prop · H60381 · 2019-03-19 00:00:00 — är kritiskt till att ordföranden ska kunna besluta om offentlig överläggning, närvaro inom stängda dörrar och yppandeförbud och anser att övriga ändringar är onödiga och riskerar att leda till otydlighet. och TU Medier i anser att rättens ordförande inte ensam bör besluta i frågor som handlar om insyn i domstolsprocessen. Remissinstanserna anger yppandeförbud och offentlig överläggning som exempel på frågor där rätten även fortsättningsvis bör besluta. Skälen för regeringens förslag och bedömning Ordförandens ansvar för ordningen bör förtydligas Det är rättens ordförande som ansvarar för ordningen vid rättens sammanträden och som meddelar de ordningsregler som behövs (5 kap. 9 § första stycket ). Vid utredningens enkätundersökning har det framkommit synpunkter på ordförandenas sätt att hålla ordning. En del domare uppfattas som passiva vid störande eller olämpligt beteende i rättssalen och de åtgärder som vidtas upplevs inte alltid som ändamålsenliga. Ett exempel är upprepade tillsägelser som inte får avsett resultat. Vissa anser att ordförandena inte fullt ut använder de möjligheter som finns för att upprätthålla ordningen och att bestämmelserna inte tillämpas på ett enhetligt sätt. Åklagarna är över lag mer kritiska än övriga som har besvarat enkäten. Rättens ordförande har en central roll för ordningen i rättssalen. Det är viktigt att ordföranden leder sammanträdet på ett aktivt sätt och ingriper mot olämpligt och störande beteende. I de allra flesta fall agerar ordföranden med den tydlighet och fasthet som krävs mot störningar och dåligt beteende i rättssalen. har viktiga synpunkter lämnats i enkätsvaren och även om dessa bör ses i ljuset av aktörernas skilda roller i processen måste den kritik som ligger i svaren tas på allvar. Mot den bakgrunden delar regeringen utredningens uppfattning att det bör förtydligas att rättens ordförande ska upprätthålla ordningen under rättens sammanträden och besluta de ordningsregler som behövs. På så vis blir det tydligare att detta är en obligatorisk uppgift för ordföranden. Ordföranden bör besluta i frågor som gäller ordningen Ordföranden bör alltså få ett tydligare ansvar för ordningen vid rättens sammanträden. I linje med detta bör det även övervägas om ordföranden ska få större möjlighet att besluta själv i ordningsfrågor. Det kan framstå som inkonsekvent att ordföranden är ansvarig för ordningen i rättssalen men inte ensam kan besluta i vissa frågor som har betydelse för ordningen. I stället måste dessa beslut enligt nuvarande ordning fattas av rätten. Nämndemännens riksorganisation och TCO framför dock att det inte är ansvarsfördelningen som utgör hinder mot att upprätthålla ordningen i rättssalen utan otydliga ordningsregler. Det kan naturligtvis finnas flera anledningar till att ordningen inte alltid upprätthålls på ett önskvärt sätt. En bidragande orsak förefaller dock vara att ansvarsfördelningen i vissa fall hindrar ett effektivt och tydligt ingripande. Det kan exempelvis ifrågasättas om det är ändamålsenligt att rätten – efter överläggning – ska besluta om en part eller åhörare som faller ett vittne i talet ska utvisas (36 kap. 18 § ). Regeringen delar alltså utredningens uppfattning att beslutanderätten i ordningsfrågor och vissa närliggande frågor så långt som möjligt bör knytas till den som är ansvarig för att ordningen upprätthålls, dvs. Detta skulle leda till effektivare sammanträden utan onödiga pauser och med möjlighet till snabb reaktion vid störande beteenden. Ordföranden bör således få besluta att en part eller åhörare inte får närvara i rättssalen under de förutsättningar som anges i 36 kap. 18 § . När frågor om deltagande genom videokonferens eller per telefon uppkommer under ett sammanträde bör ordföranden få besluta även i dessa frågor (5 kap. 10 § ). Detsamma gäller frågor om användning av sidosal vid platsbrist om frågan uppkommer under ett sammanträde (5 kap. 12 § ). Ordföranden bör även få förbjuda ljudupptagning och ljudöverföring under förhör (den föreslagna 5 kap. 9 c § ) och besluta om all närvaro vid sammanträden som hålls inom stängda dörrar och inte bara som besluta om närvaro för tjänsteman vid domstolen eller den som tjänstgör där i utbildningssyfte (5 kap. 3 § ). Även när det gäller handläggning inom stängda dörrar i ungdomsmål bör ordföranden få besluta om närvaro för anhöriga och andra (27 § tredje stycket lagen [1964:167] om unga lagöverträdare). Rätten bör besluta i frågor som gäller offentligheten Utredningen anser att frågor om ordning och offentlighet ofta hänger ihop och att vissa frågor om offentlighet därför bör få beslutas av ordföranden. I linje med detta föreslår utredningen att ordföranden ska få besluta om yppandeförbud efter förhandling inom stängda dörrar (5 kap. 4 § ). Utredningen föreslår också att ordföranden ska få besluta om rätt för någon annan än rättens ledamöter och protokollföraren att närvara under överläggning och att ordföranden även ska få besluta om offentlig överläggning (5 kap. 5 § ). Flera remissinstanser, däribland , och TU Medier i , invänder att dessa frågor rör insynen i processen och att beslutanderätten därför inte bör överlåtas till ordföranden. Regeringen har förståelse för remissinstansernas synpunkter om att det främst bör vara i ordningsfrågor som ordföranden får besluta ensam. Vid beslut som inte direkt påverkar ordningen men däremot möjligheterna till insyn i processen måste det noga övervägas om det är motiverat att överlåta beslutanderätten från rätten till ordföranden. Ett beslut om yppandeförbud kan inte anses vara ett beslut i en ordningsfråga och beslutet kräver i normalfallet inte ett snabbt ställningstagande utan överläggning. Beslut om yppandeförbud bör därför även fortsättningsvis fattas av rätten. Det kan även ifrågasättas om offentlig överläggning ska få beslutas av ordföranden. Precis som anför råder det sekretess för rättens överläggningar. Det kan inte uteslutas att en offentlig överläggning 2018/19:81 kan leda till att någon eller några av rättens ledamöter inte vågar uttrycka sin åsikt eller ställa en fråga. Det praktiska behovet av en annan ordning än den nuvarande kan också ifrågasättas. Med hänsyn till detta är det inte lämpligt att ordföranden ska kunna besluta om avsteg från huvudregeln om att rättens överläggningar ska hållas inom stängda dörrar. Av samma skäl bör det inte heller vara möjligt för ordföranden att ensam besluta om närvaro vid överläggning för någon annan än rättens ledamöter eller protokollföraren. Beslut om offentlig överläggning och rätt för någon annan att närvara vid överläggning bör därför även fortsättningsvis fattas av rätten. , , och anser att ordföranden även bör få besluta om stängda dörrar. Beslut om stängda dörrar är inte en ordningsfråga eller en begränsad närliggande fråga. Det är tvärtom en ingripande åtgärd som har betydelse för insynen i processen och regeringen delar därför utredningens uppfattning att frågan om stängda dörrar inte bör överlämnas till ordföranden. Rätten bör besluta i frågor som uppkommer under beredningen av mål En annan frågeställning är vem som bör besluta i frågor under beredningen av ett mål. Som flera remissinstanser anför kan det vålla problem att ange att beslut ska fattas av ordföranden eftersom det i beredningsorganisationerna vid landets domstolar ofta först på ett sent stadium bestäms vem som ska vara ordförande vid sammanträdet. Beslut om att sidosal ska användas vid platsbrist och deltagande genom videokonferens eller per telefon är beslut som normalt fattas före sammanträdet när det inte alltid finns någon utsedd ordförande. Att lämna beslutanderätten i dessa frågor till den kommande ordföranden kan därför vara opraktiskt. En mer flexibel och ändamålsenlig ordning åstadkoms om beslut även i dessa fall fattas av rätten (jfr prop. 2011/12:63 s. 18). Under beredningen av mål består rätten av en lagfaren domare i såväl tingsrätt som hovrätt (1 kap. 3 och 3 c §§ och 2 kap. 4 § femte stycket ). Det är därför lämpligare att under beredningen av målet behålla den nuvarande ordningen att beslut ska fattas av rätten. Bestämmelserna bör utformas i enlighet med detta. 8.2Effektiva åtgärder mot störningar och annat olämpligt uppträdande Regeringens förslag: Möjligheten för rättens ordförande att utvisa personer från rättssalen utvidgas genom att det inte längre ska krävas att man uppträder otillbörligt, utan att det ska räcka med att man uppträder olämpligt för att utvisning ska få ske. Om ordföranden inte bestämmer något annat upphör beslutet om utvisning när sammanträdet har avslutats. En part som utvisas ska om möjligt få följa sammanträdet genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. Om det inte är möjligt ska det som inträffar vid sammanträdet återges i den omfattning som behövs när parten åter är närvarande. Parten ska också få ställa frågor till personer som hörs under partens frånvaro. Rättens ordförande ska få besluta att en åhörare som återvänder till rättssalen efter att ha utvisats, eller som i övrigt inte rättar sig efter en tillsägelse av ordföranden, ska avvisas från domstolens lokaler eller de andra lokaler som används vid sammanträdet. Om ordföranden inte bestämmer något annat upphör beslutet om avvisning när sammanträdet har avslutats för dagen. Möjligheten att häkta den som tränger sig in i rättssalen efter att ha utvisats eller som i övrigt inte lyder en tillsägelse av ordföranden tas bort. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår inte att det som inträffat vid sammanträdet ska återges i den omfattning som behövs när parten åter är närvarande efter att ha varit utvisad utan att ha kunnat följa sammanträdet genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. I stället föreslår utredningen endast att det är förhörspersoners berättelser som ska återges i en sådan situation. Utredningens förslag innehåller inte heller någon begränsning av vem som kan avvisas. Remissinstanserna: , och tillstyrker utredningens förslag. framhåller att de föreslagna regleringarna om utvisning och avvisning i 5 kap. 9 a § och 36 kap. 18 § delvis överlappar varandra, att det finns skillnader mellan regleringarna som kan framstå som svårförklarliga och att det blir enklare att tillämpa reglerna om de samlas i 5 kap. . Tingsrätten anser också att det bör förtydligas vad ändringen från otillbörligt till olämpligt innebär. anser att ett beslut om att avvisa någon från domstolens lokaler ska gälla för hela sammanträdet. Skälen för regeringens förslag Tydligare regler om utvisning från rättssalen Möjligheten att utvisa den som inte uppförde sig tyst och anständigt under en rättegång infördes genom förordningen (1881:17) om offentlighet i underdomstolarna. Bestämmelsen togs in i utan ändringar i sak och har därefter ändrats främst språkligt. Enligt den nuvarande lydelsen får ordföranden utvisa en person som stör förhandlingen eller som på något annat sätt uppträder otillbörligt. Reglerna om utvisning diskuterades i samband med EMR-reformen och i det sammanhanget ansågs utrymmet för ordföranden att utvisa personer vara väl avvägt (prop. 2004/05:131 s. 104, jfr SOU 2001:103 s. 316 f.). finns det skäl att ompröva detta ställningstagande. Som utredningen konstaterar finns det problem med ordningen i rättssalarna. Resultatet från den enkät som utredningen har genomfört visar att domarnas processledning ibland upplevs som svag och att dåligt beteende i rättssalen inte alltid möts av tillräckliga ingripanden. I avsnitt 8.1 föreslår regeringen att ordföranden ska få en stärkt roll och ett tydligare ansvar för ordningen under sammanträden. Problemen med passivitet och bristande enhetlighet 2018/19:81 bör även hanteras genom en tydligare reglering av ordförandens befogenheter att ingripa i olika situationer. Precis som bör rättens ordförande ha möjlighet att utvisa den som stör ordningen vid ett sammanträde. Som exempel på vad som kan leda till utvisning kan nämnas beteenden som i mer påtaglig mening stör sammanträdet som t.ex. skratt och kommentarer under ett förhör, samtal på åhörarplats och störande ljud- och ringsignaler. Möjligheten till utvisning omfattar enligt gällande ordning även den som på annat sätt uppträder otillbörligt. Vad det innebär att uppträda otillbörligt utvecklas inte närmare i förarbetena (se NJA II 1943 s. 63). I likhet med utredningen bedömer regeringen att en möjlighet för ordföranden att besluta om utvisning även vid mindre påtagliga ordningsstörningar kan bidra till att upprätthålla ordningen i rättssalen. I ordet otillbörligt finns ett inslag av något moraliskt förkastligt eller särskilt klandervärt som ordet olämpligt saknar. Regeringen föreslår därför, liksom utredningen, att regleringen ändras på så sätt att utvisning får ske av den som på något annat sätt uppträder olämpligt. Beslut om utvisning kommer därmed att kunna aktualiseras i fler situationer än vad som är fallet. efterlyser ett förtydligande om vad ändringen från otillbörligt till olämpligt innebär i praktiken. Exempel på ett beteende som kan vara olämpligt utan att vara direkt störande eller otillbörligt är att skapa irritation genom att viska eller göra vissa gester. Ytterligare ett exempel kan vara att någon upprepade gånger går in i och ut ur rättssalen (jfr SOU 2001:103 s. 317). Den närmare betydelsen av ordet olämpligt bör dock ges utrymme att utvecklas i rättstillämpningen. Längden på ett utvisningsbeslut och utvisad parts möjlighet att följa sammanträdet Under utredningens arbete har det framkommit att enskilda domare och domstolar har olika uppfattningar i vissa tillämpningsfrågor. En sådan fråga är hur länge ett utvisningsbeslut gäller. Vid vissa domstolar tillämpas ordningen att en person som utvisats inte får återvända så länge sammanträdet pågår. Vid andra domstolar tillåts personen att återvända , eller åtminstone till en senare sammanträdesdag. Regeringen anser, liksom utredningen, att huvudregeln bör vara att ett utvisningsbeslut upphör att gälla när sammanträdet har avslutats. Detta bör gälla även om sammanträdet pågår under mer än . Ordföranden bör dock kunna bestämma att utvisningsbeslutet ska gälla för . En annan fråga där det finns behov av klargöranden är hur ordningsstörningar från en part ska hanteras. Även parter som stör ett sammanträde kan utvisas från rättssalen. Behovet av att kunna genomföra ett sammanträde på ett rättssäkert sätt och intresset av partsinsyn innebär dock att en part bl.a. bör ha rätt att ta del av den muntliga bevisning som lagts fram medan parten varit frånvarande (jfr prop. 1986/87:89 s. 178 f.). En part som utvisas under ett förhör på grund av att ett vittne hindras i sin berättelse, eller för att det kan antas att vittnet inte fritt berättar sanningen i partens närvaro, kan hänvisas till att följa vad som sägs i rättssalen genom s.k. medhörning (36 kap. 18 § andra stycket ). Parten ska då som huvudregel få möjlighet att från ett annat rum än rättssalen följa förhöret genom en ljudöverföring eller en ljud- och Om det inte är möjligt ska vittnesberättelsen återges i den omfattning som behövs när parten åter är närvarande. Parten ska också ges möjlighet att ställa frågor till vittnen som hörs under partens frånvaro. Detsamma gäller vid förhör med en part eller en målsägande som inte för talan (37 kap. 3 § ). Om en part utvisas på grund av att parten stör sammanträdet saknas dock uttryckligt stöd för att besluta om medhörning. I praktiken hänvisas parter som stör sammanträdet ofta till ett medhörningsrum. Regeringen anser att detta är en lämplig ordning och föreslår därför, liksom utredningen, att möjligheten att besluta om medhörning om en part utvisas på grund av ordningsstörningar ska regleras i lag. I avsnitt 5.4 föreslår regeringen vissa ändringar i regleringen om medhörning, bl.a. att det ska vara möjligt att besluta om medhörning även under andra delar av sammanträdet än förhören. Det som föreslås där bör även gälla om en part utvisas på grund av ordningsstörningar. Det innebär att en utvisad part inte bara kommer att kunna ges möjlighet att ta del av den muntliga bevisningen utan även att följa det som i övrigt inträffar under sammanträdet när parten inte är närvarande. En möjlighet att avvisa åhörare från domstolens lokaler Det händer att personer som utvisats från rättssalen fortsätter att störa ordningen, t.ex. genom att trakassera förhörspersoner under pauser i sammanträdet eller genom att försöka gå in i rättssalen när målet ropas på igen. är det inte möjligt att med stöd av besluta att någon som utvisas från rättssalen också måste lämna domstolsbyggnaden. Detta innebär att det i realiteten saknas möjligheter att ingripa mot en person som fortsätter att störa ordningen efter att ha utvisats, om personen inte stör den allmänna ordningen eller utgör en sådan omedelbar fara för denna att domstolens ordningsvakter får ingripa med stöd av 13 och 29 §§ polislagen. Ett lämpligt sätt att ge ordföranden effektivare verktyg för att trygga ordningen i sådana situationer är att införa en möjlighet att avvisa en person som återvänder till rättssalen efter att tidigare ha utvisats. Ordföranden bör också kunna avvisa en person som i övrigt inte rättar sig efter en tillsägelse av ordföranden. Möjligheten till avvisning utgör en inskränkning i den grundlagsfästa principen om förhandlingsoffentlighet och den rätt för var och en att närvara vid domstolsförhandlingar som följer av denna (2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen och 5 kap. 1 § ). När det som i dessa fall rör sig om personer som vid upprepade tillfällen stör ordningen eller uppträder olämpligt är det emellertid enligt regeringens bedömning godtagbart att förhandlingsoffentligheten får stå tillbaka (2 kap. 20 § första stycket 4 och 2 kap. 21 § regeringsformen). Avvisningen innebär att personen måste lämna domstolens lokaler eller de andra lokaler som används vid sammanträdet. För att personens möjlighet att besöka andra sammanträden inte ska begränsas mer än nödvändigt bör beslutet som huvudregel gälla till dess sammanträdet har avslutats för dagen och inte, som Brottsofferjourernas riksförbud föreslår, under resterande del av sammanträdet. Ordföranden bör dock kunna bestämma att beslutet ska gälla under än så. 2018/19:81 Som uppmärksammar är utredningens förslag tillämpligt även på en part. Det skulle dock vara förenat med stora svårigheter, inte minst av praktisk natur, att genomföra ett sammanträde på ett rättssäkert sätt och tillgodose intresset av partsinsyn om en part avvisas från domstolens lokaler. Regeringen bedömer därför, till skillnad från utredningen, att möjligheten till avvisning bör begränsas till åhörare. En sådan lösning stämmer dessutom överens med vad som föreslås gälla för beslut om avvisning med stöd av i 36 kap. 18 § (se avsnitt 5.4). Med anledning av tingsrätts synpunkter angående förhållandet mellan regleringarna om utvisning och avvisning i 5 kap. 9 a § och 36 kap. 18 § bör det framhållas att regleringarna har delvis olika syften. Den förstnämnda regleringen tar främst sikte på situationer där någon genom yttre åtgärder stör ordningen, vilket i och för sig undantagsvis kan innefatta mer påtagliga försök att påverka ett vittne. Den senare avser påverkan av förhörspersoner som ofta sker utan yttre direkt iakttagbara medel (jfr prop. 1986/87:89 s. 178). Det framstår därmed som naturligt att regleringarna återfinns i olika kapitel i . Möjligheten att häkta den som stör ordningen bör tas bort Enligt nuvarande ordning får rätten häkta en person som återvänder till rättssalen efter att ha utvisats eller som i övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätthålla ordningen (5 kap. 9 § tredje stycket ). Det är dock ytterst ovanligt att personer häktas på denna grund. konstaterades att häktningsmöjligheten bara torde användas i rena undantagsfall (prop. 1979/80:87 s. 30). synes möjligheten inte användas alls. Att häkta en person enbart på den grunden att han eller hon återvänder till en rättssal efter ett utvisningsbeslut eller inte lyder en tillsägelse är en mycket ingripande åtgärd som kan ifrågasättas ur ett proportionalitetsperspektiv. Den möjlighet som föreslås att från domstolens lokaler avvisa en åhörare som återvänder till rättssalen efter att ha utvisats eller som inte rättar sig efter en tillsägelse är ett alternativ till häktning som är mer effektivt ur ordningssynpunkt och mindre ingripande för den enskilde. Regeringen delar därför utredningens uppfattning, som remissinstanserna dessutom inte invänder emot, att häktningsmöjligheten bör tas bort. 8.3En möjlighet för ordföranden att ge en polisman eller ordningsvakt i uppdrag att upprätthålla ordningen Regeringens förslag: Det införs en möjlighet för ordföranden att ge en polisman eller ordningsvakt i uppdrag att upprätthålla ordningen vid ett sammanträde, när ordföranden är förhindrad att fullgöra uppgiften på grund av rättssalens utformning eller för att en sidosal används. Innan en polisman ges ett sådant uppdrag ska samråd ske med . Uppdraget får inte omfatta möjligheten att •avvisa en åhörare från domstolens lokaler •förbjuda ljudupptagning eller ljudöverföring •besluta om undantag från skyldigheten att ha elektronisk utrustning avstängd och undanstoppad. Uppdraget får inte heller omfatta andra uppgifter som bör utföras av en lagfaren domare. Om en polisman eller ordningsvakt har beslutat att utvisa någon från rättssalen ska han eller hon skyndsamt anmäla det till ordföranden som ska pröva frågan. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår inte att det ska framgå av lagtexten att det bara är när ordföranden är förhindrad att upprätthålla ordningen på grund av rättssalens utformning eller vid användning av en sidosal som uppdraget att upprätthålla ordningen får ges till en polisman eller ordningsvakt. Vidare lämnar utredningen inget förslag om att samråd ska ske med innan uppdraget ges till en polisman. Utredningen föreslår inte heller att det ska framgå av lag vilka uppgifter som uppdraget inte får omfatta eller att en polisman eller ordningsvakt som har beslutat att utvisa någon från rättssalen skyndsamt ska anmäla det till ordföranden som ska pröva frågan. Remissinstanserna: En klar majoritet av remissinstanserna tillstyrker utredningens förslag. Bland dessa finns Attunda tingsrätt, , , , , , , , Förvaltningsrätten i , och förenade ordningsvakter. anser att möjligheten att ge någon annan i uppdrag att upprätthålla ordningen är problematisk, framför allt eftersom skälen för att meddela beslut om ordningen i en rättssal och i en sidosal kan vara olika. ombudsmän tillstyrker att uppdrag att upprätthålla ordningen kan ges till ordningsvakt som är anställd vid domstolen men avstyrker förslaget att uppdraget ska kunna lämnas till en polisman eller en ordningsvakt som inte är anställd vid domstolen. Även Hovrätten för , Förvaltningsrätten i och ifrågasätter om uppdraget ska kunna lämnas till en person som inte är anställd vid domstolen. , som i och för sig ser behovet av att kunna överlämna uppgifter till en ordningsvakt eller polisman, framhåller att det krävs förtydliganden kring hur det är tänkt att ske och vilka beslut som kan omfattas av ett sådant uppdrag. Förvaltningsrätten i uppmärksammar att det av lagtexten inte framgår vilka uppgifter som är sådana att de bör utföras av lagfarna domare och därmed inte får överlämnas till någon annan. Några remissinstanser framhåller att uppdraget bör ges skriftligen och att checklistor bör tas fram. Skälen för regeringens förslag Behovet av att kunna ge någon annan i uppdrag att upprätthålla ordningen Det ansvar som rättens ordförande har för ordningen under ett sammanträde omfattar även t.ex. sidosalar och åhörarplatser bakom en 2018/19:81 glasvägg i rättssalen. Vid projekteringen av nya domstolsbyggnader eller utbyggnader av redan befintliga lokaler planeras det numera för rättssalar med många åhörarplatser, ofta bakom en glasvägg.