rfr · H70WRFR3 · 2019-12-19 00:00:00 — Har man tillägnat sig kultur på något sätt, till exempel läst en god bok, blir man friskare och mer demokratisk. Samhället kan utvecklas ekonomiskt om staten satsar på kultur. Det är också ett dilemma med mål. På vilket sätt ska man mäta och hitta indikatorer där? Jag har även studerat Skapande skola, som jag kommer att diskutera längre fram. Digitaliseringen är också ett intressant område när det gäller målen i . Håller Kultursverige på att bli omsprunget av det som händer i verkligheten i och med digitaliseringens roll för kulturpolitiken och de kulturaktiva, framför allt ungdomarna, ? KULTURUTSKOTTETS SEMINARIUM OM ATT REDOVISA RESULTAT Målens roll handlar för mig inte bara om uppföljningsbarhet, om att identifiera lämpliga indikatorer eller om att det är en teknisk fråga. Jag är kanske mer cynisk. Jag tror givetvis på möjligheten att mäta, exempelvis de tre mål som visades på skärmen här i salen. Det är mätbara mål som det går att hitta siffror och indikatorer på. Men ett problem med kulturpolitikens mål – det behöver egentligen inte vara ett problem – är att de mest är av symbolkaraktär. Det är någonting gott som man kommer överens om, exempelvis att främja allas möjlighet till kulturupplevelser och bildning och att utveckla sina skapande förmågor. Ingen är emot ett sådant mål. Alla kan enas. Det finns till mer för att legitimera sektorn som sådan, att vi gör någonting gott. Det finns andra typer av mål, bland annat politiska symbolmål. Ett exempel är kampen mot kommersialismens negativa verkningar. Det fanns med 1974 men togs bort 1996 av den borgerliga majoriteten i . Men Socialdemokraterna fick i slutänden igenom att det skulle vara kvar. Det är ett typexempel på symboliskt mål. Ingen tror egentligen att det inom kulturpolitikens ram går att bekämpa kommersialismen i . Men det är en politisk markering. Ett annat exempel är när den senaste kulturpolitiska utredningen inte nämnde kvalitet i förslaget. Då blev det också liv. Men det var av en annan symbolkaraktär. De konstnärliga organisationerna protesterade och menade att kvalitet måste finnas med i de kulturpolitiska målen, att det är viktigt för den konstnärliga idén generellt sett. Om det har någon betydelse om kvalitetsmålet är med eller inte är dock en empirisk fråga. Nästa problem kan vara mål som är omöjliga att uppnå, rent av utopiska mål. Det nämndes inledningsvis att det kan vara på det sättet. Jag brukar ta som exempel det som ibland kallas jämlikhetsmålen eller att man ska bredda allas möjligheter till kulturupplevelser. Det är ett exempel på riktigt havererat mål i svensk kulturpolitik. Det är ungefär samma grupper som går på teater, opera nu som på 1960- talet då studerade vem som gick på det som kallades finkultur. Det visade sig vara framför allt över- och medelklass i storstäderna som besökte de institutionerna. Det ser ungefär likadant ut . Trots att framförallt staten har satsat ett antal miljoner på olika projekt för att bredda deltagandet har det inte hjälpt. Inom något annat politikområde hade det säkert tillsatts någon form av då man inte har uppnått de mest centrala målen med verksamheten. hade ett bra knep. Han såg att det var främst ett semantiskt problem. Man kallar det inte demokratisk kulturpolitik i den bemärkelsen att alla ska gå på det som anses vara god kultur; man borde i stället ersätta det med kulturpolitik i en demokrati. Då löser man problemet, eftersom det ändå är utopiskt att uppnå. Han sa: Vi har ju ingen demokratisk försvarspolitik. Men inom det här området är det specifikt markerat att man ska ha en demokratisk kulturpolitik. En tredje måltyp handlar om vidgandemålen eller främjandemålen. De är kanske redan uppnådda i . Men det är kanske inte främst ett KULTURUTSKOTTETS SEMINARIUM OM ATT REDOVISA RESULTAT resultat av kulturpolitiska reformer. Digitaliseringen har inneburit att fler än någonsin ser på film, läser på nätet, läser e-böcker, lyssnar på musik, lägger ut egna framträdanden på Youtube och tittar på andras framträdanden där. Be- greppet prosumer har blivit vanligt för att fånga detta. Det finns inga identifierade producentroller och konsumentroller, utan där är alla med och skapar . finns kultur i princip i en mobiltelefon, som den jag visar upp . Det handlar alltså inte om att folk inte är aktiva utan om att det är svårt att mäta. Det går inte att mäta i vilken grad kulturpolitiska insatser har lett till att man når målen eller till det deltagande som finns i och med digitaliseringen. Begrepp som vita fläckar i Kultursverige nämns också. Det är områden där den offentliga kulturen inte når ut. Men där är folk kanske aktiva inom andra typer av kultur som inte är offentligt finansierade av staten. Men det vet vi ingenting om. Det skulle vara intressant att undersöka vad folk ute i ”obygden” gör. Impactmål nämnde jag inledningsvis. Det är mål som ska leda till att andra mål, inte framför allt kulturpolitiska, uppnås. I artikeln om social ingenjörskonst nämner jag att man, lite hårdraget, med kulturens hjälp kan omstöpa människor både fysiskt och psykiskt och på något sätt förbättra samhällen. Vanligtvis säger man att kulturen leder till ekonomisk tillväxt och social hållbarhet. Vi ska bli mer demokratiska människor, och de sjuka ska bli friskare. Om man ska mäta den typen av mål finns gigantiska mätproblem. Varför var det just läsningen som gjorde folk friskare? Man kan ju bli sjukare. Det är en empirisk fråga. Satsningar på kulturell verksamhet kan också teoretiskt sett innebära att kommunens ekonomi blir sämre. En vanlig utgångspunkt när man ska studera den typen av mål är att dessa mål är på förhand bestämda, det som kallas för axiomatiska värden. Det handlar inte om att det blir mer tillväxt eller om att vi blir friskare utan om hur mycket friskare vi blir. Det finns alltså ett dilemma med den typen av mål. Men det är framför allt ett dilemma när man ska mäta dem. Ett annat problem handlar om vilka mål som ska vara i fokus. Vad händer när två olika mål krockar i en reform? Vem ska bestämma vad som är det centrala målet? Jag och en kollega, på , gjorde en liten studie om statsbidraget Skapande skola. Ett problem vi uppfattade när vi intervjuade aktörer var att det fanns två övergripande mål i satsningen. Det första målet var att långsiktigt integrera kulturella och konstnärliga uttryck i förskoleklass och årskurs 1 till 9 med utgångspunkt i kulturuppdraget. Då är det alltså utifrån skolans kulturuppdrag. Det andra målet var att öka den professionella kulturverksamheten för och med eleverna så att tillgång till kulturens alla uttrycksformer och möjlighet till eget skapande ska öka. Det andra målet betonar alltså att det på något sätt handlar om att stödja den professionella kulturverksamheten. Frågan blev om skolan självständigt ska bestämma vilken kultur och konst som ska köpas in eller om målet med satsningen är att engagera KULTURUTSKOTTETS SEMINARIUM OM ATT REDOVISA RESULTAT Jag vet inte om det debatteras . Men här finns mål med skolpolitiska intentioner, kulturpolitiska intentioner och arbetsmarknadspolitiska intentioner. Det blev alltså en tolkningsstrid om satsningens egentliga intentioner och mål. Ett dilemma är, speciellt när man ska ha gemensamma projekt mellan olika politikområden, vilket politikområde som ska bestämma vad det övergripande målet är. Vi har det som kallas flernivåstyrningens dilemma. Det innebär egentligen att de nationella målen ska styra. Men det är oftast både regioner och kommuner, som egentligen kan ses som egna små stater med kommunalt självstyre, som styr den kommunala kulturella verksamheten inom området. Det finns få lagstiftningar här. Då gäller det att ha med dem alla på tåget. Regioner och kommuner är inte osjälvständiga aktörer. Det har funnits ett intressant konfliktmål i svensk kulturpolitik. Ett av målen var att decentraliseringsmålet skulle framhävas och att stor makt skulle ges till regionerna; de ska vara i fokus. Det har krockat med det statliga jämlikhetsmålet, att man ska ha samma kulturpolitik i hela . Här är det upplagt för konflikter. I bland annat Det ostyrbara pastoratet: teaterpolitikens nätverk skriver vi om det. Vi tittar på det även i forskningen om kultursamverkansmodellen. Portföljmodellen var det ursprungliga förslaget i om att ge regionerna så stor makt som möjligt att göra sina egna prioriteringar. Men när förslaget om regionerna och deras kulturpolitik skrevs om nästan stärkte slutresultatet makt ändå. Det upplevdes på det sättet från den regionala sidan, i och med att man fick pengar om man uppfyllde de statliga intentionerna. Frågan om sönderkompromissade mål, att alla ska vara med, finns också. Kultursamverkansmodellen är ett klart exempel på det. Regionerna ska komma in med en kulturplan. Man ska komma överens om mål och vad man ska prioritera på den regionala nivån. Då ska man samverka med alla kommuner i – de är olika stora och har olika förutsättningar för att vara med i en sådan modell – och det regionala kulturlivet. Det innebär att man får hitta gemensamma nämnare för att komma överens. Då blir det allmänna mål. Vi har tittat på kultursamverkansmodeller och ser att den regionala kulturpolitiken inte har förändrats innehållsmässigt. Det är samma verksamheter som tidigare som får pengar ; det är de stora institutionerna. Det är alltså mest språkliga förändringar. Det kan ha att göra med att man ska ha en gemensam kulturplan. Det kan förklaras av att det inte är ett område där det finns en stor kulturpolitisk strid. Då är det lättare att komma överens. Jag hade tänkt tala om armlängds avstånd. Men det har vi redan hört om. För att vi ska kunna mäta målen ska de alltså vara operationaliserbara på Det tror jag är den enda lösningen. Hur många går på teatern? Det gjorde man . Då var det inte så komplicerat med alla impactmål, om man blir friskare, sjukare eller mer demokratiska. Det är ett råd. KULTURUTSKOTTETS SEMINARIUM OM ATT REDOVISA RESULTAT Ordföranden: kommer att avsluta med en liten frågestund för utskottets ledamöter. Då kan de till exempel rikta en fråga till så att han får utveckla det sista. , : Herr ordförande! Övriga deltagare och kollegor! Jag ska göra ett nedslag i hur det är för myndigheterna att hantera det här. Jag tar som exempel de fyra kulturmiljömålen, som visas på skärmen i salen. När man läser resultatuppföljningen kan man klassificera dem på olika sätt. Jag hör säga andra saker. Man kan nog konstatera att de är lite komplexa. De är helt enkelt inte gjorda för uppföljning. möjlighet att påverka måluppfyllelsen är lite för liten – det skulle man kunna säga, om man är på det humöret. Många aktörer och många andra politikområden är inblandade. Vad , Havs- och vattenmyndigheten, och andra gör har stor betydelse. Inte minst kommunerna är intressanta i sammanhanget. Då talar jag framför allt om mål 1 och 4, det vill säga det som handlar om kulturmiljön och om att kulturmiljön ska tas till vara i samhällsutvecklingen. Kommunerna har stor betydelse. De har planmonopol. Det är de som ska realisera de riksintressen som staten pekar ut. I nästa skede är det egentligen som ska se till att de faktiskt gör det. roll som nationell myndighet handlar mycket om att tillhandahålla information. Vi har några få verktyg i vår verktygslåda. Vi beslutar om riksintressen. Men de är ofta beredda och har tagits fram av länsstyrelserna. I stor utsträckning finns makten alltså någon annanstans. Det skapar en svårighet när vi ska tala om vad vi gör som egentligen påverkar saker och ting. Vi gjorde om vårt styrsystem och inrättade lite avdelningsövergripande verksamhetsområden i myndigheten som inte var rent stuprörsartade efter den organisation som vi hade. Det är nödvändigt för att kunna skapa samverkan mot gemensamma mål i myndigheten. Vi funderade då på att använda kulturmiljömålen som inledningsgrund. Det var bra att vi inte gjorde det. De beskriver nämligen inte vår verksamhet. Det fungerade helt enkelt inte. Vi prövade men insåg att det inte gick. ser det i stället ut som på bilden som visas på skärmen i salen. Det är kulturarv och samhälle. Det handlar om att se till att andra faktiskt tar till vara kulturmiljön i sina verksamheter. Det handlar om information och kunskap. En stor del ligger i att se till att det finns, så att alla möjliga kan ta del av det och att det är anpassat efter målen. Regler och bidrag är den verktygslåda vi har. Vi har vårt regelverk, och vi delar ut pengar. Kulturarvscentrum är det senaste verksamhetsområdet. Dessa kopplar inte riktigt direkt till målen. Men de kopplar på det sätt som ni kan se på bilden som visas i salen. Jag tänker inte fördjupa mig särskilt mycket i bilden. När jag åkte tunnelbana hit hade jag lite svårt att se hur pilarna KULTURUTSKOTTETS SEMINARIUM OM ATT REDOVISA RESULTAT Men jag konstaterar att alla våra verksamhetsområden utom Kulturarvscentrum kopplar till alla fyra kulturmiljömålen. På vilket sätt tänker jag inte gå in på. Men vi har alltså sett till att vi har mål som speglar kulturmiljömålen. Hur jobbar vi med det här? Vi använder årsredovisningen för att redovisa för regeringen, och den kan regeringen använda för att redovisa för . Vi har ett ganska stort fokus på insatser, prestationer och de mål vi har i vårt styrsystem. Däremot är kopplingen till effekterna när det gäller kulturmiljömålen, vad vi gör som får effekt på dem, inte alltid lika tydlig. Jag har roat mig med att läsa vår senaste årsredovisning. Den var faktiskt lite bättre än jag mindes. Men jag ser att det finns viss utvecklingspotential. Det förs en hel del resonemang om resultat och effekter. Men det är som sagt inte tydligt att kulturmiljömålen är i fokus i redovisningen. Trots det kan man se att det finns en hel del att hämta i årsredovisningen som regeringen kan använda för sin resultatredovisning. Det finns en hel del saker att plocka. Men vi gör inte en redovisning som vetter direkt mot de här målen. Man kan kritisera kulturmiljömålen för att vara just flummiga. Men de är – för vår del, för hela sektorn och för andra – väldigt bra för att ange riktningen för arbetet och för att förklara vad vi egentligen jobbar med. Det gäller till exempel det här med att bevara, använda och utveckla. Det hette tidigare bevara och försvara. Det signalerar något helt annat. Det signalerar en defensiv attityd. Bevara, använda och utveckla kopplar till frågor om hållbar utveckling där kulturarvet är en del. För att man ska kunna bevara måste man använda. För att man ska kunna använda måste man utveckla. Utveckling och användning är alltså strategier för att kunna bevara. På så sätt kan vi göra vad det handlar om begripligt för människor. Målen har alltså stor betydelse när det handlar om att tala om vad vi gör och varför. De gör det begripligt och motiverande att arbeta med det. De är viktiga ledstjärnor i det arbete vi bedriver. Arbetet framåt handlar om att utveckla vårt arbete, om att ta fram våra bedömningsgrunder och indikatorer. Vi talar mycket om effektkedjor, om att föra resonemang: vi gör det här som leder till den här effekten, som i sin tur verkar mot målet. Vi tror att det är ett sätt att resonera. Det sa vi också 2016 när vi gjorde en utvärdering av länsstyrelsernas arbete. De hade fått ett regleringsbrevsuppdrag om att tala om hur de jobbade mot de nya målen, att ta fram någon form av resonemang och hypoteser om vilka insatser man kan ha och vad som är viktigt. Utifrån det får man formulera de viktigaste insatserna och sedan följa upp det hela. Men man kan koppla indikatorer till det också. Det är ett jobb som vi håller på med. Vi försöker göra det tillsammans med andra. Våra frågor är typiskt sett tvärsektoriella. Om det till exempel handlar om god bebyggd miljö måste Vi måste jobba med andra myndigheter för att tillsammans med dem utveckla indikatorer som de ser. Då måste vi få dem att förstå vad kulturmiljöfrågorna handlar om. KULTURUTSKOTTETS SEMINARIUM OM ATT REDOVISA RESULTAT Vi har just nu ett regeringsuppdrag. Rättare sagt har tio statliga nationella myndigheter, från till SGU, i uppdrag att ta fram strategier för sitt arbete med kulturmiljömålen och på vilket sätt de i sina verksamheter kan verka mot kulturmiljömålen. I dialogen med dessa myndigheter pratar vi ganska mycket om vad kulturmiljömålen innebär. Vi tänker oss att vi tillsammans med dem ska kunna ta fram indikatorer i det fortsatta arbetet. Vi tänker också att miljömålssystemet är intressant i sammanhanget. Det är ett befintligt system som vi också kan när det gäller att ta fram indikationer. Det finns vissa indikatorer som vi kan använda i vår uppföljning och redovisning. För att klara av det här behöver vi utveckla vår kompetens i myndigheten – det är ganska komplicerade frågor. Jag säger som inledaren: kommer att misslyckas. Men vi kommer förhoppningsvis att misslyckas på ett bättre sätt efter hand. Vi kommer aldrig att riktigt nå fram med den här sortens mål. vikan nog komma en god bit på vägen för att ge regeringen ett bättre underlag att använda i redovisningen till . , Totaleriet – : Jag vill gärna upprepa det som sa inledningsvis om att resultatredovisningen är en grundbult i resultatstyrningen som alltjämt är den centrala styrformen i staten. Det innebär att styrningen ska fokusera på att få ut så stora effekter som möjligt av de resurser som står till förfogande och i förhållande till de mål som riksdag och regering har satt upp för verksamheterna. Resultatredovisningen är ett viktigt medel för uppföljning av detta. Det är otroligt viktigt att ägnar sig åt att granska detta. I är resultatredovisningar en del av budgetprocessen. Det är budgetavdelningen som ansvarar för att ge ut riktlinjer för hur resultatredovisningarna ska utformas i budgetpropositionen. Budgetavdelningen ansvarar också för hur de förordningsbestämmelser som ställer krav på myndigheternas resultatredovisningar till regeringen ser ut. Av den anledningen är jag här som talare . Det arbete som vi gör har skett och sker från två håll. Det handlar både om resultatredovisningarna till i budgetpropositionen och om hur vi ska få in ett ändamålsenligt underlag från myndigheterna. Jag börjar med budgetpropositionen. Budgetchefen ger ut riktlinjer. Jag återkommer till hur de ser ut. Det verkar ändå ha uppmärksammats på ett positivt sätt. Det sker ett intensivt utvecklingsarbete i , på alla departement. Arbetet med resultattexterna bedrivs . En stor del av våren lägger man tid på det. Den beredningen är bakåtblickande. Beredningen av texterna sker i huvudsak före sommaruppehållet, medan ägnas åt politikens inriktning och budgetförslaget, de framåtblickande delarna. Det kan vara bra att känna till hur det ser ut tidsmässigt om man vill påverka innehållet i budgetpropositionen. KULTURUTSKOTTETS SEMINARIUM OM ATT REDOVISA RESULTAT Dialogen med har utvecklats. har det varit mer dialog, både informellt och formellt, genom att alla utskott i sina budgetbetänkanden nu behandlar och återkopplar på regeringens resultatredovisningar. Kansliet på finansutskottet, som har ett övergripande ansvar här i , inrättade 2012 en arbetsgrupp med tjänstemän från både och . Jag tror att det i vissa utskott fördes dialog även på politisk nivå. Det arbetet ledde till vissa förbättringar på vissa områden. Vi har försökt att ha ett sådant intensifierat arbete där olika departement deltar olika gånger, för att hålla uppe förändrings- och utvecklingsarbetet. Vad har vi då gjort som syns i budgetpropositionen? Det är helt enkelt att det finns en enhetlig struktur. Alla utgiftsområden redovisas enligt samma struktur så att det ska vara lätt att hitta och känna igen sig. Egentligen följer strukturen det som redovisade som verksamhetslogik. Man börjar med målen. Det var inte helt tydligt förr vilka mål beslutat om. är det väldigt tydligt både vilka som är beslutade och när de beslutades, så att det går att gå tillbaka och se vad som låg till grund för målet. Sedan kommer resultatredovisningen, och där redovisas först indikatorer, andra bedömningsgrunder och själva resultatet och sedan analys och slutsatser. Därefter kommer politikens inriktning, som ligger i en inledande del för kulturområdet, och sedan kommer budgetförslaget. Det finns inga krav på hur underliggande rubriker ska struktureras. Något som tas upp i rapporten är att det skiljer sig mellan områdena. Det finns dock inga riktlinjer för detta, utan där får man ha en dialog med sitt departement. Kravet är att rubriker ska användas och att dessa ska vara beskrivande. Två områden är i fokus när det gäller resultatredovisningarna. Det ena är budgetlagens krav och resultat utifrån de mål som har beslutat om. Detta låter självklart, men att göra det i praktiken är inte lika lätt. Tanken är att det verkligen ska vara en röd tråd från urvalet av indikatorer genom resultatet och sedan till analysen. Fokus ska vara på måluppfyllelse. Karakteristiskt för hela budgetpropositionen är att den ska vara ett underlag för ställningstagande om själva budgetförslaget – var resurserna ska satsas . För resultatredovisningens del handlar det om att bedöma hur statens insatser har påverkat, vilket oftast är det svåraste. Som har nämnts verkar man i en verklighet där statens insatser bara är en del av alla faktorer som påverkar området, men det är fortfarande en viktig del. Utgångspunkten för de resurser och insatser som görs, de lagar som skrivs och de myndigheter som inrättas är att de ska ha en påverkan på det som regering och riksdag vill uppnå ute i samhället. Då behövs självfallet en uppföljande analys. Det ska alltså göras. I budgetpropositionen eller resultatredovisningarna tenderar det att smyga sig in hel del annan information som inte har resultatfokus, som vi ser det. Detta ska man försöka hålla nere, och där finns mer att göra. På skärmen visas nu en lista över hur riktlinjerna har utvecklats . Det är en punktlista med indikatorer. Först har vi målen, och sedan KULTURUTSKOTTETS SEMINARIUM OM ATT REDOVISA RESULTAT Som har sagts här är målen ofta övergripande, visionära och handlar om önskade tillstånd som ska uppnås. Det blir väldigt centralt vilka indikatorer och andra bedömningsgrunder man använder sig av. Det är där resultatfokus hamnar, beroende på vad man väljer. Jag tycker att det är bra och viktigt att det diskuteras i rapporten hur man väljer att följa upp. Det kan noteras att vi har valt att inte fokusera på att försöka formulera om alla mål, utan vi fokuserar på att följa upp. Hela syftet med uppföljningen är att skapa kunskap så att politiken kan bedrivas på ett ändamålsenligt och effektivt sätt framöver. Med denna kunskap kan man iterativt diskutera målformuleringar. Det ska vara fokus på resultat och effekter i stället för på aktiviteter och insatser. Naturligtvis behöver också de insatser staten har gjort redovisas, men fokus ligger ändå på vad de har lett till. Tidsserien har blivit längre, framför allt i diagram. Kravet är att det ska vara i en tidsserie för att man ska kunna se. Det är ofta meningslöst med en treårig tidsserie. Vi jobbar också med att försöka koppla hur resultaten har utvecklats i förhållande till de resurser som har förbrukats – anslagsutvecklingen. Detta är ett svårt område där det finns mer att göra. Slutligen vill jag nämna att all statistik är uppdelad efter kön. Vi jobbar med jämställdhetsbudgetering. En viktig del är inte bara att statistiken är uppdelad utifrån kön utan också att analyserna görs utifrån hur män respektive kvinnor påverkas. En riktlinje som inte syns är att man, om utgiftsområdet är indelat i flera områden, bör göra en sammanfattande inledning om resultat och måluppfyllelse. Detta har man gjort för utgiftsområde 17, som har många områden, vilket är helt enligt riktlinjerna. Detta är svårt att göra och kan säkert förbättras, men det är i enlighet med riktlinjerna. Avslutningsvis behövs ett bra underlag från myndigheterna för att vi ska kunna göra en bra resultatredovisning till .