mot · H702604 · 2019-09-27 00:00:00 — ska även i fortsättningen i normalfallet vara den myndighet som handhar skogsbruk och skogsskydd gentemot skogsägare, liksom har motsvarande roll gentemot lantbruket. Naturskydd i samband med skogsbruk ska göras antingen av skogsägaren eller i samverkan mellan och skogsägaren. Som påpekat bör andelen frivilliga naturvårdsavtal mellan myndigheter och markägare öka. Det innebär att markägaren kvarstår som ägare, att denne ofta kan fortsätta utnyttja marken med vissa restriktioner och att markägaren kan få betalt för att sköta vissa marker på ett sätt som speciellt gynnar vissa arter och miljöer. har rätt i att arbetet med frivilliga naturvårdsavtal med skogsägarna ska prioriteras framför bildandet av nya reservat och liknande områden där skogsbruk helt hindras. EU:s art- och habitatdirektiv respektive fågeldirektiv, artskyddsförordningen och miljömålet Levande skogar Implementeringen av EU:s art- och habitatdirektiv respektive fågeldirektiv, i form av den svenska artskyddsförordningen, behöver ses över. meddelade miljöministern att regeringen inte skulle genomföra någon översyn av artskyddsförordningen, detta trots att dagens tillämpning av artskyddsförordningen uppenbart inte fungerar tillfredsställande. Detta har domen från Mark- och (M 9914-15) visat. Att tillämpningen inte fungerar har även uppmärksammats av ansvariga myndigheter. Generaldirektörerna för och begärde i en gemensam skrivelse en översyn av förordningen i syfte att myndighetsutövningen ska bli förutsebar, rättssäker och effektiv. meddelade regeringen genom miljöminister att en översyn ska göras, baserat på att det pågår ett flertal uppmärksammade juridiska processer där det framkommit att det råder oklarheter om hur artskyddsförordningen ska tillämpas. Regeringen meddelade att dessa oklarheter är olyckliga, både för skyddet av den biologiska mångfalden och för tydligheten gentemot skogsägarna. Dessa synpunkter är riktiga. Det är dags för regeringen att arbeta om artskyddsförordningen. Det finns flera skäl till detta. Förordningstexten behöver klargöra att avverkningsförbud endast gäller när bevarandestatus påverkas. Förordningen bör vidare klargöra att bedömningen av den gynnsamma bevarandestatusen görs på nationell nivå samt att markägaren ska få ersättning om denne hindras i pågående markanvändning. bör uppmärksamma Mark- och beslut angående avverkning av ett skogsbestånd där bombmurkla växte. Domstolen upphävde i beslut att inte ge dispens enligt artskyddsförordningen för att slutavverka skog och återförvisade målet till . Domstolen har funnit att en bedömning av proportionaliteten måste ske inom ramen för dispensförfarandet. Om en tillämpning av de nationella fridlysningsbestämmelserna skulle innebära att den pågående markanvändningen avsevärt försvåras ska åtgärden bedömas som tillåten och dispens för avverkning ges. Skogsägares vilja att driva aktivt skogsbruk ska värnas. Det är därför viktigt att beträffande proportionalitet blir gällande även vid framtida tillämpning av en omarbetad artskyddsförordning. trädde en ny förvaltningslag i kraft (2017:900). Lagens § 5 fastslår att myndigheters åtgärder aldrig ska ”vara mer långtgående än vad som behövs och får vidtas endast om det avsedda resultatet står i rimligt förhållande till de olägenheter som kan antas uppstå för den som åtgärden riktas mot”. Skogsägares rätt att utföra avverkning, förutsatt att skogsvårdslagens generella krav är uppfyllda, skyddas av denna princip. Skog sköts vanligen i många årtionden innan den når slutavverkningsålder och inkomsten vid en slutavverkning kan vara den enda större intäkten från ett skogsinnehav inom tio eller . Det är uppenbart att hindrandet att tillgodogöra sig en sådan intäkt skapar mycket stora olägenheter för skogsägaren. Sammantaget behöver artskyddsförordningen omarbetas så att den tydligare väger in markägarens behov och rättssäkerheten. Rapporteringen kring miljömålet Levande skogar har främst hanterats av Artdatabanken och (), utan erforderlig insyn från andra, som kan ha intresse av att lämna synpunkter på det naturvårdsarbete som bedrivs i skogen och dess betydelse för hotade arter och livsmiljöer. Mot bakgrund av dessa oklarheter i redovisningen och i rapporteringen, är det inte lämpligt att använda detta underlag isolerat för att utvärdera miljömålet Levande skogar. Vissa av målen är vidare enligt experter utopiska, det vill säga de kan helt enkelt inte uppnås. Exempelvis kan inte alla arter uppnå gynnsam bevarandestatus, eftersom ett mycket stort antal arter som lever i aldrig har haft en tillräcklig numerär för att kunna sägas ha eller någonsin ha haft sådan status. Sådana utopiska mål behöver arbetas bort ur miljömålen eller möjligen omarbetas. Rapporteringen kring miljömålet Levande skogar bör innefatta ett genomtänkt remissförfarande. Övergångszoner mellan skogs- och jordbruksmark Det är inte rimligt ur artskyddssynpunkt att spara lika stor andel i procent av alla naturtyper. Den totala skogsmarksarealen är enligt Riksskogstaxeringen , motsvarande av landareal. Arealen har ökat . Större delen av skogsarealen består av barrskog och här är antalet utdöda arter mycket nära noll. Debatten om naturskydd är trots detta starkt fokuserad på den barrträdsdominerade skogen, trots att kostnaden för att undandra ytterligare arealer produktiv skog från aktivt skogsbruk är mycket stor och att naturvårdsnyttan med stor sannolikhet inte motsvarar kostnaden, vare sig för samhället eller för skogsägarna. I är skog undantagen från brukande. Motsatt situation gäller för ädellövskog och för mellanformer mellan skogs- och jordbruksmark. Slåttermarker, betesmarker och olika marker som kännetecknas av äldre former av jordbruksanknuten användning, står tillsammans för mindre än . Arealen ädellövskog utgör mindre än en procent av skogsarealen, , varav mer än hälften i de sydligaste delarna av landet – , och . De här naturtyperna täcker relativt små arealer och består av sinsemellan mycket olika miljöer, innefattande bland annat betesmarker med huvudsakligen gräs såsom hagmarker, slåtterängar, områden hävdade av olika slags skogsbete, lokala former såsom fäbodbete och alvarbete, mosaikbetesmarker och så vidare. Alla bortfall av sådana marker riskerar därför att få stor negativ effekt. Ovanstående visar tydligt att skydd inte i första hand bör inriktas på en given andel av totalarealen. Ovanliga naturtyper behöver större naturvårdsinsatser. Totalt skydd, som ofta tillämpas i barrskogsområden, är ofta inte är en framkomlig väg i de här miljöerna, utan det är snarare väl avvägd skötsel som behövs för att bevara och utveckla dem. En tillkommande övergångszon är skogsbryn mot , naturbetes- eller slåttermark samt mot igenväxande jordbruksmark. Sådana skogsbryn är mycket viktiga miljöer för såväl djur- som växtliv. Även här är skötsel en viktig faktor för att uppnå miljönytta i kombination med produktion. I rapporten mellan skogs och jordbruksmark – ett samverkansprojekt inom (2017) ges ett antal rekommendationer för fortsatt arbete med att vårda de här miljöerna. Med utgångspunkt i dessa behöver följande betonas: ─ Fortsatt arbete med skogssektorns gemensamma målbilder för god miljöhänsyn, så att resurser läggs där de gör mest nytta ─ Forskning om samband mellan konkreta skötselåtgärder och artbevarande ─ Mer rådgivning och utbildning för personer verksamma inom skogs- och lantbruksnäringen om metoder för bevarande och skötsel av dessa miljöer ─ Att efter införande av moratorium för nya nyckelbiotoper i skogen, speciellt analysera om befintliga nyckelbiotoper tillräckligt representerar miljöer i gränsområdet mellan jord- och skogsbruk ─ Att se över föryngringskravet i Skogsvårdslagen så att det inte står i vägen för bevarande och utvecklingen av värdefulla miljöer ─ Att utreda, utveckla och informera om finansieringsformer, både på basis av EU:s stödformer och i form av nationella stöd, för att kunna ge skogs- och jordbrukare skäligt betalt för det arbete de kan utföra för att vårda och utveckla dessa känsliga miljöer. Markägare som arbetar med att förbättra livsmiljöerna i dessa naturtyper bör få skälig inkomst för detta av staten i linje med vad som sägs om naturvårdande skötsel i denna motion. Bevarande av inhemska trädarter Ädellövträd, till vilket alm och ask räknas, upptar bara knappt en procent av skogsarealen i , men många hotade arter är knutna till dessa trädslag. Både den svenska asken och almen riskerar att utrotas i på grund av skadegörande arter. En nationell strategi för bevarande av inhemska trädarter bör infogas i arbetet med det nationella skogsprogrammet. Det behövs en tydligare lagstiftning som möjliggör för myndigheter att ingripa om svampangrepp eller andra skadegörande arter hotar att skada skogar, regionalt eller nationellt. Dessutom behöver den allmänna kontrollen och bekämpningen av skadegörande arter intensifieras. Enligt de föreskrifter som gäller för exempelvis får man varken avverka eller på annat sätt skada levande eller döda träd eller buskar, upparbeta vindfällen, ta frön, så, plantera eller vidta någon skogsbruks- eller skogsvårdsåtgärd. Det finns en stor risk när skogsbruk förbjuds i skyddad skog. Det kan innebära att skadedjursangreppen i skogen ökar, exempelvis efter stormar och stormfällning, och sprider sig till angränsande fastigheter. Ett annat aktuellt exempel är granbarkborren, som skadade mycket stora arealer skog och som om 2019 hade blivit ett lika torrt år skulle ha orsakat mångdubbelt större skador. Det bör därför av skötselföreskrifterna tydligt framgå att skogen i naturskyddade områden ska kunna skötas i enlighet med gällande lagstiftning och i synnerhet skogsvårdslagen, för att vid behov kunna förebygga och minska skador på kringliggande skog. publicerar tillbaka avverkningsanmälningar på sin webbplats. En avverkningsanmälan är en allmän handling som kan begäras ut från myndigheten med hänvisning till offentlighetsprincipen. De allmänna publiceringarna av avverkningsanmälningarna på webbplats bör upphöra och i stället bör markägaren tillfrågas, i varje enskilt fall, om han eller hon vill att dessa uppgifter ska bli publika. Innan en skog slutavverkas ska man enligt lag lämna in en avverkningsanmälan till om ytan är större än . Detta ska göras minst avverkningen påbörjas. finns det anledning att påbörja avverkningen innan dessa har gått. Man kan då ansöka om dispens för att få påbörja avverkningen tidigare, men det är svårt att få en sådan dispens. Möjligheten att få dispens vid avverkningsanmälan ska ökas. De normala handläggningstiderna ska förkortas till i normalfallet . Rättsligt ansvar för skyldigheter enligt skogsvårdslagen fattade regeringen beslut om att göra en rättslig översyn av skogsvårdslagstiftningen. I uppdraget ligger bland annat att föreslå vem eller vilka som har ansvaret för att fullgöra skyldigheter enligt skogsvårdslagen. Utgångspunkten bör vara att skogsägaren ska ha fortsatt såväl lagstadgat ansvar som kontroll över sin fastighet. Att förstöra eller skada fornlämningar är ett brott mot kulturmiljölagen. Trots det visar och årliga inventering att nästan hälften av de inventerade forn- och kulturlämningarna påverkats eller skadats i samband med skogsbruk. Omkring en fjärdedel av de inventerade lämningarna är skadade eller grovt skadade. ska utöka sin rådgivning kring natur- och kulturmiljövårdsåtgärder inom skogsbruket. Arbetet med att registrera okända forn- och kulturlämningar, som underlättar skogsägarens och skogsentreprenörens arbete för att upptäcka och förhindra skador på fornlämningar i skogen, ska stödjas. Geografisk information från bland annat Lantmäteriet bör tillgängliggöras som öppna data och relevant information om vattenskydd, fornminnen och naturskyddade områden bör kvalitetssäkras och göras tillgängliga på olika it-plattformar. Dessutom behöver utvecklingsresurser tillsäkras projekt för att utveckla en skonsammare drivnings -och markberedningsteknik. Ett skäl till att antalet forn- och kulturlämningar som skadas är stort, är det stora antal kolbottnar som finns i och som ofta är svåra att upptäcka. Eftersom tillverkning av träkol under århundraden var ett av de vanligast förekommande arbetena i skogsbruket är bevarandet av samtliga kolbottnar knappast motiverat. I områden med rikligt förekommande kolbottnar bör det utredas om de ska strykas ur listan över lämningar som alltid ska sparas. Dikning av skogsmark, så kallad markavvattning, är i vissa fall ett effektivt sätt att öka produktionen, minska översvämningsrisker och minimera körskador. Dikning av skogsmark är dock förbjuden i hela , men en länsstyrelse kan bevilja dispens om det finns särskilda skäl. Genom att förenkla möjligheten till dispens för effektiv markavvattning, till exempel genom samråd eller liknande vid dikesrensningar av äldre befintliga diken, kan möjlighet att vidta förberedande åtgärder mot översvämningar ges. Alla möjligheter att ta till vara de positiva effekterna av dikning hindras tyvärr i praktiken av det förbud som föreligger . Regelverken behöver ses över med målsättningen att bibehålla och öka produktionen, åstadkomma god miljöhänsyn och minska riskerna för översvämningar. Korta handläggningstiderna för ändrad markanvändning till skogsmark krävs tillstånd för att ta jordbruksmark ur produktion, vilket oftast görs inför att marken ska planteras och därmed klassas som skogsmark. Tillstånd söks hos länsstyrelserna. Eftersom jordbruksmarken i är begränsad och viktig ur både försörjnings- och artbevarandesynpunkt är det rimligt att överföring till annan markanvändning prövas. Att få ett tillstånd kan dock ta , ibland betydligt längre. Det är en orimligt lång handläggningstid om man till exempel jämför med anmälan om skogsavverkning, som behandlas . Den stora skillnaden i handläggningstider kan inte försvaras utifrån att det skulle krävas mer arbete från sida. Det är av stor vikt att onödig byråkrati undviks. Handläggningstiderna bör kunna kortas avsevärt. har stora arealer ungskog som behöver röjas för att ge de träd som blir kvar de bästa förutsättningarna för tillväxt och kvalitetsdaning. Röjning ger också möjlighet att skapa bättre betingelser för mindre vanliga trädslag och för markvegetationen, det senare viktigt inte minst för renbetet i norra . När föryngringen vuxit upp till en ungskog behöver den vanligen röjas, ofta i flera omgångar med mellanrum. Den faktiska areal som röjs är för låg, vilket har lett till att vi har byggt upp ett ”röjningsberg” på ungskog. En väl utformad rådgivningsinsats i samarbete med skogsnäringen skulle kunna öka skogsägarnas incitament för att röja och att röja rätt. har staten verkat för ökad röjningsareal såväl genom bidrag som genom organiserandet av beredskapsarbeten. Båda dessa möjligheter bör utredas. Skogskontot innebär att den private skogsägaren, oftast en familjeskogsbrukare, vid en avverkning skattetekniskt kan fördela inkomsten på en tioårsperiod. Detta gynnar den skogsägare som aktivt sköter sin skog med exempelvis plantering och röjning. Skogskontot kan vara en ekonomisk nödvändighet, eftersom större avverkningar sker mer sällan i familjeskogsbruk. Utan skogskontots fördelar tvingas skogsägaren att skatta bort en stor del av inkomsten som byggts upp under skogens långsamma tillväxt, genom att ett enstaka år drabbas av en extra hög taxerad inkomst. Framför allt mindre skogsägare med ojämna avverkningsnivåer riskerar att drabbas om skogskontot avvecklas. Skogskontot bör kvarstå, ett skattesystem som möjliggör en mer långsiktig och ändamålsenlig beskattning vid avverkning av skog. Inom EU finns ingen gemensam skogspolitik, vilket även underströks inte minst i samband med EU-inträde. Trots detta ökar EU:s agerande i skogsfrågor i form av framtagandet av en gemensam skogsstrategi, via EU:s miljöhandlingsprogram, via EU:s mål om förnybar energi och i processer knutna till . Det finns en risk att arbetet inom EU med att ta fram en ny skogsstrategi är ett första steg mot en framtida gemensam skogspolitik, vilket med stor sannolikhet skulle få betydande negativa konsekvenser för svenskt skogsbruk. påverkas förutsättningarna för att bedriva en nationell skogspolitik av flera EU-direktiv och förordningar. Om EU får ett allt större inflytande i dessa frågor leder det sannolikt till ett större fokus på detaljstyrning och till att ytterligare administrativa och byråkratiska hinder tillkommer. Det behöver är mer samverkan mellan lokalt och enskilda skogsägare. LULUCF (Land Use, Land Use Change and Forestry) pågår en process beträffande markanvändning och skogsbruk som innebär att mängden som avverkas i ett land ska rapporteras till i enlighet med en i förväg meddelad mall. EU har ett gemensamt åtagande om att minska utsläppen av växthusgaser med i jämförelse med 1990. Det är i denna process som kommissionen föreslår att skogsbrukets utsläpp eller upptag av koldioxid ska jämföras med nationella riktmärken, kallade skogliga referensnivåer. De skogliga referensnivåerna anger hur mycket som kan avverkas utan att kolinnehållet i avverkat virke rapporteras som utsläpp. Referensnivån är inte ett absolut tak men kan komma att styra politiken i industribegränsande riktning och minska möjligheter att använda skogsprodukter som substitution för utsläpp inom andra sektorer. Om överstiger referensnivåns avverkningsnivå måste göra motsvarande minskningar av koldioxidutsläpp inom den så kallade icke-handlande sektorn, såsom exempelvis byggnationer, transporter och uppvärmning. Förslaget kan ses som en del av en större process, som leder mot överstatliga inslag i medlemsländernas skogs- och energipolitik och därmed till en överföring av makt från medlemsländerna till EU:s institutioner. måste fortsatt värna den nationella beslutanderätten när det gäller skogspolitiken. I internationella sammanhang talas ofta om skogens roll som kolsänka. Lika viktig är skogsprodukternas roll som källa till förnybara och koldioxidneutrala material som kan ersätta fossilbaserade material eller material som kräver stora mängder fossilbaserad energi för sin tillverkning och transport. ska i diskussioner kring vad som kallas LULUCF framhäva att avser att långsiktigt inte avverka större volymer virke än vad som växer till. Hur stort överskottet i form av ökande mängd volym virke i våra skogar kommer att bli, däremot, bör aldrig beslutas av vare sig staten eller internationellt, utan att sättas i direkt samband med produkternas förmåga att ersätta andra material. Systemet kring LULUCF riskerar att bli hämmande för utvecklingen av produkter baserade på förnybara råvaror som dessutom minskar koldioxidutsläppen och alltså vara kontraproduktivt. Referensnivån för avverkningar ska ligga på som lägst dagens nivå, . Nivån kan vara högre om vi fortsätter att höja skogens tillväxt och om skogens produkter ersätter mindre miljövänliga sådana. Systemet med LULUCF måste för att fungera vara integrerat med ett system för att beräkna nyttan av skogens produkter. Regeringen bör löpande verka för att EU inte ska öka sitt inflytande över skogspolitik. Enligt subsidiaritetsprincipen ska unionen på de områden där den inte har exklusiv befogenhet vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna själva. Regeringen ska aktivt driva linjen att , för det första, i allt väsentligt har exklusiva befogenheter beträffande skogsbruk och, för det andra, att i de få frågor där befogenheten är delad kan vidta åtgärder i tillräcklig utsträckning. bör fortsätta att aktivt arbeta med subsidiaritetsprövningar för att säkerställa att vår rätt till självbestämmande i skogsfrågor skyddas, även i frågor knutna till LULUCF. Bygg mer i trä Ingen annan byggteknik har utvecklats så snabbt som det moderna träbyggandet. Med ett ökat byggande i trä kan både byggindustrier och byggföretag, som ofta finns på landsbygden, växa. Det stimulerar också skogsindustrin. Till skillnad från andra byggmaterial är trä en förnyelsebar råvara och leder dessutom, jämfört med de flesta andra material, till mindre koldioxidutsläpp vid tillverkning, bearbetning och transport, den så kallade substitutionseffekten. Uttjänta trähus kan dessutom rivas och restmaterialet hanteras eller återanvändas med mindre miljöpåverkan än motsvarande hus i andra material. En fortsatt ökad satsning på forskning och utveckling kring modern träbyggnadsteknik bör göras, liksom successiv anpassning av byggregler till nya träbaserade material och byggmetoder, för att gynna ett ökat byggande i trä. hade i uppgift att utreda hur en avståndsbaserad vägslitageskatt för tunga lastbilar kan utformas. Regeringen har valt att inte gå vidare med utredningens förslag, som presenterades , utan avser enligt uppgift att återkomma med ett eget förslag om hur den vill beskatta lastbilstransporter under innevarande mandatperiod. Vägskatten ska enligt förslaget gälla på hela allmänna vägnätet, inklusive kommunala vägar, och omfatta såväl svenska som utländska fordon på . I utredningens överväganden finns inga geografiska eller sektorsvisa undantag. Det kan konstateras att de samhällsekonomiska kostnaderna för vägslitage endast uppgår till cirka tre till per mil. En vägslitageskatt skulle slå extra hårt mot landsbygden, där avstånden är längre och alternativa transportmöjligheter saknas. För transporter av skogsråvara finns sällan någon annan lösning än lastbilstransporter. Införandet av en sådan vägslitageskatt vore därför negativt. Snabbare anpassning av vägarna till högre totalvikter I beslutade man att tillåta 76 tons bruttovikt på stora delar av det allmänna vägnätet , bland annat baserat på svensk forskning. Erfarenheterna är mycket goda. utförs exempelvis av transportarbetet av det finska virket på sådana fordon. har därmed stärkt sin konkurrenskraft, som bränsleförbrukning och utsläpp har minskat. I tillåts fordon med en bruttovikt om på det allmänna vägnätet, från tidigare , och på en begränsad del av vägnätet tillåts 74-tons ekipage. Processen för att tillåta BK4 på en ännu större del av vägnätet bör skyndas på för att öka svensk konkurrenskraft och för att hålla utsläppen nere. har inom drabbats av allvarliga skogsbränder. Efter den stora branden i tillsattes en utredning, vars rekommendationer inte omsattes i praktiska förändringar. Trots detta lyckades berörda myndigheter med stöd av olika organisationer, frivilliga och andra länder hantera bränderna , utan att skadorna på annat än skog blev omfattande. Framför allt är det värt att framhålla att inget samhälle brunnit ned, vilket hade kunnat leda till tragiska följder. Det är av största vikt att rekommendationer från utredningen efter branden , tillsammans med erfarenheter , nu omsätts i praktik. En tydlig ledningsorganisation och rollfördelning är av stor vikt. Detsamma gäller vikten av praktiska övningar i fält, där även lokala organisationer, inklusive jordbrukare, övar med sin respektive utrustning. Utbildning, forskning och utveckling inom skogssektorn Skogsindustrins företrädare har under påtalat svårigheten att rekrytera kunnig personal på olika nivåer i företagen. Det kan röra sig om maskinförare, sågverksarbetare, operatörer i pappersindustrin, liksom ingenjörer i olika industrigrenar. Speciellt uttalade är rekryteringsproblemen i glesbygden. Ett skäl till detta är trenden att förlägga utbildningar till större städer. Unga människor som utbildas i storstäder träffar ofta sina blivande livskamrater under utbildningen. De tenderar då att bli kvar i städerna, vilket ju inte bidrar till att lösa personalbristen i agrara näringar ute i landet. Behovet av utbildade specialister behöver utredas. Utbildningsplatser behöver säkras för att fylla detta behov och utbildningar till areella näringar behöver i högre grad förläggs utanför de största städerna. Beträffande forskning har för lite ansträngningar gjorts från statens sida för att tillse att forskning och utveckling inom skogsbranschen fokuserar på att ta fram nya produkter.