rfr · H70WRFR2 · 2019-11-06 00:00:00 — Utredningens förslag är därför att urvalsreglerna för komvux ska ändras så att de anpassas bättre för detta genom att de baseras på att man prioriterar dem som har störst behov av utbildning. Detta gör att de som har en kort tidigare utbildning och som prioriterades tidigare får plats men att också den andra gruppen – de som behöver yrkesväxla och komma vidare på andra sätt – får plats. Detta skulle ge människor som behöver bättre trygghet på arbetsmarknaden möjlighet att få en yrkesutbildning och kan göra att yrkesvux blir det kraftfulla verktyg för kompetensförsörjning som det behöver vara. , Styr- och resursutredningen: Jag har lämnat ifrån mig utredningen, men det är ändå bra att få stå här och göra en kort sammanfattning vad gäller kompetensförsörjning. Jag ska börja med det viktigaste, nämligen att utredningens förslag bygger på ett ramverk som ska hålla och som ska ge utrymme för flexibilitet och förnyelse. Det är självklart att ramverkets olika delar behöver utvärderas, utvecklas och anpassas för att svara mot samhällets skiftande behov och prioriteringar. Det är också viktigt att styrningen utgår från universitets och högskolors särskilda roll och uppdrag i samhället och att dessa är en del i utbildningssystemet som helhet. Den viktigaste grunden för allt detta är att det finns en långsiktighet med en samordnad process. Framtidens kompetensförsörjning måste kopplas till kunskapsutvecklingen. För högskoleutbildningen behövs en ökad koppling mellan utbildning och forskning. Utredningen föreslår därför att det i fortsättningen ska bli en samlad proposition för forskningen och utbildningen. En sådan samlad proposition behöver bygga på analyser och dialog om såväl behov som utveckling men också, som nämnts, på uppföljning av de politiska mål som ställts upp tidigare. I utredningens förslag finns en oberoende analysfunktion som ska ta fram den samlade kunskapen om utveckling och behov och som beaktar såväl lärosäten som övriga intressenter i samhället. Propositionen är tänkt att följas av ett uppdrag till lärosätena via regleringsbrev, som jag mycket väl vet är ettåriga men som bör ha ett fyraårsperspektiv. De ska bygga på en dialog mellan departement och lärosäte och ska därmed kunna göras mer lärosätesspecifika. Jag vill framföra att dialogen mellan departement och lärosäte ska bygga på det enskilda lärosätets strategier, styrkor och förutsättningar. Vi lyfter fram att lärosätet inför en sådan dialog bör ha haft en dialog med olika intressenter i samhället, främst lokalt och regionalt – det gäller skola och sjukvård men också näringsliv – för att fånga de kompetensbehov som föreligger men också de möjligheter som finns att möta dessa. Det första som vi har skrivit i utredningen när det gäller stöd för ökad flexibilitet och utveckling av utbildning är att utbildningsutbudet i huvudsak är lärosätenas ansvar. Vi vill lyfta fram att utbildningsutbudet ska utformas med STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN SEMINARIET hänsyn till kunskapsutveckling och svara mot studenternas efterfrågan samt arbetslivets och samhällets behov. Vi föreslår att detta ska skrivas in i författningen. När det gäller det svenska systemet har vi en kursbaserad högskoleutbildning, och detta ger goda förutsättningar för ett livslångt lärande redan inom ramen för det system vi har. Det finns alla möjligheter att utveckla olika alternativ. Vi tycker att det livslånga lärandet bör skrivas in i högskolelagen för att signalera ansvaret för lärosätena. Vi skriver också att lärosätena bör ha mycket goda planeringsförutsättningar. Det är inte en verksamhet som kan svänga på halvårsbasis. Vi föreslår därför fyraåriga utbildningsuppdrag med mål för antalet helårsstudenter på totalnivå samt mål för examina när det gäller utbildning i examinationsyrken inom skola och hälso- och sjukvård. Vi vill också att man underlättar för samarbete mellan lärosäten för att åstadkomma en bättre arbetsfördelning när det gäller utbildningsutbudet och ta till vara den kompetens som finns. Vi har resonerat, inte minst med UKÄ, om att se över möjligheten att ha gemensamma examina. Det är viktigt med samverkansarenor, och nationella sådana har diskuterats i olika sammanhang. Vi skriver att samverkan sker och måste fortsätta att ske på lokal och regional nivå, där man möts i närkontakt. Alla intressenter, skulle jag vilja säga, har lyft fram att den prestationsbaserade resurstilldelningen är en hämsko för att utveckla nya program och kurser, inte minst för det livslånga lärandet. Vi föreslår därför en modell utan ersättningsbelopp som innebär att lärosätena tilldelas en viss ekonomisk ram och ett mål för antalet helårsstudenter. Detta skulle möta språkbruk och mål inom politiken, där det pratas om studieplatser. I realiteten ger man ett takbelopp, och man har ingen kontroll över studieplatserna. Detta var en kort sammanfattning av en stor utredning som vi har lagt fram. Tanken är att den ska vara ett ramverk och en modell när det gäller det behov av kompetensutveckling som samhället har både och . Jag hoppas att vi kan rulla detta vidare. , : lämnades . Jag ska berätta om de delar av utredningen som berör kompetensförsörjning, då utredningen hade ett större uppdrag. Jag ska ge en kort bakgrund. Det handlar om frågor som vi har varit inne på, nämligen att kompetenskraven förändras väsentligt. Vi är nu inne i av stark omvandling i näringslivet till följd av teknikutveckling men också internationell konkurrens. Vi har stor arbetslöshet och kompetensbrist , och det finns en frustration i debatten: Varför kan inte de 350 000 arbetslösa besätta de minst 100 000 lediga platserna? Jag menar att det behövs ett vidgat perspektiv. Vi måste få till en större rörlighet på arbetsmarknaden så att den som har ett jobb kan röra sig STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN SEMINARIET vidare och lämna plats för de personer som kanske har en längre väg att gå när det gäller utbildning. Ansvaret behöver delas av flera: staten, parterna, företagen och den offentliga sektorn. Statens uppgift bör, menar jag, vara att skapa robusta och långsiktiga system och att gå från stuprör och projekt till fasta former i denna fråga. Målet ska vara att säkra och höja kompetensnivån för både människor och verksamheter för att kunna möta framtidens omställningsbehov. Detta innebär att såväl individer som utbildningsaktörer måste både veta och låta sig påverkas av vart arbetsmarknaden är på väg. Om vi tittar på nuläget kan vi se att kompetensförsörjning är ett brett och stort politiskt område, men jag menar att mycket sker i stuprör. Det är fyra departement som har uppdrag på området, och det är åtta myndigheter som verkar med olika typer av uppdrag. Detta innebär att det finns en risk för både dubbelarbete och för att saker hamnar mellan stolarna, och detta leder till tillfälliga projekt. Branschsamverkan är en nyckelfråga. Det är branscherna som måste berätta vart arbetsmarknaden är på väg och vilka behov vi har. måste branscherna samverka med en mycket lång rad aktörer, och man går från möte till möte och säger samma sak. När det gäller tid och prognoser, som vi varit inne lite på , görs många olika analyser och prognoser. Det är svårt att förstå hur de hänger ihop. Det finns ingen samlad funktion som ansvarar för detta. Det är olika mått när det gäller olika avsändare. Det kan vara yrken som Arbetsförmedlingen, det kan vara branscher och det kan vara utbildningskategorier som till exempel SCB. Jag frågar mig i vilken utsträckning man kan använda sig av prognoserna och i vilken utsträckning lärosäten använder sig av prognoser. Det finns en kritik mot att man inte fångar snabba förändringar eller alternativa rekryteringsmöjligheter och att klassificeringarna är alldeles för övergripande och inte fångar de reella behoven. Här kommer en viktig fråga in, som jag vill lyfta fram, nämligen att vi måste ha en gemensam standard och begreppsstruktur. Detta är basen för att vi ska kunna möjliggöra och sprida data på olika sätt. Det behövs också en brygga mellan de olika klassificeringar som finns i när det gäller yrkeskvalifikationer och branschstandarder. Den bild av förslaget som visas på skärmen är inte bra utan har alldeles för mycket text, men det jag föreslår är att alla uppdrag ska samlas i en ny myndighet: . Ett alternativt förslag är att det samlade uppdraget ges till en myndighet där man tydligt och avgränsat fokuserar på kompetensförsörjningen. Man tar fram prognoser och analyser, man har ett huvudmannaskap för en viktig vägledningsplattform, man gör analyser som stöder utbildningsdimensionering och så vidare. Jag hinner inte gå in på alla förslag. Dessutom finns ett förslag när det gäller den regionala nivån som är viktigt för att spegla näringslivets olikheter i . Regionala aktörer har uppdrag och gör mycket, men det behövs samordning. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN SEMINARIET befästas och utökas på några områden, inte minst när det gäller tilldelningen av medel till yrkesvux. Slutligen behöver frågan om vuxna individers studiefinansiering lösas, och här har utredningen skickat med en fråga för vidare hantering. , Utredningen om planering och dimensionering av komvux och gymnasieskola: Tack för att jag som gammal riksdagsledamot får komma tillbaka till det här huset! Jag hade nästan glömt bort hur fantastiskt vackert det är – nästan lika vackert som i . Jag har i uppdrag att tillsammans med några som sitter här utreda frågan om planering och dimensionering av gymnasieskolan och komvux, så jag kommer att prata en del om gymnasieskolan också. Vi ska utreda behovet av en regional modell för planering och styrning, och utgångspunkterna är, lite förenklat, ett par stycken: När det gäller gymnasieskolan har vi ett system som i väldigt stor utsträckning bygger på att det är eleverna själva och deras önskemål och krav som styr hur vi planerar och dimensionerar. Dessutom har huvudmännen en väldigt stor frihet att bestämma vilka skolor som ska finnas. Regeringens misstanke är att det här systemet både driver kostnader mer än vad som är nödvändigt och ger en styrning av resurser som, , inte är helt optimal utifrån arbetslivets behov. Frågan är hur man ska angripa detta problem. Vi är inte klara , men vi har gjort en del analyser. Det här är en sådan [bild]. Vi har försökt att svara på frågan om utbildning över huvud taget spelar någon roll eller om det är så att om man går igenom en utbildning, ja, då är man liksom att möta framtiden och då behöver vi politiker och samhällsarbetare inte lägga ned så otroligt mycket energi på att fundera på vilken utbildning man väljer. Det där har vi försökt att analysera djupare. Detta är statistik [bild] som jag inte begär att ni ska förstå alla detaljer i, men det är ett sätt att försöka mäta gymnasieprogrammens betydelse för i vilken utsträckning man efter att man har tagit sin examen har etablerat sig antingen på utbildningsmarknaden eller på arbetsmarknaden med en egen försörjning. Vi har försökt att rensa statistiken för andra faktorer som social bakgrund och sådant. När vi tittar på det ser vi att om man läser till exempel fordonsprogrammet så är sannolikheten att man har etablerat sig väldigt stor. Om man i stället, och det här väljer jag inte av personliga skäl, har valt frisörprogrammet eller estetprogrammet, för att ta ett ännu bättre exempel, är sannolikheten att man har etablerat sig betydligt lägre. Det finns självklart massor med invändningar, och framför allt finns det en invändning som är viktig: Det här säger ingenting om hur dessa ungdomar mår. De kan ju leva väldigt rika liv. Men det är klart att i ett läge när vi har en väldig konkurrens om arbetskraften och vi vet att vi kommer att ha stora problem att rekrytera , då kan man inte komma ifrån att det här är ett samhälleligt bekymmer. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN SEMINARIET Vi är som sagt inte klara, men man kan ändå ana två möjliga slutsatser. Den ena, och det kan låta lite motsägelsefullt, är att vi är inne på linjen att man behöver stärka individens rätt till en återkommande utbildning och utvidga de rättigheter vi har, vilket flera här har varit inne på, och ge en lagstadgad rätt till yrkesutbildning för att betona att utbildningens roll kommer att öka. Då är det viktigt att individen har en stark ställning och att individens rätt förstärks. Dock anar vi och diskuterar om inte detta behöver kombineras med att samhället styr tydligare, och då har vi delvis svarat på frågan om det behövs en regional modell. Vi tror det – en regional modell som tydligare sätter ramar för vad både huvudmän och elever kan välja för att se till att resurserna styrs till de områden där vi ser att det finns väldigt stora behov. Skulle vi lyckas med detta tror vi att vi både kan bli resurseffektivare och få en del resurser för att stärka stödet till dem som behöver extra stöd. Dessutom skulle det vara en bonus, för då skulle vi faktiskt gifta ihop och resonemang, och det vore naturligtvis gudi behagligt. , Valideringsdelegationen: Tack för att jag får berätta litegrann om Valideringsdelegationen! Valideringsdelegationen består ju av företrädare för parterna, för myndigheter och för departement. Uppdraget är fyraårigt, och vi ska leverera ett slutbetänkande . Vi ser valideringen – eller certifiering, tillgodoräknande av icke-formell kunskap, eller hur man nu ska uttrycka sig – som en oerhört viktig del i det livslånga lärandet och den framtida kompetensförsörjningen. Vi kan konstatera, vilket vi också gör i delegationen, att det finns stora behov av validering. Några uppgifter: Tre av tio har låtit bli att söka ett jobb för att de saknar formell dokumentation. Var fjärde menar att avsaknad av papper eller intyg gjort att de inte sökt en utbildning som de skulle vilja gå och så vidare. Jag tror att många av er känner igen den delen. Vi ser också att det kommer att bli enorma krav på förändringar i det framtida arbetslivet. Vi har hela digitaliseringen, utrullning av artificiell intelligens och liknande, vilket gör att människor som har arbetat med frågorna faktiskt skulle behöva få den kunskap som de har validerad. Det har väl hänt en del . Vi kan konstatera att det från en låg nivå ändå är lite mer och lite fler som valideras. Vi har en ökning med . Men återigen, det är från en väldigt låg nivå. Det är trist att kunna konstatera att vi ligger långt efter de nordiska grannländerna. Det kan mana en och annan till att fundera hur vi kan göra. Det vi har försökt göra i delegationen med vårt uppdrag att stödja och driva på arbetet med valideringen är ett antal stöd och verktyg. Det handlar om information och om att sprida en kunskap om valideringen som ett verktyg inom branscher men också i relation till utbildningssystemet och så vidare. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN SEMINARIET lade vi fram ett delbetänkande, Validering i högskolan. Där försökte vi ta fram en del om hur man inom högskolan kan använda tillgodoräknandet av icke formell kunskap för att en person faktiskt kunna komma in på olika typer av utbildningar och få ett erkännande i form av högskolepoäng. Vi ser den möjligheten för människor som har jobbat med vissa specifika frågor och som kanske vill gå vidare och ta högskolepoäng som en av delarna i det livslånga lärandet. Varför ska de inte ges denna möjlighet? Varför ska inte den kunskapen kunna tillgodoräknas? Vi konstaterar att lärosätena är skyldiga att göra det här, men det sker i väldigt låg omfattning. Orsakerna är att det är svårt och kostsamt, och så finns det väl någonting som vi kan kalla kvardröjande attityder. Vi från delegationen föreslog i delbetänkandet att UHR skulle få i uppdrag att stödja och främja lärosätenas arbete, att en särskild ersättning skulle införas och att möjligheter till tillgodoräknande skulle införas även inom ramen för uppdragsutbildning i högskolan. Detta är ett betänkande som har remissbehandlats. Remissvaren stöder förslagen, men ännu så länge har ingenting hänt. Det tycker vi är väldigt beklagligt. Vi tror nämligen att det finns en bra utväxlingseffekt. Det vi gör nu och det vi jobbar med i slutbetänkandet, för vi är som sagt inte klara, är att försöka få fram ett hållbart system där vi ser hur validering är en del av kompetensförsörjningen och det livslånga lärandet. Vi gör en övergripande definition av validering. Ett problem är nämligen att flertalet har sin egen definition, så vi försöker få till stånd en gemensam. Det behövs också en övergripande strategi och ett tydligt uppdrag till berörda myndigheter, och det gäller ju flertalet av de myndigheter som vi har hört här tidigare. Jag förstår att det är mycket som ska sägas , men enligt min notering och från mitt perspektiv var det bara två myndigheter som berörde validering över huvud taget. Branschvalideringen, alltså det som sker ute inom industrin för att validera kunskaper, växer i omfattning, men den behöver stöd. Runt de här frågorna – högskolan, arbetslivet och branschvalideringen – kommer vi att försöka formulera konkreta förslag i vårt slutbetänkande. Vi ser validering som en jämlikhetsfråga. Det ska inte spela någon roll hur eller var man har tillägnat sig sin kunskap. Man ska undvika återvändsgränder, och man ska och i alla sammanhang ta vara på den kunskap som människor har. , : Jag heter och jobbar som utredare på med högre utbildning och forskning. Jag kommer att presentera förslag och utredningar som har tagit fram som ska stärka akademikers möjlighet till livslångt lärande och kompetensutveckling. En akademisk examen ger överlag goda möjligheter för individer att få ett jobb och behålla ett jobb. Det vet vi, eftersom sysselsättningen bland akademiker är hög och arbetslösheten låg. Men i takt med strukturomvandlingen på STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN SEMINARIET arbetsmarknaden, som drivs på av ny teknik och digitalisering, kommer behoven av vidareutbildning att öka även bland akademiker. Det här beror på att fler jobb på arbetsmarknaden innehas av personer med en högskoleutbildning. Över tid har utbildningsnivån bland befolkningen stigit. hade av befolkningen en eftergymnasial utbildning. Med expansionen av och utbyggnaden av högskolan kommer denna andel ytterligare att öka. Därför ser vi behovet av att stärka möjligheter till relevant kompetensutveckling och framför allt kvalificerad kompetensutveckling. Sacos ingång är att det inte finns en enda lösning som passar alla, utan det måste till flera incitament för att tillgodose olika behov av kompetensutveckling. De här incitamenten rör såväl finansiering av kompetensutveckling som system för att kompetensutvecklas. För detta har vi tagit fram flera förslag, och det är de här förslagen som jag kommer att återkomma till under min presentation. När det gäller utbildningssystemet ser vi att högskolan och spelar viktiga men olika roller. Högskolan har redan en viktig funktion. Uppgifter som har tagit fram och som vi publicerar visar att över 400000 akademiker har återgått till högskolan efter sin examen. Vi har alltså följt upp detta , och det är en fortsättning på den studie som generaldirektören för UKÄ, , nämnde. Data anger inte skälen till deras återgång, men volymen tyder på att högskolan är väl för att tillgodose behoven av livslångt lärande, oavsett om behoven rör personlig utveckling eller om syftet är att utvecklas i sitt yrke. Det vi däremot ser i datan är att det finns stora skillnader i återgång mellan olika områden. Dessa skillnader kan såklart bero på att det inom vissa områden sker kompetensutveckling på arbetsplatsen. Man kanske får kompetensutveckling i form av färdighetsträning eller personalutbildning av externa aktörer. Det kan också bero på att olika arbetsgivare inom olika branscher är olika bra på att kommunicera sina behov. När vi tittar på de här siffrorna förefaller det nämligen så att inom områden där kompetenskraven är tydliga är återgången högre och utbudet är också större. Exempel på sådana områden är hälso- och sjukvård och pedagogik där det ofta finns legitimationsyrken och så vidare. Här är rapporten [visar upp]. Vi tror inte att lösningen för att ytterligare stärka incitamenten för vidareutbildning är att ge högskolan ytterligare uppdrag. I stället bör man stärka samverkan mellan arbetsliv och högskola. För att detta ska tillgodoses kan arbetslivet bli bättre på att kommunicera sina behov, och högskolan kan bli mer lyhörd. Det befintliga utbudet behöver också anpassas till exempel genom fler flexibla studieformer och kanske genom en förenklad antagning. Det kan också vara möjligt att utöka de fristående kurserna inom områden där det behövs. Till syvende och sist måste också högskolan ha resurser för att kunna erbjuda utbildning av hög kvalitet och med stark forskningsanknytning. Ett första steg kan vara att slopa kravet på produktivitetsavdrag. STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN SEMINARIET Vi har också tagit fram en rapport som syftar till att rusta . Vi tror att kan ta större ansvar för akademikers kompetensutveckling. I den här rapporten har vi tagit fram konkreta förslag som syftar till att förändra i regelverket och i regeltillämpningen för att utveckla den kvalificerade yrkesutbildningen. Den kvalificerade yrkesutbildningen ska bygga på utbildning från tidigare nivåer, det vill säga antingen en yrkeshögskoleexamen eller en högskoleutbildning, och syfta till att just ge spets eller djup inom ett yrke. I synnerhet när det gäller de kompetenser som efterfrågas för den här snabba omställningen kan det här vara en bra form. Såklart ska den utgå från arbetslivets behov. Vi tror att våra förslag bidrar till att tydliggöra progressionen inom men också mellan och högskolan. Det här kan öka rörligheten mellan utbildningsformerna men även inom som utbildningsform. När det är tydligt var ens utbildningar hakar i tror vi att detta kan stärka individers möjlighet till livslångt lärande. Andra förslag som vi tycker är viktiga och som kan stärka förutsättningarna för livslångt lärande är mer stöd och resurser till validering av ren kompetens i högskolan och . Här handlar det om att faktiskt ge ersättning för hela valideringsprocessen och inte bara delar, som man har föreslagit från Valideringsdelegationen. Vi går också fram med förslag på en lag om kompetensutveckling som ställer krav på arbetsgivaren att arbeta mer strukturerat och systematiskt med kompetensutveckling för att stärka anställningsskyddet bland de yrkesverksamma. I detta kan ingå att identifiera kompetensbehov. För att kompensera för detta har vi också föreslagit att arbetsgivare ska få incitament som gör det möjligt för dem att reducera kostnader för investering i personalutbildning men även kartläggningsinsatser. Det gäller framför allt små och medelstora företag som kanske saknar stora HR-resurser att arbeta strategiskt med sin kompetensförsörjning på det här sättet. Då kan man ta hjälp av en extern aktör. Det här är förslag som vi håller på att utreda, och det kommer att komma ut ytterligare en rapport –december. Slutligen behövs bättre möjligheter för individen att bekosta sitt livslånga lärande genom ett generösare studiemedelssystem. Vi ser även gärna en översyn bland annat när det kommer till regelverket för uppdragsutbildning. Där skulle man kunna titta på om möjligheten att köpa uppdragsutbildning skulle kunna omfatta fler aktörer än , exempelvis enskilda företag. , TCO: Tack för inbjudan och för det här initiativet, som lyfter upp livslångt lärande till den centrala plats som vi menar att det förtjänar både i utbildningspolitiken och i arbetsmarknadspolitiken. TCO har länge lyft frågan om livslångt lärande, och det har vi gjort av lite olika skäl. Utan att gå in i detalj kan man säga att det handlar om att möta STENOGRAFISK UTSKRIFT FRÅN SEMINARIET arbetsgivares behov av arbetskraft och arbetstagare med nya kompetenser, men lika viktigt är det förstås att arbetstagare rustas för att de ska kunna hänga med i den utveckling som sker på arbetsmarknaden och att ingen ska hamna efter. Vi menar att hela utbildningssystemet behöver bidra till detta, men jag kommer här att fokusera på högskolan.