mot · H7022742 · 2019-10-03 00:00:00 — ställer sig bakom det som anförs i motionen om att bredda den s.k. straffskärpningsparagrafen i vad gäller brott riktade mot personer med funktionsnedsättning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att utvidga möjligheterna till och skärpa kraven på samordnade individuella planer (SIP) och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att myndigheter bör få i uppdrag att arbeta systematiskt med regelförenkling och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att noga följa utvecklingen vad gäller merkostnadsersättning och omvårdnadsbidrag och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att säkerställa valhemligheten för personer med funktionsnedsättning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att förtydliga regelverken så att insatser som färdtjänst, ledsagning och assistans ges för att möjliggöra politiskt engagemang och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att underlätta myndighetssamverkan för att upptäcka oseriösa assistansanordnare och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att förtydliga skollagen vad gäller fysisk tillgänglighet i skollokaler och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att lärare ska ha grundläggande kunskaper om elever med funktionsnedsättning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att rektorsutbildningen ska innehålla krav på kunskaper om elever med funktionsnedsättning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att begreppet särskola ska ersättas av ett mer inkluderande namn och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att förtydliga hälso- och sjukvårdslagen vad gäller hjälpmedel och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om ansvaret för hjälpmedelsfrågor och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om etiska aspekter på robotar och automatisk övervakning inom vård och omsorg och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att regelverken för funktionshinderspolitiska insatser ska förtydligas så att människor kan få det stöd de behöver för att kunna ha ett aktivt liv, och detta tillkännager för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att samla ansvaret för att slussa ut unga med funktionsnedsättning på arbetsmarknaden, inklusive ansvaret för aktivitetsersättningen, hos Arbetsförmedlingen och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att de arbetsmarknadspolitiska stöden för personer med funktionsnedsättning bör bli färre men mer flexibla och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att tydligt ska vara till för dem som på grund av funktionsnedsättning står långt ifrån arbetsmarknaden, och detta tillkännager för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om en översyn av kommunernas tillämpning av merkostnadsprincipen och regelverken för förbehållsbelopp och tillkännager detta för regeringen. gjordes en sakpolitisk överenskommelse mellan Socialdemokraterna, som inrymmer ett budgetsamarbete samt ett samarbete om de politiska frågor som framgår av 73 punkter i överenskommelsen. Inom området politik för personer som lever med funktionsnedsättning finns förslag som inte ingår i överenskommelsen och som vi motionerar om här. För liberaler är det en självklarhet att människor är olika. Vi har olika kön, könsidentitet, sexuell läggning, ålder, härkomst och livsåskådning men också skiftande funktionalitet. Var fjärde svensk uppger sig ha någon form av funktionsnedsättning. Personer med funktionsnedsättningar finns i alla åldrar, klasser och yrkesgrupper, lever i staden och på landet, ensamma och i familjer, arbetar, är studerande, arbetslösa och sjukpensionärer, har olika värderingar och intressen, det vill säga, är precis som alla andra. Det handlar om människor som finns överallt, här och , med olika ambitioner och olika livsdrömmar. Människor med förutsättningar som i vissa avseenden kan skilja sig från majoritetens, men som är en viktig del av samhällsgemenskapen och har lika rätt till delaktighet i den. Funktionshinderspolitik handlar om att ge möjlighet att förverkliga den rätten och om självständighet och självbestämmande. En liberal politik innebär att skapa förutsättningar för att alla ska kunna bli sitt bästa jag, oavsett funktionsvariationer. Respekten för den enskilda människans frihet och värdighet är utgångspunkten för all liberal politik inom alla politikområden. Det är särskilt viktigt när det handlar om människor som mött hinder i livet – för vilka friheten inte är självklar. Utgångspunkten för Liberalernas funktionshinderspolitik är FN:s allmänna deklaration om mänskliga rättigheter som stadfästes 1948 och som lade grunden för en rad konventioner inom området. FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning, som ratificerade 2008, är basen för hela vår liberala funktionshinderspolitik. Konventionen syftar till att undanröja hinder för personer med funktionsnedsättning att ta del av de mänskliga rättigheter som tillkommer alla. Konventionen utgår från grundläggande principer om individuellt självbestämmande, icke-diskriminering, fullständigt och faktiskt deltagande och inkludering i samhället, lika möjligheter, tillgänglighet, jämställdhet samt rätten för barn med funktionsnedsättning att utveckla sina förmågor och bevara sin identitet. Artikel 16 i konventionen innebär att konventionsstaterna ska införa effektiv lagstiftning för att säkerställa att våld och övergrepp mot personer med funktionsnedsättning identifieras, utreds och lagförs. Att personer med funktionsnedsättning är måltavlor för ideologiskt motiverade brott är ett faktum. Den så kallade straffskärpningsparagrafen i innebär bland annat att straffvärdet blir högre för brott som begås för att kränka offret på grund av hens tillhörighet till en viss grupp. Denna paragraf behöver breddas så att den uttryckligen omfattar brott som begås för att kränka personer med funktionsnedsättning. behöver kunskapen om utbredningen av hatbrott mot personer med funktionsnedsättning öka. Från stuprör till kommunicerande kärl Den svenska funktionshinderspolitiken har höga ambitioner. Personer med funktionsnedsättning ska ha goda levnadsvillkor och kunna leva som andra. Men i verkligheten är det ofta annorlunda. är det till exempel lag på att kollektivtrafiken ska vara tillgänglig för personer med funktionsnedsättning. Ändå finns det fortfarande många bussar med höga insteg, busschaufförer som inte fått utbildning om hur ramper och liftar fungerar, hållplatsutrop som inte används och informationsskyltar som saknas. Ett annat exempel är att målet för insatser enligt LSS är att ge goda levnadsvillkor. vittnar många om att både kommuner och systematiskt söker efter snålast möjliga tolkningar av regelverken eller sätt att undandra sig ansvar. Funktionshinderspolitikens olika delar är kommunicerande kärl, men de hanteras alltför ofta i stuprör. Om regioner till exempel snålar med rehabilitering/habilitering och hjälpmedel kan det leda till att människor blir mindre självständiga än de annars skulle kunna ha varit. Någon som hade kunnat arbeta och betala skatt blir i stället beroende av sjukersättning, en annan blir beroende av mer personlig assistans och en tredje kan inte vara aktiv och vårda sin hälsa utan behöver mer sjukvård. Om nekar personlig assistans kastas personen inte helt sällan ut i en karusell av instanser och ett pussel av olika insatser som kraftigt försämrar livskvalité och möjligheter att leva sitt normala liv. Personer med funktionsnedsättning behöver inte sällan stöd från flera olika myndigheter och förvaltningar – till exempel från , , hälso- och sjukvården och Arbetsförmedlingen – och ibland från flera olika avdelningar inom samma myndighet. Då blir det särskilt tydligt när regelverk krockar och samordningen brister. Det är tydligt angivet i många regelverk att myndigheter ska samarbeta så att stödet till personer med funktionsnedsättning blir optimalt och så att inget hamnar mellan stolarna. I praktiken är det alltför vanligt att myndigheter istället skyfflar ansvar mellan sig. Det finns en betydande risk att det inte bara blir sämre lösningar för dem som har en funktionsnedsättning utan också dyrare för skattebetalarna när effektiva, sammanhållna och förebyggande insatser byts mot ineffektiva och fragmentiserade. När den ena instansen tror sig spara blir skattebetalarens slutnota betydligt högre. Kraven och förväntningarna på myndigheter att samverka för att ge bästa möjliga stöd till personer med funktionsnedsättning måste skärpas. är det lag på att hälso- och sjukvården och kommunernas socialtjänst ska upprätta en så kallad SIP, en samordnad individuell plan, när en person behöver insatser från båda och önskar en sådan plan. socialutskott konstaterade i en utvärdering (2017/18:RFR5) att när SIP fungerar blir den ett viktigt verktyg för brukaren och hans eller hennes anhöriga, och de får då en bättre överblick över insatser och över vem som gör vad. För individen innebär SIP att adekvata insatser påskyndas och att dessa följs upp . SIP-instrumentet bör vidgas så att det i princip gäller alla åldrar och i de flesta situationer när en persons vård- och stödinsatser kommer från flera myndigheter, inrättningar eller enheter. En samordnad individuell plan för hela livets skiften. har arbetet med SIP kommit mycket olika långt i olika delar av landet. Trots att lagen kräver att regioner och kommuner ska upprätta överenskommelser om hur samarbetet ska fungera saknas sådana på många håll. Vi menar därför att det bör införas en möjlighet till sanktioner för de kommuner och landsting som trots lagens krav inte har övergripande överenskommelser om samordning. bör bestämmelsen utvidgas, så att den även omfattar andra myndigheters insatser, som och Arbetsförmedlingens. Det bör därutöver införas en möjlighet att samverka kring resurser. Regelverk bör systematiskt förenklas och regelkrockar undanröjas. gav alliansregeringen i uppdrag till att se över möjligheterna till regeländringar som kunde göra socialförsäkringen enklare och mer effektiv, både för och för de medborgare som kom i kontakt med myndigheten. följde upp detta med ett antal förslag, och har därefter fortsatt med årliga så kallade antikrångelkataloger med konkreta förslag. Liknande uppdrag har också getts åt andra myndigheter. Vi anser att fler myndigheter ska ha ett uttryckligt uppdrag att arbeta med att uppmärksamma regelförenklingar och regelkrockar, och genomföra dem som de själva har rådighet över. Från ändrades regelverken för handikappersättning och vårdbidrag, och stöden bytte namn till merkostnadsersättning och omvårdnadsbidrag. De båda stöden har sitt ursprung i blindhetsersättningen som infördes . har en lång rad olika stöd och insatser tillkommit i funktionshinderspolitiken. Av denna anledning har handikappersättningen och vårdbidraget fungerat som ett smörjmedel mellan andra system. Mellan de många olika delarna av funktionshinderspolitiken uppstår glapp och krockar i situationer som lagstiftaren inte förutsett, men som i viss mån kan överbryggas med hjälp av en merkostnadsersättning. Om stöden ska kunna behålla sin karaktär av smörjmedel behöver de vara flexibla och ge utrymme för stöd också i situationer som lagstiftaren inte förutsett. I samband med övergången till ett nytt system har handläggningstiderna blivit mycket långa. Det finns också signaler om att det blivit generellt svårare att få stöd i det nya systemet än i det gamla, vilket inte var syftet. Regeringen bör fortsatt noga följa effekterna av de nya regelverken och överväga åtgärder för att de ska kunna behålla sin funktion. Demokrati, inflytande och delaktighet Artikel 29 i FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning ställer krav på att konventionsstaterna ska garantera personer med funktionsnedsättning politiska rättigheter och möjlighet att åtnjuta dem på lika villkor som andra. demokratiutredning konstaterar i sitt betänkande Låt fler forma framtiden! (SOU 2016:5) att det råder skillnader mellan personer med funktionsnedsättning och övriga befolkningen när det gäller förutsättningarna att delta och utöva inflytande, men även vad gäller det faktiska deltagandet. Skillnader finns även vad gäller representationen i de folkvalda församlingarna utifrån funktionsförmåga. Det måste vara möjligt att engagera sig partipolitiskt, att vara förtroendevald och att rösta i allmänna val även om man har en funktionsnedsättning. Åtgärder måste vidtas för att säkerställa valhemligheten också för den som har nedsatt handfunktion, kognitiva problem eller nedsatt syn. Bristande tillgänglighet är diskriminerande och utgör ett hinder för att personer med funktionsnedsättning ska bli fullt delaktiga i demokratin. Det handlar bland annat om vallokaler, om lokaler för politiska möten men också om politisk information. Insatser som färdtjänst, hjälpmedel, ledsagning och assistans måste ges också för politiskt engagemang. Det kan behöva förtydligas i berörda regelverk. Liv på lika villkor – värna och utveckla LSS-reformen! Att leva ett liv på lika villkor handlar om så mycket mer än att kunna gå på toaletten, få i sig mat och få kläder på kroppen. Det individuella stödet måste alltid anpassas till individens behov och egna önskemål. beslutade om LSS. En världsunik rättighetslagstiftning som med sina långtgående rättigheter till valfrihet och självbestämmande innebar en revolution för dem som är beroende av dess insatser. LSS, lagen om stöd och service för vissa funktionshindrade, har som mål självbestämmande och delaktighet. Utan självbestämmande blir delaktigheten inte mycket värd. Utan självbestämmande är inte LSS något annat än en beskrivning av ett antal tjänster och institutioner. Det är valfriheten och självbestämmandet som är det unika i lagstiftningen. Det mest uppmärksammade inslaget i reformen var införandet av rätt till personlig assistans. Tanken var just att människor som är beroende av olika stödinsatser skulle få ett reellt inflytande över sin livssituation, till exempel över vem som skulle ge hjälpen. Personlig assistans är en frihetsreform, den ger en möjlighet att leva som andra också för dem som har omfattande funktionsnedsättning, men den har steg för steg urholkats genom allt hårdare rättspraxis. har antalet beviljade nyansökningar av personlig assistans kraftigt minskat, och många har fått stora neddragningar eller helt indragna beslut vid omprövningar. Under den förra mandatperioden hävdade regeringen att förklaringen till de kraftiga nedskärningarna av den statliga assistansersättningen var ändrad rättspraxis från domstolarna och därmed hos . Det finns dock skäl att delvis ifrågasätta denna beskrivning. För det första har den ändrade rättspraxisen inte uppstått i ett vakuum. De prejudicerande domarna har ju tillkommit när myndigheter valt att driva en hårdare tolkning av reglerna till . För det andra har tolkning av denna rättspraxis inte heller uppstått i ett vakuum. Det tydligaste exemplet är den s.k. egenvårdsdomen , som inte började tillämpas av efter att regeringen i regleringsbrevet uppdragit åt att ”bidra till att bryta utvecklingen av antalet timmar inom assistansersättningen”. Det avviker markant från vad som normalt förekommer i regleringsbrev. Vi välkomnar att den rödgröna regeringen verkade inse att urholkningen av assistansen gått för långt och tog initiativ till vissa lagändringar för att bromsa utvecklingen. Liberalerna accepterade dessa förslag som en tillfällig lösning, men de har inte inneburit någon förbättring över huvud taget för dem som förlorat eller fått kraftiga nedskärningar av sin assistans eller för de rekordmånga som fått nej på en nyansökan. En del av dessa har i stället fått stöd genom (enligt LSS eller socialtjänstlagen) eller sjukvården – vilket innebär mindre frihet och trygghet för den enskilde, men en risk för ökade offentliga utgifter. En del får inte längre något stöd alls, utan är helt beroende av anhöriga och vänner. Om LSS och assistansreformen ska kunna återupprättas till den frihetsreform det var behöver lagen förtydligas för att eliminera effekten av ett antal prejudicerande domar. Den rödgröna regeringen hänvisade ibland till att (SOU 2018:88) skulle lösa LSS-krisen långsiktigt. Vår bedömning är dock att många av förslagen i denna tvärtom skulle öka utanförskapet och kraftigt försämra livssituationen för personer som omfattas av LSS. I den sakpolitiska överenskommelsen mellan Socialdemokraterna, som inrymmer ett budgetsamarbete samt ett samarbete om de politiska frågor som framgår av 73 punkter i överenskommelsen finns en punkt, punkt 64, med om just assistansersättningen. Den innebär att det ska säkerställas att den personliga assistansen och assistansersättningen präglas av hög kvalitet och rättssäkerhet. Alla som har rätt till stöd ska få det. Rätt till assistans för egenvård, inklusive andning och sondmatning, ska återställas. Rätten till assistans för behov av tillsyn ska stärkas. Definitionen av normalt föräldraansvar ska smalnas av. En ny assistansutredning ska tillsättas för att säkra detta. Också frågan om huvudmannaskapet för den personliga assistansen ska utredas. Det ger en möjlighet att återställa de senaste årens urholkning av rätten till assistans, och det är bra. Det behöver göras skyndsamt, för de som ställts utan assistans kan inte vänta. Det behövs tydliga besked att personer med omfattande funktionsnedsättningar ska få möjlighet att leva, inte bara överleva. Liberalerna vill mer än vad vi kommit överens om i januariavtalet. Vi vill ha en ny, bred LSS-utredning med uppgift att ta fram långsiktigt hållbara förslag som återupprättar och moderniserar LSS och personlig assistans till den frihetsreform det var tänkt att vara, en reform som ger goda levnadsvillkor, självständighet och delaktighet till personer med omfattande funktionsnedsättningar. Stödet ska ha hög kvalitet och ges med kontinuitet och så stort självbestämmande som möjligt för den som behöver stödet. Personkretsarna bör utgå från behov, inte från diagnoser. Insatskatalogen bör ses över. Gränsdragningarna mellan olika insatser inom och utanför LSS behöver bli mer flexibla. Samordningsbestämmelser behöver ses över. Det är en rimlig princip att personer inte ska få dubbla stöd. Det är också rimligt att varje sektor i samhället ansvarar för sitt. Men dessa principer måste tillämpas på ett sätt som också ger möjlighet till kontinuitet för människor med omfattande behov (vilket var ett av syftena när LSS-reformen gjordes). Personlig assistans är bättre för den enskilde och dessutom kostnadseffektivt jämfört med omfattande hemtjänst, hemsjukvård och ledsagning. Den personliga assistansen ersätts per beviljad timme med ett schablonbelopp som betalas ut av . har riksdagsmajoriteter av olika färg låtit ersättningsnivån öka mindre än de kollektivavtalade löneökningarna. Många seriösa assistansanordnare bedömer nu att de har svårt att bedriva verksamhet med rimlig kvalitet. Arbetet med att reformera ersättningssystemet så att det blir rättvist, rättssäkert, förutsägbart och långsiktigt hållbart behöver återupptas, och ersättningsnivåerna behöver noga följas, så att de möjliggör arbetsledning och kompetensutveckling och rekrytering av kvalificerade assistenter till de användare som behöver det. En ny modell med behovsanpassad, differentierad assistansersättning byggd på brukarens individuella behov bör utredas. Bekämpa fusk, inte personer med funktionsnedsättning Tyvärr förekommer det fusk inom våra socialförsäkringssystem så också med personlig assistans, ibland i form av omfattande och organiserad kriminalitet där mångmiljonbelopp förskingrats, som personer med funktionsnedsättning vanvårdats. Det ska vara nolltolerans mot allt fusk och missutnyttjande, och Liberalerna har medverkat till flera skärpningar i regelverken för att komma åt det. Inspektionen för vård och omsorg, , bör ge tillsynen av assistansmarknaden hög prioritet, och möjligheterna till myndighetssamverkan för att upptäcka oseriösa assistansanordnare bör öka. Men bör man vara medveten om att fusk och felaktigheter är en mycket liten del av kostnadsökningarna och strategin har varit missriktad. I stället för att rikta in arbetet mot dem som är oseriösa eller kriminella har villkoren stramats åt för dem som verkligen behöver stöd. har villkoren försämrats för seriösa företag i assistansbranschen, så att de fått allt svårare att göra ett bra jobb. En skola på lika villkor Skolan är den plats där vi formas, bildar oss och möter vänner för livet. En bra skola och förskola är det bästa sättet att skapa jämlika möjligheter . I denna miljö, där vi ska ges förutsättningar för livet, är det särskilt viktigt att alla kan vara delaktiga och ha samma valfrihet. FN:s konvention om personer med funktionsnedsättning är tydlig: Personer med funktionsnedsättning ska på lika villkor som andra få en utbildning med samma kvalitet. Liberalerna (då liberalerna) ledde drev vi igenom flera viktiga reformer för elever med funktionsnedsättning. I den nya skollagen har det blivit tydligare att särskilt stöd är en rättighet för de elever som behöver det, och att de som inte är nöjda med det stöd de får kan överklaga detta. Liberalerna var också pådrivande för att inrätta Skolinspektionen, som har större resurser och befogenheter än tidigare tillsynsmyndigheter att se till att skolorna faktiskt uppfyller sina skyldigheter. Liberalerna drev igenom ett förbättrat regelverk för stöd och särskilt stöd. Till exempel ska en elevs behov av särskilt stöd utredas skyndsamt om läraren eller föräldrar anmäler det till rektorn. Vi har också förtydligat i skollagen att elever som till följd av funktionsnedsättning har svårt att uppfylla de olika kunskapskraven ska ges stöd som syftar till att så långt som möjligt motverka konsekvenserna av funktionsnedsättningen, dvs. sådant stöd ska inte kunna upphöra för att eleven har nått betyget E. Vi har också drivit igenom att kommuner och rektorer måste fördela skolans resurser så att de som behöver mer får mer. Men mycket arbete återstår. I praktiken lever svensk skola inte upp till de mål vi själva satt upp eller de mål som finns i och i FN:s konvention om rättigheter för personer med funktionsnedsättning. Liberalerna är kritiska till hur ”inkluderingstanken” har tillämpats i alltför många kommuner och skolor, där det har inneburit att alla elever ska lära sig samma sak, , i samma klassrum. Av rädsla för att barn med olikheter och svårigheter skulle stigmatiseras så skulle specialklasserna och speciallärarna bort och klassläraren skulle fortsättningsvis hantera alla barn, oavsett förutsättningar, i ett och samma klassrum. Det kallades inkludering, men effekten har blivit den rakt motsatta. Det har inte minst drabbat barn med olika funktionsvariationer, oftast neuropsykiatriska, NPF, som fått otillräckligt stöd. Att få sin undervisning i storgrupp kan vara outhärdligt för många elever med NPF, med frånvaro och skolmisslyckanden som följd. Inkluderingen har lett till exkludering. Det behöver bli mer accepterat med särskilda undervisningsgrupper i svensk skola, där de elever som behöver mer stöd eller en lugnare miljö kan få det. Skola och förskola måste ha rutiner för att tidigt upptäcka ”osynliga” funktionsnedsättningar som NPF eller dyslexi. Ingen ska behöva gå år med stämpeln ”ouppfostrad” eller ”korkad”. Med tidiga insatser får barnen bättre förutsättningar att utvecklas.