mot · H7023253 · 2019-10-03 00:00:00 — går det att ringa en läkare på distans och få diagnos, men det går inte att expediera ett läkemedel lokalt med en farmaceut på distans. Lagar och föreskrifter utgår från fysiska apotek och inte en digitaliserad värld med nya möjligheter. Lagen kräver att den som ska bedriva detaljhandel med läkemedel till konsument ska ha lokalen bemannad med en eller flera farmaceuter under öppethållandet. Även läkemedelsverkets föreskrifter betyder ett hinder för att fullt ut nyttja digitaliseringens möjlighet. Dessa föreskrifter kräver att en farmaceut ska genomföra en slutkontroll innan ett förskrivet läkemedel eller teknisk sprit konstateras vara färdigt för utlämnande och bekräfta detta med sitt på förpackningen. Detta innebär att alla måste sättas på förpackningen trots att de flesta recept är elektroniska. Detta skapar onödiga hinder för digitalisering och främjandet av apotek i hela landet. Vi vill därför se över relevant lagstiftning för att främja möjligheten att öppethålla apotek med farmaceut på distans. Det borde på samma sätt som det går att möta en läkare på distans vara möjligt att lämna ut läkemedel över disk med en digital slutkontroll. Life science och innovation i sjukvården En fråga som är angelägen är att föra ut innovationer snabbare i vården och hålla vården uppdaterad om de senaste innovationerna. Kliniska prövningar är helt avgörande för detta. Klinisk forskning möjliggör att patienterna får tillgång till nästa generations läkemedel och behandlingar innan de är införda i den ordinarie sjukvården som vården och dess personal blir uppdaterad med de senaste forskningsrönen. Statistik visar att tydligt sackar efter i den kliniska forskningen, vilket medför att patienternas möjligheter att få tillgång till nya behandlingar innan de är införda i den ordinarie sjukvården minskar och att vårdpersonal inte håller sig fullt uppdaterad med de senaste rönen. Detta påverkar även life science-industrin, i allt ifrån mindre till större bolag. riskerar att bli ett mindre attraktivt land att förlägga nästa studie i. För att garantera en tät samverkan mellan forskning, life science och innovation i sjukvården behövs därför mål kring antalet patienter som ett mål av hur många patienter inne på universitetssjukhusen skall ingå i kliniska prövningar. Detta bidrar till ett långsiktigt tänkande kring forskning och utveckling i sjukvården som gynnar patienten, vården, industrin och som innovationsland. Funktionshinderperspektiv inom alla politikområden Funktionsnedsatta är inte en homogen grupp i samhället. På samma sätt kan inte politiken utformas på ett sådant sätt som gör att den utgår från en generaliserande analys av funktionsnedsatthet. Samtliga politiska områden måste genomsyras av ett perspektiv som främjar den funktionsnedsatta individens möjlighet att interagera i sin vardag. Vi måste ha en politik som fungerar för alla, inte bara en del. Därför måste varje politikområde granska sina förslag utifrån hur det påverkar människor som inte har samma förutsättningar att interagera i och agera på sin omgivning. Vi vill därför se en integrering av funktionshinderperspektivet inom alla politikområden genom att säkerställa att statsråd för olika departement tar ansvar för och låter perspektivet reflekteras i samtliga politiska beslut. Ny utredning för tolktjänst för personer med hörselnedsättning Ett splittrat ansvar för tolktjänsterna i kombination med en generellt stor brist på tolkar gör systemet med tolktjänster till personer med hörselnedsättning svårt att överblicka. Det särskilda med tolktjänst för personer med hörselnedsättning är att dessa personer behöver använda sig av den här typen av tjänster ofta. Det ställer högre krav på effektivitet och tydlighet. Tolktjänsterna blir således en naturlig del av dessa personers liv, varför krav på ett samordnat och långsiktigt system blir betydligt större. Kritiken av systemet för tolktjänster har varit stor under flertalet år, inte minst från hörsel- och dövorganisationerna som menar på att dagens system konserverar ett dyrt, administrativt tungt och splittrat huvudmannaskap, ett system där det blir dyrare för arbetsgivare att både anställa och befordra tolkanvändare, ett system som sätter hinder för tolkanvändare att vara aktiva i demokratiska processer och ta politiska förtroendeuppdrag, ett system som helt saknar både användar- och helhetsperspektiv. Regionerna svarar för cirka 60–av den tolktjänst som utförs i . Men det är ofta oklart vart man ska vända sig för att få tolk och vem som ska betala för det. Användare kan därför komma i kläm mellan regionernas tolkcentral, arbetsförmedlingen, arbetsgivare, utbildningsanordnare och andra parter. Detta får särskilt allvarliga konsekvenser inom arbetslivet, där det händer att arbetstagare inte kan göra sitt jobb, missar anställningar och får andra problem. Den senaste stora tolkutredningen, ”En samlad tolktjänst” (SOU 2011:83), föreslog en större samordning och ett tydligare användarperspektiv med enklare ingångar för den enskilde. har frågan dock inte fått det fokus som behövs. Den tidigare utredningen har på nacken och det är hög tid att återigen sätta frågan på dagordningen genom en ny utredning av tolktjänsten. Utredningen bör ta sikte på en förändrad styrning och främjad tillgänglighet av tolktjänster för att få bukt med de många brister som finns . /2018 meddelade regeringen att de avsåg att flytta ansvaret för ledarhundsverksamheten, från () till Myndigheten för delaktighet (MFD). Detta trots att SRF har erfarenhet av att arbeta med ledarhundar i . MFD, som är en relativt nybildad myndighet, har däremot ingen dokumenterad erfarenhet. Det är därför märkligt av regeringen att vilja överföra ansvaret. Det finns dessutom ett egenvärde att civilsamhället, i form av SRF, får möjlighet att fortsätta ta ett samhällsansvar. Det borde också betraktas som rimligt att en organisation för synskadade har en större insikt och förståelse för deras medlemmars behov än vad en statlig myndighet utan särskild kompetens på området har. vill därför bevara den fungerande ordning som finns för ledarhundsverksamheten under . I finns unika system för hälsovård i form av exempelvis barnhälsovård, skolhälsovård och företagshälsovård. Genom detta förebyggande arbete har vi en av världens lägsta mödra- och spädbarnsdödligheter. Det finns gott om kunskap om hur hälsan kan främjas hos äldre, men inom detta område saknas samordning och liknande välutvecklade hälsoprogram. Trots att många äldre mår dåligt, är det få som fångas upp av vården och får hjälp. För att använda samhällets gemensamma resurser på bästa sätt vill vi att och utvecklar ett Äldrehälsovårdsprogram med inriktning på att förebygga psykisk och fysisk ohälsa. Uppdraget ska innebära att riktlinjer för hur programmet ska utformas samt innehåll tas fram. Äldrehälsovårdsprogrammet ska finnas i hela landet. Det innebär att alla personer ska erbjudas hembesök inom ett visst tidsintervall och efter behov. Genom förebyggande hembesök kommer vården att bli bättre på att tidigt fånga upp äldre med fysiska eller psykiska åkommor. Programmet bör innehålla samtal om bland annat kost, motion, fallskadeprevention, vaccinationer, och andra lämpliga delar inriktat mot att förebygga sjukdom hos äldre som har hälsan i behåll. Det kan till exempel handla om att den äldre får hjälp att delta i gruppträning – något som både främjar den fysiska och den psykiska hälsan, inte minst genom möjligheten till sociala sammanhang och nya vänner. Det skulle inte bara bespara många onödigt lidande utan också göra vården betydligt mer kostnadseffektiv när åkommor kan upptäckas, botas eller lindras innan de utvecklas till svårare sjukdomar. Vi vill även se en höjd kompetens i primärvården och kring äldres psykiska ohälsa. Det innebär att den personal som kommer att arbeta inom äldrehälsovårdsprogrammet ska ha tillräckliga kunskaper för att upptäcka och ge stöd åt äldre med psykisk ohälsa. vill öka människors självbestämmande i välfärden. Endast så kan makten flyttas från politiker till patienter, brukare och anhöriga. Vår övertygelse är att människor måste få mer – inte mindre – att säga till om när det gäller välfärdens utformning. Därför vill vi genomföra fler reformer för att stärka den enskilda individens inflytande över välfärden. En viktig del för de äldre som vårdas i hemmet är rätten att själv få välja utförare och skräddarsy sina önskemål efter behov. Genom en ökad konkurrens i välfärden har boenden och behandlingar kommit att utvecklas utefter äldres livsstil, behov och önskemål. I vissa kommuner har äldre full möjlighet att välja hem- och omsorgsgivare själv. Om den äldre föredrar privata eller fristående alternativ över det offentliga måste detta vara möjligt att välja, men i en hel del kommuner har den äldre inte denna valfrihet. På samma sätt som alla människor har möjlighet att välja vårdcentral måste äldre kunna välja sin hemvårdsaktör. Vi vill därför lagstifta om LOV (lagen om valfrihetssystem) i och därmed göra det möjligt för alla äldre, oavsett bostadsort, att få större inflytande över hur de ska omvårdas på äldre dar. Lika förutsättningar till vård och stöd i hela landet finns stora skillnader mellan regionerna och kommunerna vad gäller till exempel försörjningsstöd, patientavgifter eller avgifter för hjälpmedel och läkemedel. Ett hjälpmedel som är gratis i en region, kostar flera hundralappar i en annan. Ytterst blir konsekvensen en ojämlik vård och en ojämlik grundtrygghet. Det påverkar särskilt kroniskt sjuka eller personer med funktionsnedsättning som är beroende av att få daglig tillgång till sitt hjälpmedel. Regioner och kommuner måste själva bestämma hur de ska utforma budgeten utifrån regionala förutsättningar. Men ur ett patientperspektiv framstår det som både orimligt och obegripligt varför man ska tvingas betala för något som är kostnadsfritt i andra delar av landet. Det krävs en mer likvärdig tillgång till stöd, vård och hjälpmedel. som styrs av behov och inte av geografi. För att minska skillnaderna mellan olika stöd och avgifter vill vi se en översyn av nivåer som ingår i försörjningsstödet samt skillnaderna i tillgång och kostnad på hjälpmedel och vårdavgifter, i syfte att kunna ta fram gemensamma riktlinjer för en mer jämlik vård var man än bor. En handlingsplan för att förhindra våld och övergrepp på åldersrika Enligt en rapport från Brå undviker var femte kvinna att gå ut sena kvällar på grund av en känsla av otrygghet. ökar så kallade åldringsbrott, däribland stölder i hemmet. Äldre är också särskilt utsatta för bedrägerier via telefon eller internet. WHO påpekar att våld mot äldre i nära relation är ett folkhälsoproblem. 2017 sökte 2 384 äldre stöd hos Brottsofferjouren. Men sannolikt är mörkertalet mycket större. Samhället behöver se dessa problem och därmed ompröva gamla föreställningar om att äldre inte utsätts för brott och våld. anser att detta arbete bör stärkas med en handlingsplan för att förhindra våld och övergrepp på åldersrika. Förändrad lagstiftning för att garantera demenssjukas rättssäkerhet Enligt Svenskt Demenscentrum beräknas mellan 130 000 och 150 000 personer ha en demenssjukdom i . Personer som utvecklar demenssjukdom befinner sig i en mycket utsatt situation, där den egna beslutsförmågan och sinnesuppfattningen med tiden begränsas av sjukdomen. Ett stort ansvar faller därför på det offentliga. Gränserna för vilka begränsningsåtgärder som får vidtas och hur långt samhället ska gå för att balansera den personliga friheten gentemot det allmännas bästa är därför vitala frågor. Det måste därmed fortgå en ständigt levande diskussion om hur lagstiftningen bäst påverkar och anpassas till demenssjuka i samhället. För att garantera den demenssjukes trygghet och egen säkerhet måste lagstiftningen möjliggöra för personal att ingripa vid akuta, hotfulla eller skadliga situationer. kan personal enbart ingripa för att bevara den demenssjuke inom boendets fyra väggar om nödvärn kan hävdas. Detta är en mycket svår lagstiftning att navigera för personal och anhöriga och kan även riskera att skapa osäkra och otrygga situationer för den demenssjuke. Vi vill se en förändrad lagstiftning som gör det möjligt för personal att vidta vissa begränsade åtgärder som står i proportion till den risk den demenssjuke kan orsaka sig själv eller andra. Inte sällan är det en stor utmaning för kommunerna att säkerställa att anhöriga får adekvata stödinsatser. En bristande kommunikation mellan kommuner och medborgare gör att många som vårdar långvarigt sjuka eller funktionsnedsatta inte får det stöd de har rätt till. Det är viktigt att kommunerna tillhandahåller en mångfacetterad verktygslåda som kan möta varje enskilt fall, oavsett om det rör sig om ett barn som lever med en förälder med psykisk sjukdom eller om det berör föräldrar som har ett barn med stora behov. Anhöriga fyller en allt viktigare roll för och omkring personer med kronisk sjukdom som kan leva ett lika långt liv som andra men med behov av ökat stöd från nära och kära. vill därför göra en översyn av och utvärdera det befintliga anhörigstödet för att identifiera förbättringspotential för att skapa mer förutsägbara och långsiktiga spelregler som fungerar för såväl kommuner som anhöriga i utformningen av anhörigstödet. Narkotikadödligheten i har mer än fördubblats och är näst högst i hela EU. Svensk beroendevård har på så sätt misslyckats på många områden och är i stort behov av genomgripande reformer. förespråkar en förbättrad missbruksvård som i högre grad präglas av vetenskap och beprövad erfarenhet. Tillgången till vård och behandling måste öka liksom insatser för skademinimering, som exempelvis minskad spridning av blodsmittor. Det förebyggande arbetet för att förhindra att människor hamnar i ett skadligt beroende är centralt. Orsakerna till beroendeproblem kan kopplas till såväl ärftliga som sociala faktorer, liksom till tillgången till substanser. Arbetet med att förebygga beroendeproblem hos befolkningen måste därför utgå ifrån såväl tidig upptäckt av personer i riskzonen, som att minska tillgången på narkotika i samhället. Vi vill därför att hälso- och sjukvårdslagen i kombination med beprövad erfarenhet i större utsträckning ska vara styrande i missbruksvården. Gemensam tvångslagstiftning för svår psykisk sjukdom och missbruk Majoriteten av narkotikamissbrukarna har en bakomliggande psykisk eller somatisk sjukdom och därför bör ansvaret för vården överföras på hälso- och sjukvården. I likhet med all annan vård bör beroendevården utgå från perspektivet att i första hand försöka bota och behandla den aktuella sjukdomen och i andra hand i största möjliga mån lindra sjukdomssymptomen. Många personer med missbruksproblematik lider av svår psykisk sjukdom. finns en gränsdragningsproblematik mellan lagen om vård av missbrukare (LVM) å ena sidan och lagen om psykiatrisk tvångsvård (LPT) å andra sidan. För personer som bedöms vara i störst behov av tvångsåtgärder kopplade till sitt missbruk tillämpas som regel LVM, medan den psykiatriska tvångsvården vid till exempel behandling av akuta psykiska komplikationer efter avgiftning används som en sista utväg. Följden av detta blir att människor som är i behov av såväl psykiatrisk tvångsvård som vård enligt LVM inte får den hjälp de behöver och hamnar i kläm mellan olika lagstiftningar. Därför bör möjligheterna till en gemensam tvångslagstiftning för personer med behov av insatser från såväl missbruksvården som psykiatrin utredas . Läkemedelsbehandling med substitutionspreparat för missbrukare Många personer med intravenöst beroende kan bli hjälpta av läkemedelsbehandling med så kallade substitutionspreparat, exempelvis Metadon. Metadon och liknande preparat ersätter narkotikan genom att minska abstinensbesvär och erbjuds i särskilda Metadonprogram i kombination med samtidig behandling och social rehabilitering. Metadon förlänger livslängden hos tunga opiatmissbrukare och ger dem en möjlighet att fungera i samhället. Medellivslängden för en heroinmissbrukare, som börjat i 15–20-årsåldern, är . Den som får substitutionspreparat lever och fungerar bättre socialt. Tillgången till assisterad läkemedelsbehandling för opiatmissbrukare i är internationellt sett låg och köerna till Metadonprogrammen är i regel mycket långa. Tillgängligheten vad gäller vård och behandling för personer med beroendeproblem måste därför öka. fattas beslut om eventuell behandling av kommunens tjänstemän genom socialtjänstlagen. Det är en orimlig ordning som gör att många människor tvingas vänta alltför länge – ibland förgäves – på att få den behandling de behöver. Genom att istället låta hälso- och sjukvårdslagen bli styrande, även inom beroendevården, kan också tillgängligheten till vård och behandling säkras. Den patient som bedöms vara i behov av vård ska också garanteras detta. I rapporten Den svenska narkotikasituationen (2019) påpekade att den narkotikarelaterade dödligheten är fortsatt hög i , även i ett europeiskt perspektiv. ökade antalet narkotikarelaterade dödsfall jämfört med . Trots repressiv lagstiftning kopplat till narkotikamissbruk så ökar alltså dödsfallen, inte tvärtom. Det är någonting som vi måste dra lärdom av. Svensk missbrukspolitik har länge präglats av en känslobaserad moralism framför vetenskap och beprövad erfarenhet. Därför måste missbruksvården nu framåt utgå från ett mer pragmatiskt och skademinimerande perspektiv. Fråntagandet av kommunernas vetorätt mot att införa sprutbytesprogram var ett positivt steg på vägen mot en mer human missbruksvård, men mer finns att göra. En fortsatt restriktiv narkotikapolitik måste kombineras med god missbruksvård som innehåller insatser för skademinimering, som exempelvis minskad spridning av blodsmittor. anser därför att den befintliga lagstiftningen bör utvärderas i syfte att avgöra om svensk narkotikalagstiftning är förenlig med kraven på vård, beprövad erfarenhet och skademinimering. Tilläggstjänster i den offentliga vården råder det i ojämlikhet i möjlighet till medfinansiering inom hälso- och sjukvården. Ett exempel på detta är vid operationer av gråstarr. En patient som behöver opereras för gråstarr lider inte sällan av astigmatism (brytningsfel). Ny medicinsk teknik möjliggör nu att samma patient även kan behandla sin astigmatism vid en gråstarrsoperation. Denna behandling i samband med gråstarrsoperationer kostar mer och ligger också utanför den offentliga sjukvårdens åtaganden (eftersom det betraktas som synkorrigering), och är därför i vissa regioner föremål för medfinansiering. Det innebär rent praktiskt att patienten får möjlighet att betala den extra kostnaden för de mer avancerade och synkorrigerande linserna själv. Vissa regioner tillåter medfinansiering för denna typ av tjänster, medan andra inte gör det. Detta skapar orättvisa villkor för patienterna. Patientlagen ger patienter rättigheten att välja öppenvård i hela landet, och därmed kan patienten i teorin söka sig till en region som erbjuder den önskade tilläggstjänsten, men alldeles för få patienter nyttjar denna rätt eller vet vilka tilläggstjänster som kan medfinansieras i sjukvården. Det måste helt enkelt bli smidigare för patienterna att kunna tillvarata sina lagstadgade rättigheter. Att få möjlighet att medfinansiera vård som inte innefattas i det offentliga åtagandet kan i visa fall vara frågan om en direkt nödvändighet. Vid exempelvis gråstarroperationer avråds patienterna nämligen starkt från en reoperation. Det är därför uteslutet att man som patient kan korrigera sin astigmatism med hjälp av multifokala linser. En eventuell synkorrigering måste således göras i direkt samband med gråstarroperationen. I takt med att den tekniska utvecklingen fortlöper kommer möjligheterna till tilläggstjänster och kombinerade ingrepp att förbättras. För att möjliggöra en jämlik tillgång till detta erbjudande bör få i uppdrag att ta fram riktlinjer för vilka tilläggstjänster som patienter får rätt att medfinansiera i den offentliga vården. Per Lodenius (C)