mot · H7022830 · 2019-10-03 00:00:00 — Medlemsstaternas relativt begränsade engagemang i processen för strategins framtagande visar dock på behovet av en tydligare grund som kan vägleda det gemensamma agerandet i utrikes- och säkerhetspolitiken. Den fördjupning av EU:s utrikes- och säkerhetspolitik som på grund av omvärldsläget menar är nödvändig, bör fokusera på frågor där det inte är realistiskt att medlemsstaterna agerar enskilt eller ta vid när andra mellanstatliga samarbeten kommer till korta. Fördjupningen ska ta fasta på Europasamarbetets inneboende styrkor. inflytande i fördjupningsarbetet kan bli särskilt stort om vi i möjligaste mån prioriterar svenska intressen som vi också delar med EU i stort, till exempel migration, handel, klimat och terrorismbekämpning. EU och dess medlemsstater utgör världens största ekonomi, likaså världens största handelspartner och biståndsgivare. Den styrkepositionen måste användas mer strategiskt och aktivt för att främja medlemmarnas intressen internationellt. Genom handels- och biståndspolitiken kan EU bidra till fred och stabilitet i närområdet samt främja mänskliga rättigheter runt om i världen. och är ytterligare två tydliga exempel på där medlemsstaterna måste gå samman i ett gemensamt förhållningssätt, eftersom de på egen hand svårligen kan hantera dem. EU:s grannskapspolitik och det östliga partnerskapet ska fortsatt vara centrala svenska prioriteringar i EU-politiken. Grannskapspolitiken och det östliga partnerskapet främjar demokrati, grundläggande friheter och rättsstatsprincipen i närområdet. Målet är att skapa välstånd och säkerhet, men också att förhindra irreguljär migration samt bekämpa människosmuggling och terrorism. Fördjupa försvars- och säkerhetspolitiken I en allt mer osäker omvärld måste de europeiska länderna ta ett större ansvar för säkerhet. EU:s fördjupade försvarssamarbete inom ramen för bland annat det permanenta strukturerade samarbetet (Pesco) och den europeiska försvarsfonden har potentialen att stärka både de enskilda medlemsländernas försvarsförmåga och EU:s försvarsförmåga som helhet. har goda möjligheter att spela en viktig roll i utformandet av det europeiska försvarssamarbetet – vi har en försvarsindustri som ligger i framkant, försvarsforskning i världsklass på många områden och en strategiskt väl utvecklad underrättelseverksamhet. Detta förutsätter emellertid ett mer aktivt engagemang i de projekt och frågor som driver. måste även bli bättre på att ha dialog och skapa allianser med likasinnade länder eller länder där våra intressen sammanfaller. bör skapa en agenda med tydliga prioriteringar för hur vi vill att samarbetet ska utvecklas och hur kan ta del av de resurser som finns allokerade. Parallellt med detta måste skapa en ändamålsenlig struktur med alla relevanta aktörer inklusive försvarsindustrin som långsiktigt kan driva intressen. Nato är garanten för att den rådande säkerhetsordningen upprätthålls i och är det enda försvarssamarbetet som på allvar stärker säkerhet. Europasamarbetet kan dock utgöra ett viktigt komplement till Nato. Krisberedskap är ett område där EU kommer att satsa allt större resurser. Det gäller till exempel civilskyddsmekanismen som syftar till att stärka den gemensamma förmågan. Den hjälp tog emot från andra europeiska länder under skogsbränderna var till stor del tack vare civilskyddsmekanismen. bör bejaka ett utbyggt krisberedskapssamarbete, bland annat för att kunna hantera effekterna av klimatförändringarna. Inrätta en EU-gemensam Magnitskijlagstiftning införde som första land i världen så kallad Magnitskijlagstiftning , som reaktion på att den ryske juristen fängslats och dödades i ryskt häkte efter att ha avslöjat korruption. Detta har därefter blivit ett samlingsbegrepp för lagstiftning som möjliggör sanktioner, till exempel genom att frysa bankkonton och neka inresa, mot individer som begått allvarliga människorättsbrott och deras medhjälpare. kan EU införa sanktioner mot individer i syfte att försvara mänskliga rättigheter. Att medlemsstaterna upprättar gemensamma sanktioner ger ökad diplomatisk tyngd. EU:s sanktioner måste enligt det nuvarande regelverket dock vara del av ett större sammanhang och har i huvudsak geografisk inriktning. Att införa sanktioner mot individer på grund av enskilda händelser, som fallet Magnitskij, har visat sig vara svårare med nuvarande regelverk. EU bör därför inrätta en gemensam Magnitskijlagstiftning. En process för detta har påbörjats, men om den inte fullföljs bör införa en nationell Magnitskijlagstiftning. Skulle inte en EU-gemensam Magnitskijlagstiftning bli verklighet bör , utöver att införa en nationell lagstiftning, även söka samarbete med andra likasinnade länder för att driva frågan om att införa Magnitskijlagstiftning. Detta samarbete bör även inkludera relevanta länder som står utanför EU som och . i flera steg från sex till 28 medlemsländer har varit avgörande för fred, säkerhet och välstånd. De senaste utvidgningarna med tidigare kommunistiska länder i är kanske det tydligaste exemplet på hur EU tillsammans med Nato varit en drivkraft för positiv förändring. Utvidgningsprocessen ska baseras på stränga villkor, och varje land ska utvärderas utifrån de konkreta resultat som uppnås. Anslutningsförhandlingar är med andra ord inget självändamål. Det centrala är vad medlemskapet innebär i praktiken och den reformprocess som sker på vägen dit. Dessa reformer, framför allt vad gäller demokrati och rättsstat, måste även komma medborgarna i kandidatlandet till del. Här är det viktigt att EU använder sig av erfarenheter från tidigare utvidgningsprocesser. En lärdom är att kontrollen av att villkoren verkligen är uppfyllda måste skärpas. Ansvaret i utvidgningsprocessen är ömsesidigt mellan EU och kandidatlandet. EU ska upprätthålla ett trovärdigt utvidgningsperspektiv. är det upp till kandidatlandet att genom uthålliga reformer bevisa att EU:s ansträngningar – med bland annat ekonomiskt stöd – inte är förgäves. lever inte längre upp till de förväntningar som EU har rätt att ha i en utvidgningsprocess, främst på grund av landets allvarliga tillbakagång gällande demokrati och rättsstat. Under dessa förutsättningar är det inte meningsfullt att fortsätta förhandlingarna om ett medlemskap. Det innebär inte att EU vänder ryggen; det är av stor vikt att dialog och samarbete fortsätter i frågor om exempelvis handel och migration. De båda parternas starka ekonomiska band ska fortsatt värnas. EU bör fortsätta stödja det civila samhället, människorättsförsvarare och journalister i samt värna turkiska studenters tillträde till europeiska universitet. På västra är utvecklingen delvis en annan. Flera länder har tagit viktiga steg mot medlemskap, även om det återstår avsevärt arbete. Utvecklingen på västra har direkt inverkan på vår egen säkerhet. EU måste behålla en ledande och aktiv roll i kontakterna med länderna i regionen. Ett trovärdigt medlemskapsperspektiv är i det sammanhanget centralt. Om EU inte upprätthåller det ger vi andra aktörer, som inte delar våra värderingar, större inflytande. Europasamarbetet ska fortsatt vara öppet för de europeiska länder som uppfyller våra högt ställda krav på demokrati, rättsstat och marknadsekonomi. Effektivisera beslutsfattandet inom utrikes- och säkerhetspolitiken Enhällighetskravet för beslut i utrikes- och säkerhetspolitiska frågor har i vissa fall omöjliggjort EU-agerande när en enskild medlemsstat – mot de övrigas vilja – satt sig på tvären. En internationell aktörs trovärdighet är ofta avhängig dess förmåga att reagera snabbt och konsekvent på internationella kriser och händelser. Med en effektivare beslutsordning skulle EU ges förutsättningar att inom rimlig tid besluta om till exempel sanktioner, mänskliga rättigheter i internationella forum och civila operationer. Kvalificerad majoritet som beslutsförfarande skulle även kunna stärka EU:s motståndskraft, genom att skydda medlemsstaterna från riktat tryck utifrån i försök att splittra. För beslut som har militära eller försvarsmässiga konsekvenser bör dock enhällighetskravet kvarstå. Beslut med kvalificerad majoritet är EU:s normala beslutsförfarande. Det används bland annat inom handelspolitiken trots att det finns olika nationella ekonomiska intressen. Även inom de många andra politikområden som inte omfattas av enhällighetskrav väljer medlemsstaterna ofta att ändå fatta beslut med enhällighet. Möjligheten att i stället fatta majoritetsbeslut gynnar dock framväxten av en kompromisskultur och ger mer utrymme för diskussion samt pragmatiska lösningar. En övergång till kvalificerad majoritet för beslut i vissa utrikes- och säkerhetspolitiska frågor (såsom sanktioner, mänskliga rättigheter i internationella forum och civila operationer) kräver ingen fördragsändring. Däremot behöver samtliga medlemsstater ge klartecken till den nya beslutsordningen. bör tillsammans med bland annat och , vilka båda har uttryckt sig positiva till en sådan förändring, vara pådrivande för att så blir fallet. vill dock inte att EU på några ytterligare områden där det krävs enhällighet ska övergå till kvalificerad majoritet som beslutsmodell. Stärk den europeiska utrikestjänsten Den europeiska utrikestjänsten (EEAS) har fortfarande inte den tyngd i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken som den borde och skulle kunna ha. Utrikestjänsten bör utvecklas och vara en plattform för ett EU som agerar mer samstämmigt och proaktivt. Det skulle kunna vara ett viktigt bidrag till att skapa en mer utvecklad europeisk samarbetskultur i utrikespolitiska frågor och möjliggöra för europeisk kraftsamling. I många fall borde EU kunna stå för konsulärt stöd och beskickningar i mindre prioriterade länder. Fler svenskar än bör ges möjlighet att arbeta i, bidra till och utforma utrikestjänsten. Inom en övergripande restriktiv linje vad gäller EU:s fleråriga budgetram bör utrikestjänsten vara en prioriterat del. Särskilt utrikestjänstens arbete med strategisk kommunikation behöver stärkas med tanke på främst och . och bör leda utvecklingen för en frihandelsvänlig värld med öppnare marknader. För , som är ett litet och handelsberoende land, är den regelstyrda handeln avgörande för jobb och tillväxt. I frånvaron av gemensamma internationella regler blir den starkes makt lag. Det vilar på EU att axla ansvaret för att upprätthålla en fri och rättvis handel, särskilt i ett läge då frihandeln världen över utmanas av starka protektionistiska krafter. EU bör lägga mycket energi och kraft på att driva en ambitiös frihandelsagenda med moderna avtal. måste i sin tur stå upp mot europeisk protektionism. Handelspolitiken kan även användas som ett instrument för att uppnå andra prioriteringar, exempelvis minskad irreguljär migration. EU ska fortsätta att vara ett föredöme globalt genom att ingå ambitiösa frihandelsavtal med länder från världens alla delar. Fler och nya handelsavtal bör slutas, bland annat med och , , , , Aseanländer som och samt tullunionen , som består av flera länder i . Stå upp för multilateralismen Få aktörer är bättre lämpade än EU för uppgiften att försvara den regelbaserade och multilaterala världsordningen. Inte minst kan EU vara en viktig förebild vad gäller samarbete mellan stater. Med sin gedigna regionala integrering – som är unik i sitt slag – kan den europeiska modellen inspirera andra till fördjupat samarbete, något som skulle bidra till ökad stabilitet i omvärlden. Till skillnad från de enskilda medlemsstaterna har EU även möjlighet att inleda dialog och samarbete med internationella och regionala organisationer, till exempel Afrikanska unionen. EU är part i de flesta multilaterala processer som syftar till att hantera och lösa globala utmaningar och problem. I vissa fall har EU:s medlemsländer också beslutat att EU ska föra deras gemensamma talan. Den ordningen bör expanderas och utvecklas, då det kan stärka förmåga att främja våra intressen och forma globala normer. Vidare bör EU vara en stark röst i till exempel FN och () för att genomföra nödvändiga reformer av dessa organisationer. Detta är nödvändigt, eftersom multilateralismen inte bara utmanas av enskilda medlemsstater, utan även av vissa internationella organisationers oförmåga att utvecklas för att kunna möta nya slags utmaningar och problem. Ny kraft i FN-samarbetet Genom sin breda medlemskrets har FN unika förutsättningar att samla världens länder kring såväl problemformuleringar som lösningar på många av vår tids globala utmaningar. bär i sin tur det högsta ansvaret för att upprätthålla internationell fred och säkerhet. Det ligger i intresse att det normativa regelverk som den internationella ordningen vilat på försvaras och, om möjligt, förstärks. Sedan grundandet har FN stått för många viktiga och ibland avgörande insatser för fred och säkerhet. har organisationen i andra fall varit rent dysfunktionell och på befogade grunder mottagit stark kritik. Det enda sättet att återupprätta förtroendet för ett alltmer ifrågasatt FN är att organisationen på allvar börja leverera på sitt mandat. Utan ett bättre konfliktförebyggande arbete kommer inte FN att kunna sköta sitt grundläggande uppdrag. Dessutom är det mycket svårt att kräva exempelvis ökad transparens och minskad korruption från FN:s medlemsländer om inte FN som organisation inte lever upp till dessa krav. Som det blodiga inbördeskriget i särskilt har visat, är ett av de organ som är i störst behov av reform. Konsekvenserna av ett dysfunktionellt säkerhetsråd är omfattande. och har vid flertalet tillfällen använt sitt veto för att blockera fredsarbetet i . Det är uppenbart att vetorätten i måste ses över. Dessutom borde säkerhetsrådets sammansättning bättre spegla världen av , inte minst för att stärka säkerhetsrådets legitimitet. måste vi vara ödmjuka. Att reformera säkerhetsrådet är mycket svårt. Parallellt med reformerna i säkerhetsrådet bör fokusera på nödvändiga reformer av FN-systemet i stort – att få bukt med överflödig byråkrati, korruption och ineffektivitet. Vid sitt tillträde uppmärksammade den nuvarande generalsekreteraren stora behov av reformer och han lanserade en reformagenda som fokuserar på fred och säkerhet, utveckling samt ledning. Det är ett mycket angeläget arbete. Ytterligare ett exempel på organ med reformbehov är för mänskliga rättigheter. Det är självklart ohållbart att det råd som har till uppgift att säkerställa efterlevnaden av mänskliga rättigheter delvis består av länder som själva systematiskt bryter mot dessa rättigheter. Det behövs ett demokratikrav för medlemskap i för mänskliga rättigheter. FN:s demokratiska medlemsstater bör även tydligare och mer effektivt kunna agera gemensamt i olika typer av frågor som rör just mänskliga rättigheter och demokrati. är en av FN:s största bidragsgivare. Med generösa bidrag måste vi också se till att systemet levererar verkliga resultat och därför behövs ett ökat ansvarsutkrävande, ytterst i form av uteblivna bidrag från svensk sida. För att förhindra att FN-organen blir tungrodda och ineffektiva behöver dagens svenska kärnstöd till olika fackorgan inom FN kravställas till en tydligare reformagenda med fokus på kostnadseffektivitet och resultat. ska verka för att FN levererar verkliga resultat. För det krävs ökad transparens, ansvarsutkrävande och kostnadseffektivitet. internationella insatser är ett viktigt bidrag för att stärka arbetet för fred och säkerhet i världen. Men vi står inför ett antal utmaningar. Det handlar om var, i vilken kontext och med vem som ska göra internationella insatser, men även om hur vi blir bättre på samverkan mellan civila och militära delar för att skapa långsiktighet och hållbarhet. FN:s insatser har i sin tur ett stort behov av tydliga mandat och en mer begränsad omfattning med verklig möjlighet att nå uppsatta mål. Behovet av en tydlig politisk strategi och samordning inom FN och mellan medlemsstaterna är stort, likaså behovet av strategier för hur FN ska dra sig tillbaka och avsluta respektive insats. FN:s militära samarbeten har brister både vad gäller organisation och kvalitet. Försvarsmakten har klargjort prioriteringsordningen för svenskt deltagande i internationella insatser bör vara insatser som leds av i första hand Nato, därefter EU och i sista hand FN. Ett mandat från ska alltid eftersträvas vid sådana insatser och de måste ta sin utgångspunkt i principer. Kränkningar av kvinnors rättigheter är ett av de största hindren för jämställdhet samt demokratisk och ekonomisk utveckling i världen. FN-resolutionerna och 1820 om kvinnors och barns situation i väpnade konflikter är viktiga verktyg i kampen mot flera av dessa problem. har ett särskilt intresse av att resolutionerna genomförs nationellt och internationellt i all freds- och säkerhetsfrämjande verksamhet samt inom humanitära insatser. FN:s personal kommer från hundratals olika länder och förenas av målet att främja fred och säkerhet. FN måste leda genom att föregå med gott exempel, och FN-personal har ett särskilt ansvar att uppträda korrekt. Tyvärr har det visat sig att FN-personal i fält begått sexuella övergrepp mot civilbefolkningar samt att övergrepp inom förekommit. Det är oacceptabelt. har reagerat med stark kritik och bland annat stoppat utbetalningar till FN-organ. Det är också viktigt att arbetar förebyggande mot sexuella övergrepp. bör i FN-arbetet fokusera på ett mindre antal prioriterade sakområden där vi kan och har förmåga att vara globalt ledande. Satsningarna bör vara långsiktiga och påverka inriktningen av både bistånd, datainsamling, forskning och stöd till institutioner. I de allra flesta FN-frågor har vi stor samsyn med våra nordiska grannar – , och – och vi skulle alla vinna på ökad specialisering för att uppnå och upprätthålla expertis och operativ förmåga vare sig det gäller exempelvis hälsofrågor, medling, antibiotikaresistens, utbildning eller rustningskontroll. Internationella klimatsamarbeten med FN som grund De globala miljöutmaningarna och klimatförändringarna utgör ett av de allvarligaste hoten mot människors säkerhet och levnadsvillkor runt om i världen. Många miljöproblem – och allra tydligast klimatutsläppen – bryr sig inte om nationsgränser utan har påverkan långt bortom de platser där föroreningen skett. En effektiv miljö- och klimatpolitik måste därför alltid sträva efter internationella lösningar. ska behålla sin pådrivande roll i de internationella klimatförhandlingarna. är viktigt och ska fortsätta att utvecklas. Det finns också andra internationella konventioner som är i behov av uppdatering och utveckling, exempelvis Chicagokonventionen som har inverkan på möjligheten att prissätta flygets utsläpp. Så långt det är möjligt bör vi söka globala och marknadsorienterade system för prissättning av utsläpp. Utgångspunkten är att förorenaren ska betala. Ett av de mest kostnadseffektiva verktygen inom klimatpolitiken är internationella klimatinvesteringar. Ett exempel på detta är Clean Development Mechanism (CDM) som tillkom i samband med Kyotoprotokollet. Mekanismen möjliggör för industriländer att investera i projekt för att minska utsläppen i andra delar av världen och avräkna de uppnådda utsläppsminskningarna mot de egna målen. I finns ett avsnitt som handlar om att utveckla flexibla mekanismer för att sänka utsläppen. Systemet är inte färdigförhandlat – men rätt hanterat skulle det kunna bli ett globalt system för handel med utsläppsrätter. Det nya systemet är tänkt att ersätta Kyotoprotokollets CDM-system. Det är en utveckling som bör bejaka, utan att för den skull minska sina insatser för en grön omställning och kostnadseffektiva utsläppsminskningar på hemmaplan. En av FN:s viktigaste uppgifter är att verka för nedrustning och icke-spridning av massförstörelsevapen. Det är bedrövande att risken för spridning av massförstörelsevapen har ökat . Dagens kärnvapenländer måste gå i främsta ledet och minska sina egna kärnvapenarsenaler för att med trovärdighet kunna driva icke-spridningsfrågorna. Även de taktiska kärnvapnen måste omfattas av nya nedrustningsavtal, och ett provstoppsavtal måste komma på plats. Utvecklingen av missilförsvar utgör också en viktig komponent i icke-spridningsarbetet, då det bland annat syftar till att ta bort incitamenten för länder att utveckla massförstörelsevapen och missilteknologi. Det svenska engagemanget för nedrustning och icke-spridning av kärnvapen ska fokusera på områden där kan skapa verklig och tydlig nytta. Tyvärr uppfyller inte FN:s konvention om kärnvapenförbud (TPNW) detta kriterium. Eftersom kärnvapenmakterna står utanför konventionen, riskerar den i stället att försvaga om förhindrande av spridning av kärnvapen (NPT). I förlängningen innebär det att kärnvapenförbudskonventionen faktiskt riskerar att också bidra till utebliven nedrustning. Dessutom kan en svensk ratificering få mycket negativa följder för egna försvarssamarbeten med andra länder. Regeringens utredare rekommenderar att inte undertecknar eller ratificerar kärnvapenförbudskonventionen. delar denna slutsats. För att på bästa sätt bidra till kärnvapennedrustning bör i stället kraftfullt driva en linje som syftar till att främja och värna existerande processer, såsom NPT och den bredare NPT-regimen. Det är viktigt att det fullständiga provstoppsavtalet (CTBT) kan träda i kraft och stärkas. Vidare är det angeläget att det avtal som reglerar konventionella stridskrafter i , , vidmakthålls och efterlevs för att säkra ett tryggt och stabilt . Men även den olagliga spridningen av små och lätta vapen måste bekämpas, då sådana vapen skördar hundratusentals dödsoffer . är världens största ekonomi (i köpkraftsjusterade termer) och är troligen världens största ekonomi, mätt i dollar, . Landet har också allt större säkerhetspolitiska ambitioner, inte bara i sitt närområde utan även globalt. President mål är att landet ska vara en dominerande stormakt – ekonomiskt, politiskt och militärt. Det faktum att världens ledande ekonomi förväntas vara en auktoritär stat utmanar våra intressen, värderingar och ytterst den rådande världsordningen. Dels handlar det om att agerar inom ramen för existerande organisationer som FN för att blockera initiativ som riskerar att skada kinesiska intressen eller allierade. Dels skapar nya, parallella organisationer och strukturer som riskerar att försvaga etablerade institutioner som FN, EU och . använder också sin ekonomiska makt för att skaffa inflytande i andra länder, bland annat genom att köpa företag med vital kompetens och investera i samhällsviktig infrastruktur. Det så kallade Sidenvägsinitiativet sträcker sig ända från till och är kanske det mest iögonfallande exemplet på kinesiska investeringar utomlands. är även aktivt i flera andra delar av världen, exempelvis och . Att investerar i andra länder har givetvis ett flertal positiva effekter vad gäller utveckling och handel, men innebär onekligen också ett antal stora utmaningar. Det gäller såväl att ett auktoritärt land kan få ett mycket stort politiskt inflytande i de länder där det investerar, som att många av dessa investeringar har negativa miljöeffekter. På vår kontinent har varit särskilt aktivt i där de etablerade ett mer formellt nätverk för samarbete, vilket numera är känt som 17+1-samarbetet. Elva av de europeiska länderna i samarbetet är också EU-länder, däribland våra baltiska grannländer. Även länder som , och samarbetar med och är föremål för stora kinesiska investeringar. Att en lång rad EU-länder blir allt mer beroende av är problematiskt. Det kan i värsta fall förhindra ett gemensamt EU-agerande gentemot . Så har också redan skett i vissa frågor. Till exempel så stoppade EU från att fördöma kinesisk aggression i och året därpå stoppades även EU-kritik mot bristande respekt för mänskliga rättigheter. finns också på kartan för kinesiskt intresse. Det handlar om allt från att kinesiska studenter skickas till framstående svenska universitet och att kinesiska företag köper svenska innovativa företag, till investeringar i svensk infrastruktur och kinesiskt industrispionage.