mot · H7022920 · 2019-10-03 00:00:00 — Det kan till exempel handla om att pröva om det behövs en särskild nationell patientombudsman eller möjligheter att uppmuntra genomförandet av patientlagen med hjälp av stödinsatser. Säkerställ regelbunden utvärdering och tillsyn av patientlagens tillämpning. Tre huvudsakliga förklaringar pekas ut av Myndigheten för vård- och omsorgsanalys som de viktigaste att patientlagen inte fått något genomslag. Det handlar om att patientens ställning är svag i . Därtill att hälso- och sjukvårdens förutsättningar att tillämpa patientlagen har brister samt att insatserna såväl nationellt som regionalt varit otillräckliga i samband med patientlagens införande. Det är vidare så att den korta tiden sedan patientlagen infördes inte förklarar bristerna. Detta beroende på att många av skyldigheterna har funnits än nuvarande patientlag. Genomför en översyn av patientnämnderna vill att regeringen tar initiativ till att det genomförs en översyn och utvärdering av patientnämndernas arbete. Många patienter upplever att de befinner sig i ett underläge gentemot vården. Och råkar man ut för till exempel en så kallad undvikbar vårdskada kan det ändå vara svårt att förmå sig till att klaga på vårdgivaren eller vända sig till patientnämnden. Patientnämndernas arbete är till stora delar totalt okänt och många patienter och anhöriga förstår inte patientnämndens roll och betydelse. Det måste bli betydligt enklare att som patient genomdriva ett överklagande. Stärk patientsäkerheten – koncentration av högspecialiserad vård har sju universitetssjukhus som erbjuder högspecialiserad vård av hög internationell medicinsk kvalitet. Högspecialiserad vård är komplex och kräver viss volym och kompetens för att kvalitet, patientsäkerhet och kunskapsutveckling ska kunna upprätthållas samt för att kunna åstadkomma ett effektivt användande av vårdens gemensamma resurser. Kvalitet, patientsäkerhet och den kliniska forskningen kan förbättras med ökade volymer av patienter per vårdenhet och per team som utför högspecialiserad vård. Det kan till exempel handla om viss avancerad cancervård och kirurgiska ingrepp. När det gäller till exempel sällan förekommande sjukdomar i form av sällsynta diagnoser eller andra medicinska ställningstaganden är patienterna få och behovet av samarbete blir därmed extra stort. Regionerna med universitetssjukhusen har visat på att det går att samarbeta mellan varandra i form av den gemensamma Skandionkliniken i som är en högspecialiserad anläggning för att bota cancer. Universitetssjukhusen behöver fördjupa sitt samarbete ytterligare inom fler områden. Det gäller exempelvis att säkerhetsställa att patienten får en sammanhållen vårdkedja och tillgång till den bästa kunskapen och senaste landvinningarna inom diagnostisering och behandling. Det kan ske på flera olika sätt, till exempel förstärkt samarbete inom och mellan sjukvårdsregionerna och användning av digital teknik. Ny teknik river såväl landstings- som landbarriärer för användning av djup kunskap inom smala och högspecialiserade diagnoser. Det behövs också mer nationell styrning av högspecialiserad vård, i syfte att ytterligare koncentrera högspecialiserad vård för att kunna stärka kvalitet, patientsäkerhet och minska de regionala skillnaderna vad gäller kvalitet och väntetider. Till exempel inom avancerad cancervård och hjärt- och kärlsjukvård. Högspecialiserad vård har koncentrerats i liten omfattning och staten behöver därför ta ett ökat samordnande ansvar. Detta i syfte att till exempel stimulera ökad samverkan med andra nordiska länder och med övriga europeiska länder. anser att regeringen måste driva på arbetet att få på plats den viktiga del som handlar om att genomföra ytterligare koncentration och ha ett helhetstänkande där konsekvenserna för akutsjukvården i hela landet systematiskt följs upp med tidiga kontrollstationer. Detta arbete kommer också förutsättningar skapa bättre förutsättningar för att få mer vård för varje krona använder. Trygg och patientsäker förlossningsvård föreslår att kedjan stärks mellan mödravård, förlossningsvård och eftervård. Dagens vårdkedja mellan mödravård, förlossningsvård och eftervård håller inte ihop. Den behöver stärkas för att kvinnor som är gravida och deras partner ska få en fullständig bild av vårdförloppet, känna sig trygga och delaktiga i hela processen. En viktig del av tryggheten att föda barn handlar om att så långt det är möjligt själv kunna få välja vårdgivare/förlossningsklinik, liksom att det finns tillgänglig förlossningsvård. Att bli förälder och bilda familj ska vara en lycklig och positiv del av livet. Ingen ska behöva känna sig otrygg eller osäker inför mötet med mödravården eller förlossningsvården. Tyvärr är det inte så . Fler nyförlösta måste återinskrivas akut, andelen förlossningsskador ökar och en större andel barn mår sämre efter förlossningen. Enligt ligger högt över snittet när det gäller förlossningsskador. Det är även stora regionala skillnader. I återinskrivs av andelen mammor akut, i . –2014 var det fem gånger så vanligt att mammor drabbades av förlossningsskador i (3,) än i (0,). har kartlagt hur vården efter förlossning ser ut inom svensk hälso- och sjukvård. Den gör bedömningen att det finns tydliga brister och behov av förändringar i vården efter förlossning. Det avser såväl vården på sjukhus som efter hemgång från sjukhuset. Det är till exempel otydligt vart kvinnor ska vända sig vid behov av stöd och eftervård när sjukhuset inte längre har ansvar för vården. Det finns ett nationellt behov av att öka antalet utbildningsplatser och förbättra arbetsvillkoren för landets barnmorskor. Genom fler utbildningsplatser för barnmorskor kan vi trygga arbetsmiljön och säkerställa en tryggare förlossningsvård i hela landet. Det handlar även om att förbättra kunskap och kompetens gällande den viktiga eftervården. Se över riktlinjerna för att bli godkänd bloddonator arbetar aktivt för att riktlinjerna, att bli godkänd som bloddonator, ska ses över så att fler som önskar donera blod får denna möjlighet på lika villkor. Det är fortsatt extremt viktigt att det blod som ges vid bloddonationer är kvalitetssäkrat. Svensk hälso- och sjukvård är i stort behov av donerat blod och tillgången till blod i rätt blodgrupp kan vara livsavgörande i samband med operationer eller vissa sjukdomar, ändå får många potentiella blodgivare inte ge blod. som har varit har flera regioner i rapporterat att det har rått akut blodbrist i många blodgrupper. Detta är i grund och botten en fråga om patientsäkerhet – svensk hälso- och sjukvård måste säkra tillgången på blod. Blodgivning är reglerat genom minimikrav i flera olika EU-direktiv som utgör grund för lag om blodsäkerhet som i sin tur reglerar föreskrifter för blodverksamhet. Vid en översyn av föreskrifterna måste givetvis gällande EU-direktiv följas. Oförenligheten med direktiven anförs ibland som en invändning mot att öppna upp för fler män som har sex med män att ge blod, har dock gjort tolkningen att det är förenligt när de förväntas liberalisera regelverket. Trots att det finns många svenskar som regelbundet donerar blod vore det önskvärt om det blev fler. Därför borde det utredas huruvida föreskrifter om blodverksamhet är tidsenliga och ändamålsenliga. föreskrifter om blodverksamhet ska garantera att det blod som används i sjukvården är kvalitetssäkrat och fritt från blodsmitta. Detta är viktigt ur ett patientsäkerhetsperspektiv. De restriktioner som finns i föreskrifter och som utgör grund för inskränkningar för blodgivning är vissa sjukdomar och behandlingar, vistelse i endemiskt område, transplantationer, riskbeteende, viss läkemedelsbehandling och vaccination. Även om det är av yttersta vikt att föreskrifter garanterar kvalitetssäkrat blod bör de heller inte vara diskriminerande om det inte är medicinskt motiverat. Att sexuellt riskbeteende ska vara en del av bedömningen av en blodgivare är fullt rimligt. Däremot kan det ifrågasättas om föreskrifterna är för kategoriska i sin nuvarande utformning. Män som har sexuellt umgänge med män har en karenstid från det senaste sexuella umgänget innan man kan komma ifråga för att bli blodgivare enligt nuvarande riktlinjer. Detta alldeles oavsett om man lever i ett långvarigt monogamt förhållande eller inte. Givet att män som har sexuellt umgänge med män är en riskgrupp för inte minst blodsmitta så som hiv måste försiktighet iakttagas. Däremot måste den risken anses vara obefintlig i ett långvarigt monogamt förhållande. De riktlinjer som gäller för personer som har sex med motsatt kön är tre månaders väntetid efter sexuellt umgänge med ny partner. Om föreskrifter diskriminerar en stor grupp utan att det är medicinskt motiverat bör detta ändras. När gör den översyn av sina föreskrifter som beräknas vara klar bör därför de fasta restriktionsgränser som gäller gällande riskbeteende särskilt beaktas. Noria Manouchi (M)