelserna i denna lag eller i föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. En verksamhetsutövare får inte utsätta en anställd, en uppdragstagare eller någon annan som på liknande grund deltar i verksamheten för repressalier på grund av att denne har gjort en anmälan. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om skydd och förbud mot repressalier. Övervägandena finns i avsnitt 9. Paragrafen genomför delvis den nya artikel 61.3 i ursprungsdirektivet. Enligt första stycket ska en verksamhetsutövare ha rutiner och vidta andra nödvändiga åtgärder för att skydda anställda, uppdragstagare och andra som på liknande grund deltar i verksamheten från hot, hämnd eller andra fientliga åtgärder till följd av att de gjort en anmälan om misstänkta överträdelser av penningtvättslagen. Enligt andra stycket får ingen anställd, uppdragstagare eller annan som på liknande grund deltar i verksamheten utsättas för repressalier av verk- samhetsutövaren till följd av att denne gjort en anmälan om misstänkta överträdelser av penningtvättslagen. Med anställd, uppdragstagare eller annan som deltar i verksamheten samt repressalier avses samma sak som i 2 kap. 15 §. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får enligt 8 kap. 1 § 8 meddela föreskrifter om nödvändiga åtgärder och rutiner för att skydda anställda och andra företrädare. 1 § En verksamhetsutövare som bryter mot 2 kap. 15 § andra stycket eller 6 kap. 4 a § andra stycket ska betala ersättning för den skada som uppkommer. ståndet kan avse både ersättning för den förlust som uppkommer och ersättning för den kränkning som lagbrottet innebär. Ersättning som avser en förlust som uppkommit efter det att en anställning upphört får bestämmas till högst det belopp som anges i 39 § lagen (1982:80) om Om det är skäligt får skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om skadestånd. vägandena finns i avsnitt 10.1. Paragrafen genomför delvis de nya artiklarna 38.2 och 61.3 i ursprungs- Enligt första stycket ska en verksamhetsutövare som bryter mot för- buden mot repressalier betala skadestånd för den förlust som uppkommer (ekonomiskt skadestånd) och för den kränkning som lagbrottet innebär (allmänt skadestånd). Det ekonomiska skadeståndet är avsett att täcka den ekonomiska förlust som den enskilde har lidit till följd av repressalien. skadeståndet ska den enskilde försättas i samma situation som om repres- salien inte vidtagits. Ersättningen för ekonomisk förlust bör motsvara den enskildes faktiska ekonomiska förlust. Utgångspunkten är att det är den enskilde som ska bevisa hur stor skada som uppkommit. förenat med svårigheter att utreda storleken på den ekonomiska förlusten som en repressalie kan ha gett upphov till, t.ex. när personen gått miste om en förmån eller en befordran som hen haft befogad anledning att räkna En domstol får emellertid uppskatta skadan till skäligt belopp, om det är fråga om uppskattning av en inträffad skada och full bevisning inte alls eller endast med svårighet kan föras (35 kap. 5 § och rättsfallet AD 2009:56). Det allmänna skadeståndet avser den kränkning som repressalien har Storleken på det allmänna skadeståndet är beroende av omstän- digheterna i det enskilda fallet. Vid bedömningen kan den enskildes Det får överlämnas till rättstillämpningen att utveckla närmare principer för hur en sådan ersättning ska beräknas. som utvecklats av Arbetsdomstolen vid bestämmande av kränkningsersätt- ning vid överträdelser av anställningsskyddslagen kan i det sammanhanget tjäna som utgångspunkt. I andra stycket anges att ersättning för förlust som avser tid efter anställ- ningens upphörande får bestämmas till högst det belopp som anges i 39 § 2018/19:150 anställningsskyddslagen. Bestämmelsen innebär således en begränsning av skadeståndets storlek. Detta gäller oavsett om anställningsskyddslagen är tillämplig eller inte. Av tredje stycket följer att skadeståndet får sättas ned eller helt falla bort om det är skäligt. Möjligheten till jämkning motsvarar vad som gäller enligt t.ex. 38 § anställningsskyddslagen. Jämkning kan ske av såväl eko- nomiskt som allmänt skadestånd. Arbetsdomstolens praxis vid jämkning av skadestånd kan härvidlag ge ledning. Det kan alltså beaktas t.ex. att den enskilde själv medverkat till den uppkomna situationen och att verk- samhetsutövaren återtar eller rättar den förbjudna åtgärden. 2 § Om den som anser sig ha blivit utsatt för repressalier visar omständigheter som ger anledning att anta att han eller hon har blivit utsatt för repressalier, är det verksamhetsutövaren som ska visa att några repressalier inte har förekommit. Paragrafen, som är ny, innehåller en bevislättnadsregel. Övervägandena finns i avsnitt 10.2. Paragrafen genomför delvis de nya artiklarna 38.2 och 61.3 i ursprungs- direktivet. Bestämmelsen utgör en bevislättnadsregel, där bevisbördan i första ledet ligger på den enskilde och i det andra ledet övergår på verksamhetsut- övaren. Den enskilde ska för sin del visa omständigheter som ger anled- ning att anta att han eller hon blivit utsatt för repressalier av verksamhets- utövaren på grund av rapporteringen. För att undgå skadeståndsskyldighet har verksamhetsutövaren att motbevisa dessa omständigheter. I det läget gäller det beviskrav som gäller i tvistemål i allmänhet. 3 § Mål enligt 1 § som rör en anställd eller någon som fullgör praktik hos verksamhetsutövaren eller som utför arbete som inhyrd eller inlånad arbetskraft ska handläggas enligt lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister. I sådana mål ska även den som fullgör praktik eller som utför arbete som inhyrd eller inlånad arbetskraft anses som arbetstagare. Den verksamhetsutövare hos vilken praktiken eller arbetet utförs ska anses som arbetsgivare. Detta gäller också när reglerna om tvisteförhandling i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet tillämpas. Mål enligt 1 § som rör någon annan än den som avses i första stycket ska prövas av allmän domstol och handläggas enligt bestämmelser om rättegången i tvistemål där förlikning om saken är tillåten. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om vilka processuella reg- ler som ska tillämpas vid tvister. Övervägandena finns i avsnitt 10.2. Paragrafen genomför delvis de nya artiklarna 38.2 och 61.3 i ursprungs- direktivet.