mot · H702611 · 2019-09-27 00:00:00 — 9 Strandskyddets regler bör inte innebära inskränkningar i utvecklingen av glest bebyggda områden stränder är en naturtillgång av mycket stort värde. Stränderna längs sjöar och vattendrag, liksom stränderna längs kusterna och skärgårdarna, är mycket betydelsefulla för allmänheten och för det växt- och djurliv, som är beroende av vattenmiljöer. Orter i utanför de allra största städerna tvingas konkurrera med dessa för att behålla sina unga och för att kunna attrahera kvalificerad arbetskraft utifrån. Möjligheten till boende eller fritidshus till rimligt pris i attraktiva lägen skulle kunna vara en viktig konkurrensfördel och hjälpa landsbygden att utvecklas. Den gamla strandskyddslagen var däremot direkt skadlig för landsbygden, eftersom den likställde hela behov av skyddade stränder. Priserna på befintliga tomter, hus och stugor i attraktiva lägen har som en följd av lagen drivits upp till nivåer som är ouppnåeliga för unga människor. ändrades strandskyddslagstiftningen med syftet att förtydliga bestämmelserna men även att anpassa lagstiftningen till lokala och regionala förhållanden. Syftet att begränsa nybyggnation i områden som riskerar överexploatering kvarstår, men i och med lagändringen fick alla kommuner möjlighet att ge dispens för strandnära områden, med hänvisning till landsbygdsutveckling. Tvärtemot intentionerna har länsstyrelserna dock på många håll i landet beslutat om ett utvidgat strandskydd. konstaterade vid en översyn att det finns stora områden med utvidgat strandskydd utan tydliga angivna motiv. Trots detta har en del länsstyrelser valt att fortsätta driva frågan genom att föreslå en utvidgning av strandskyddet på . Detta riskerar att leda till negativa konsekvenser för landsbygdsutveckling, jord- och skogsbruk och besöksnäringen. Kommuner har möjlighet att peka ut områden för landsbygdsutveckling i strandnära lägen, så kallade LIS-områden, i sina översiktsplaner. Områdena ska vara lämpliga för landsbygdsutveckling och av begränsad omfattning så att strandskyddets syften tillgodoses. Dock har länsstyrelserna möjlighet att överpröva dessa beslut. Parlamentariska landsbygdkommitténs slutbetänkande För landsbygder – en sammanhållen politik för arbete, hållbar tillväxt och välfärd (SOU 2017:1) lade fram ett antal förslag för att minska begränsningar som finns för byggande och utveckling i landsbygderna. Förslagen avser riksintressen, strandskydd och VA-lagstiftningen. Enligt slutbetänkandet ger nuvarande lagregler och propositionstexten om , landsbygdsutveckling i strandnära lägen, utrymme för olika tolkningar och de krav som olika länsstyrelser ställer på kommunerna vid tillämpning av skiljer sig också avsevärt mellan olika län. Vissa länsstyrelser ställer omotiverat höga krav på LIS-områden eller på exempelvis kartläggningar av naturvärden, vilket medför att kommuner med begränsade resurser inte kan svara upp mot dessa krav. Detta var också en slutsats som Strandskyddsdelegationen drog under sitt arbete och som beskrivs i landsbygdskommitténs delbetänkande. Strandskyddslagen behöver omarbetas eftersom de förändringar som genomfördes inte har lett till avsett resultat. Grundläggande för omarbetningen bör vara att markägare i normalfallet skall kunna stycka av tomter på egen mark och att såväl bostads- som fritidshus ska kunna uppföras utanför stadsplanerat område inklusive nära vatten, så länge fri passage garanteras längs vattnet och så länge en viss andel av vattendragets stränder lämnas obebyggda. Det rimliga är att ska utgöra det maximala avståndet för strandskydd men att avståndet i normalfallet ska vara något tiotal meter, vilket tillsammans med allemansrätten och övriga skyddsformer i de allra flesta fall ger ett fullt tillräckligt skydd. Viktigare än avstånd mellan bebyggelse och vatten är att bibehålla nuvarande regler om människors rätt till fri passage längs stränder. Strandskyddet bör i högre grad regleras på nivå och länsstyrelsernas möjlighet att överpröva utfärdade kommunala bygglov i strandskyddslägen bör begränsas. Länsstyrelserna bör också ges rollen att i första hand stödja landsbygdsutveckling, inte bromsa den, exempelvis i fråga om strandskydd. Det bör utredas om regionerna som en del av sitt ansvar för regionalt utvecklingsarbete skall ges en tydlig samordnande roll i kommunernas arbete med strandskydd regionalt. 10 riksintressen bör begränsas till antal och omfattning –15 hade till uppgift att analysera och föreslå förbättringar som är ändamålsenliga och hållbara över tiden och som inte leder till onödiga inskränkningar i användningen av mark- och vattenområden. Enligt utredningen bedömdes av landets totala yta vara av riksintresse enligt . Trots detta föreslog utredningens betänkande att denna areal skulle utökas genom att väsentliga allmänna intressen kompletteras med ytterligare allmänna intressen. Dessa riksintressen påverkar i högsta grad förutsättningarna för boende och företagande på landsbygden. Därför bör snarare riksintressena först begränsas kraftigt till omfattning och antal. En komplettering med ”väsentliga allmänna intressen” bör först därefter genomföras. framhåller i en rapport att verket fortsatt är kritiskt till de förslag som framkom i om systemet med riksintressen. En lång rad motioner och ett flertal betänkanden har därefter lämnats med mål att begränsa riksintressena i antal, göra urvalet av riksintressena mer tydligt, inkludera behovet av boende i riksintressena och att flytta mer inflytande över bebyggelseplanering till kommunerna. Utpekandet av områden av riksintresse bör ske enbart efter dialog mellan kommuner och regioner och efter en avvägning mot det kommunala plansystemet. Riksintressena bör begränsas till antal och omfattning, till förmån för regional och självbestämmanderätt och till förmån för anpassning till regionala och kommunala utvecklingsbehov. Länsstyrelserna bör ges rollen att i första hand stödja landsbygdsutveckling snarare än att bromsa den, som exemplifierat ovan i fråga om riksintressen. 11 Ersättningsformer vid bildandet av vattenskyddsområden (SOU 2016:032) belyste problemen med bildande av vattenskyddsområden. Det ställs höga hälso- och säkerhetskrav på produktion och distribution av allmänt dricksvatten. De framtida perspektiven, med ökande risker beträffande tillgång på rent dricksvatten, gör det nödvändigt för kommunerna att långsiktigt skydda och förvalta strategiska dricksvattenförekomster. Frågan kring ersättningsformerna vid bildandet av vattenskyddsområden behöver utredas vidare. Det är av stor vikt att vattenskyddsområden bildas på ett rättssäkert sätt med skälig ersättning till markägarna. Svensk försvinner till förmån för nya vägar, köpcentrum och bostäder. Det är naturligt att städer och byar utvecklas, men bebyggd är inte lätt att återställa och bebyggelse kan oftast förläggas till andra platser än till förstklassig . I exempelvis klassas som riksintresse och i finns en tydlig nationell målsättning att värna åkermarken. Till detta kommer att jordbruksmarker av olika slag ofta är mycket artrika och att många arter som utrotats i eller riskerar att utrotas är beroende av jordbruksmarker präglade av äldre brukningsmetoder. Många kommuner väljer i sina översiktsplaner för framtida expansionsbehov att förlägga bebyggelse till . Dessa översiktsplaner lägger en död hand över utvecklingen av lantbruket i de områden som drabbas och det finns exempel på mark som legat i markreserv till ingen nytta. Det ska därför tas fram en nationell strategi för en långsiktigt hållbar användning av , där särskilt värdefull ska kunna skyddas för framtiden. 13 Jordförvärvslagen bör ej ändras beträffande olika ägandeformer Den nuvarande gränsdragningen mellan privat ägande respektive ägande av företag är viktig. De inskränkningar i äganderätten som jordförvärvslagen innebär har befunnits motiverade för att åstadkomma mer rationella brukningsenheter inom jord- och skogsbruket för att upprätthålla balansen mellan olika ägarkategorier och för att gynna lokal bosättning och sysselsättning i glesbygd. Många känner oro för att en ändring i jordförvärvslagen skulle leda till svårigheter för exempelvis lokalt boende att hävda sig gentemot bolag vid köp av skogs-och jordbruksfastigheter. Andelen lokalt boende markägare har minskat . Den nuvarande utformningen av jordförvärvslagen bör därför inte ändras på sätt som ytterligare minskar lokalt boendes möjligheter att konkurrera vid markköp. 14 Lättnader avseende besittningsskydd för vissa sidoarrenden och för korta arrenden Det är vanligt att jordbruksverksamhet bedrivs på arrenderad mark. En naturlig följd av jordbrukets strukturrationalisering är att produktionen ökas genom att lantbrukarna arrenderar ytterligare mark. längd och arrendeavgiftens storlek påverkar bland annat långsiktigheten i brukandet och om investeringar görs i markförbättrande åtgärder. Enligt den nuvarande arrendelagstiftningen omfattas gårdsarrenden och sidoarrenden med längre arrendetid än av besittningsskydd. Det innebär att det kan vara svårt för jordägaren att säga upp arrendeavtalet. Det kan därmed också leda till att jordägaren inte är villig att ingå arrendeavtal som är längre än . Tomträtts- och arrendeutredningen har i sitt slutbetänkande (SOU 2014:32) bland annat lämnat förslag när det gäller sidoarrendatorns besittningsskydd. Utredningen föreslår att samtliga tidsbestämda sidoarrenden ska omfattas av besittningsskydd. För att balansen mellan jordägare och arrendator inte ska påverkas av införandet av besittningsskydd även för arrenden med kortare arrendetid föreslår utredningen en viss uppluckring av besittningsskyddet för vissa sidoarrenden. betänkande 2017/18:CU18 avslog samtliga motioner om förändringar. Sidoarrenden bör med kortare upplåtelsetid i enlighet med Tomträtts- och arrendeutredningens förslag ges ett svagare besittningsskydd.