frsrdg · H704JO1 · 2019-11-12 00:00:00 — När någon häktats i sin utevaro bör tingsrätten därför, som framgått, även kontakta för att följa upp vilka åtgärder som vidtagits för att verkställa häktningsbeslutet och dessu- tom göra egna aktiva efterforskningar av kontaktuppgifter till den häktade per- sonen. Det som kommer fram i kontakterna ska dokumenteras. Mot bakgrund av de bristfälliga kontroller som gjordes i det aktuella målet finns det enligt min mening anledning för tingsrätten att i handläggningsrutinerna klargöra vilka kontroller som bör genomföras när någon häktats i sin utevaro och vad syftet med kontrollerna är. Det inträffade illustrerar också att det när ett mål inte kun- nat avgöras ibland kan behövas en grundlig genomgång av målet utförd av en jurist. Jag ser positivt på att kontakter med åklagaren som sker genom domstolens verksamhetsstöd numera alltid dokumenteras, men vill stryka under att även kontakter som tas på annat sätt än genom verksamhetsstödet måste dokument- eras. Om tingsrätten hade utfört sådana kontroller som jag redogjort för ovan talar mycket för att häktningsbeslutet hade kunnat verkställas och målet avgöras ti- digare. Som jag nämnt ovan avser jag i första hand det förhållandet att den tilltalade i vart fall befunnit sig i och då godkänt ett före- läggande om ordningsbot och att han snabbt kunde delges efter att tingsrätten kontaktat och fått information om bl.a. en ny adress till ho- nom. Som framgått har utredningen inte kunnat ge svar på om un- derrättades om häktningsbeslutet . Min bedömning av Polismyn- dighetens handläggning utgår därför från att myndigheten underrättades om be- slutet först . ska verkställa ett beslut om häktning i utevaro. Med an- ledning av att myndigheten anfört att ett mottaget häktningsprotokoll i prakti- ken uppfattas som en framställan om efterlysning finns det anledning att fram- 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L hålla att det inte krävs någon särskild framställan om verkställighet av ett häkt- ningsbeslut utöver den underrättelse om beslutet som domstolen ska lämna till . När domstolen underrättat myndigheten om beslutet är det polisens uppgift att vidta nödvändiga åtgärder för att verkställa beslutet, t.ex. besluta om efterlysning, göra registerslagningar eller spana efter den häktade. En annan sak är att domstolen kan göra en särskild framställan om efterlysning. Även om domstolen gör en sådan framställan kvarstår skyl- dighet att verkställa ett beslut om utevarohäktning. har förklarat att frågan om ett aktivt eftersökande av en efterlyst person ska vidtas eller inte avgörs av hur ärendet prioriteras i förhål- lande till andra arbetsuppgifter. Som jag anfört inledningsvis är det med hänsyn till de skäl som ligger till grund för ett häktningsbeslut ofta angeläget att ett beslut om häktning i utevaro verkställs så fort som möjligt. Jag har inte un- derlag för att göra några generella uttalanden om hur ska prioritera sina arbetsuppgifter. Enligt min mening bör dock i vart fall vidta sådana åtgärder för att verkställa ett häktningsbeslut som kan genomföras utan större arbetsinsatser, t.ex. registerslagningar, förfrågningar till andra myndigheter om det där finns några uppgifter som kan leda till att den häktade hittas eller kontroll på den häktades senast kända adress. Av yttrande framgår att myndigheten inte har några an- teckningar om att några åtgärder för att verkställa häktningsbeslutet, utöver en efterlysning, vidtogs efter att myndigheten underrättades om häktningsbeslutet . Som jag uppfattar var anledningen till att några aktiva åtgärder inte vidtogs att myndigheten hade en gammal adressupp- gift till den häktade mannen och att han inte var folkbokförd på någon adress. Enligt min mening var dessa omständigheter inte sådana att kunde avstå från att genomföra registerslagningar och fråga andra myndigheter om det där fanns uppgifter som kunde leda till att den häktade mannen hittades. fick information om de kontaktuppgifter som den häktade mannen angett på delgivningskvittot till tingsrätten: en c/o-adress som gick till en butik i , en mejladress och ett telefonnum- mer. Såvitt framkommit vidtog trots detta inte några åtgär- der för att söka efter honom. har uppgett att man av resurs- skäl i normalfallet inte vidtar spaningsåtgärder när det gäller det slag av adress som angetts på delgivningskvittot. Jag konstaterar att den häktade mannen blev delgiven efter att tingsrätten skickat en försändelse till den adress han uppgett på delgivningskvittot. hade därför anledning att undersöka om det gick att få kontakt med honom på den adressen. Det fanns också skäl för att undersöka om det fanns möjlighet att få kontakt med honom genom den mejladress och det telefonnummer han angett på delgiv- ningskvittot. Det är inte acceptabelt att inte vidtar aktiva åt- gärder för att verkställa ett beslut om häktning när det finns aktuella kontakt- uppgifter eller uppgifter om var den häktade personen kan befinna sig. Av yttrande framgår vidare att det inte gått att utreda om kontaktuppgifterna vidarebefordrades till den polispersonal som arbetar med handräckning i det polisområde där adressen fanns. Anledningen till det är att det trots myndighetens rutiner inte upprättades något ärende i ärendehanter- PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L ingssystemet när efterlysningen registrerades . Det är inte hel- ler acceptabelt. Såväl en underrättelse om ett häktningsbeslut som en framstäl- lan om efterlysning och de kontakter som tas med t.ex. åklagare och domstol måste självfallet dokumenteras och diarieföras. Det inträffade illustrerar vikten av att ett ärende om verkställighet av ett beslut om häktning dokumenteras i enlighet med de regler som gäller. Det finns också anledning att kort beröra rutiner. Myn- digheten har beskrivit rutiner för verkställighet av beslut om utevarohäktning i de två polisområden som berörs av JO:s utredning. Jag delar Polismyndighet- ens bedömning att det är en brist att det inte funnits några dokumenterade ruti- ner i polisområde och att de beskrivna rutinerna framstår som sårbara eftersom en enskild tjänsteman ansvarar för delar av handläggningen. Den omständigheten att en polis som normalt inte beslutar om efterlysning re- gistrerade efterlysningen och då inte registrerade något ärende i ärendehanteringssystemet illustrerar denna brist. Jag ser positivt på att Polis- myndigheten ser över rutinerna vid polisområde . Vidare noterar jag att det i en handling om hanteringen av utevarohäktningar i polisområde som bifogat anges att ett beslut om häktning i utevaro vidarebefordras till de poliser som arbetar med handräck- ning endast om den häktade har en folkbokföringsadress inom . Som jag redogjort för måste vidta vissa åtgärder för att försöka verkställa ett beslut om häktning även om den häktade inte är folkbokförd, och det är naturligtvis inte acceptabelt att aktiva åtgärder för att verkställa ett beslut endast vidtas om den häktade är folkbokförd i . De skyldigheter som polisen har för att försöka verkställa ett häktningsbeslut bör enligt min mening framgå av rutiner. Det kan därför finnas anledning att se över rutinerna för verkställighet av beslut om utevarohäktning i alla polisom- råden. Som anfört finns det inte någon formell skyldighet för en åklagare att självständigt bevaka eller följa upp att ett häktningsbeslut verk- ställs. Det är dock en självklarhet att en åklagare ska samverka med andra myn- digheter i rättskedjan bl.a. i syfte att en rättegång ska kunna genomföras inom skälig tid och tvångsmedel hanteras på ett korrekt sätt. Det finns ju dessutom i dessa fall ett ärende hos som åklagaren har ett ansvar för att bevaka och där det kan krävas förnyade överväganden från åklagarens sida när det gäller behovet av tvångsmedel. Åklagaren måste därför vara observant på omständigheter som rör verkställigheten liksom på sådant som kan tala för att det förekommit något fel i handläggningen och uppmärksamma den som har ansvar för detta. Ett gott exempel på detta är de åtgärder som AA vidtog efter att hon tagit över ärendet . Det är dock anmärkningsvärt att inte vid- tog någon dokumenterad åtgärd i ärendet . När ett åtal väckts och tingsrätten inte kallat till huvudförhandling bör åklagaren enligt min mening kontakta tingsrätten för att informera sig om anled- 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L ningen till tidsutdräkten. När en sådan kontakt bör tas beror på omständighet- erna i det enskilda fallet. Mot bakgrund av att åklagaren normalt är den som initierat frågan om häktning i utevaro är det rimligt att han eller hon, oavsett om åtal är väckt eller inte, regelbundet kontaktar tingsrätten för att informera sig om vilka åtgärder som vidtagits för att häktningsbeslutet ska kunna verk- ställas. Det kan vara rimligt att sådana kontakter tas åtminstone en gång , och det som kommer fram vid dessa kontakter ska dokumenteras. Det är lämp- ligt att åklagaren i samband med kontakterna hör efter om det finns något som han eller hon kan bistå med för att domstolen ska kunna kalla till huvudför- handling eller för att ett beslut om häktning i utevaro ska kunna verkställas. Om detta görs kan det bidra till att sådana brister i tingsrättens och polisens handläggning som förekommit i det aktuella ärendet upptäcks, och det kan ge åklagaren underlag för en bedömning för egen del av om det finns förutsätt- ningar för fortsatt häktning. Sammanfattande och avslutande synpunkter Utredningen visar att bristfälliga rutiner och otillräckliga åtgärder hos och , men även hos , tillsam- mans lett till att brottmålet i tingsrätten avgjordes efter att åtal väcktes, samt till att den tilltalade under i stort sett hela var häktad i sin utevaro utan att åtgärder vidtogs för att verkställa häktningsbeslu- tet. Det framstår som att en förutfattad uppfattning om att den tilltalade lämnat landet bidrog till de brister som förekommit. Det inträffade är naturligtvis helt oacceptabelt. Att prövningen av ett åtal för våldtäkt fördröjs på detta sätt har stor negativ inverkan för målsäganden. Även om den som varit häktad i sin utevaro inte blivit föremål för något frihetsberövande kan beslutet – som den berörde nor- malt inte känner till och som i det aktuella fallet gällt under en mycket – få konsekvenser även för denne. Tingsrätten hade det huvudsakliga ansvaret för att brottmålet kunde avgöras inom skälig tid och för den utevarohäktning som rätten beslutat om. Jag är mycket kritisk till att tingsrätten inte vidtog tillräckliga kontrollåtgärder och till att stämning i målet utfärdades efter att stäm- ningsansökan kom in till tingsrätten. Tingsrätten kan vidare inte undgå kritik för att man inte säkerställde att tagit emot häktningsbeslutet och för den bristfälliga dokumentationen av kontakterna med åklagaren dels om bl.a. den tilltalades adressuppgifter i tiden efter att stämningsansökan kom in till domstolen, dels inför lagmannens genomgång av äldre mål varje halvår. hade ansvaret för att verkställa tingsrättens beslut om ute- varohäktning. ska kritiseras för att inga åtgärder utöver en efterlysning vidtogs för att verkställa beslutet efter att man fick del av det 2016 och för den bristfälliga dokumentationen av verkställigheten. Det som kommit fram ger inte tillräcklig grund för kritik mot Åklagarmyn- dighetens handläggning. Jag vill dock återigen framhålla att alla myndigheter i rättskedjan har ett ansvar för att inom ramen för det uppdrag myndigheten har PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L agera så att häktningsbeslut kan verkställas och huvudförhandling hållas inom skälig tid. Med anledning av de uttalanden jag gör om tingsrättens rutiner vid utevaro- häktning skickar jag en kopia av beslutet till för kännedom ef- tersom det kan finnas anledning för verket att se över den handbok som bl.a. tingsrätten hänvisat till. Polisen får inte genomföra en kroppsbesiktning av väsentlig omfattning i ett fordon (Dnr 7001-2017) Beslutet i korthet: En kvinna i bil blev stoppad av polisen. Polisen fattade misstanke om narkotikabrott och beslutade om husrannsakan i bilen och kroppsvisitation av kvinnan. Undersökningen av kvinnan genomfördes i den bakre delen av en minibuss, där kvinnan fick klä av sig först på överkroppen och sedan på underkroppen inför en kvinnlig polis. Enligt JO hade inte fog för att anse att kvinnan var skäligen misstänkt för narkotikabrott. Polisen fattade därmed beslut om hus- rannsakan och kroppsvisitation utan att det fanns förutsättningar för det. Po- lismyndigheten kritiseras för detta. JO uttalar att när en person tvingas att ta av sig sina kläder för att polisen ska kunna söka efter narkotika i kläderna, innebär detta ofrånkomligen att också den misstänktes kropp iakttas. Den polis som genomför undersök- ningen har i en sådan situation självfallet också uppmärksamhet på om den misstänkte t.ex. genom sin kroppsställning försöker gömma narkotika i sina armhålor eller på något annat ställe på kroppen. Även om den misstänktes kropp bara granskas som hastigast anser JO att undersökningen sammanta- get måste ses som en kroppsbesiktning i mening. Under- sökningen av kvinnan var därför enligt JO en kroppsbesiktning och inte en kroppsvisitation. Med hänsyn till att kroppsbesiktningen av kvinnan innebar att hon tving- ades att klä av sig så att hon visade intima delar av kroppen, anser JO att den varit av mera väsentlig omfattning. En sådan kroppsbesiktning ska genom- föras inomhus och i ett avskilt rum, och det finns inte något rättsligt ut- rymme för att genomföra den på något ställe som inte omfattas av begreppet inomhus. kritiseras för att kroppsbesiktningen av kvinnan genomfördes i en minibuss. Enligt JO kan det finnas situationer när en kroppsbesiktning av mera vä- sentlig omfattning kan genomföras med bibehållen respekt för den miss- tänktes integritet och med tillfredsställande avskildhet trots att den inte ge- nomförs inomhus. Mot denna bakgrund överlämnas beslutet till Justitie- departementet. 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot , Polisre- gion , bl.a. för att hon tvingats klä av sig i en polisbuss inför en polis som skulle leta efter narkotika. Hon uppgav i huvudsak följande. blev hon stoppad av polisen när hon var på väg i bil från en promenad med en ung flicka som hon är kontaktperson för. Polisen frågade bl.a. vem som ägde bilen. Hon var osäker på detta då det var en tillfällig bil i väntan på en ny. Polisen beslutade att hon skulle klä av sig i en polisbuss inför en kvinnlig polis som skulle leta efter narkotika. Polisen uppgav inte nå- got skäl till beslutet. AA har aldrig missbrukat droger eller gjort sig skyldig till brott som har med droger att göra. I handlingar från avseende den anmälda händelsen anges att en polispatrull stoppade en bil med anledning av att den framfördes oregelbun- det. Föraren blev mycket nervös och svarade otydligt på frågan om vart de var på väg. Hon visste inte vem som var ägare till bilen och svarade otydligt och nervöst på frågan om hon hade någon narkotika med sig. Föraren misstänktes för narkotikabrott, och polisen genomförde en kroppsvisitation av henne och en husrannsakan i bilen. Mellan förarsätet och passagerarsätet hittades en ta- blettburk med genomskinlig vätska. Enligt ett analysbesked från Nationellt forensiskt centrum innehöll vätskan inte narkotika. JO begärde att skulle yttra sig om grunden för husrannsakan och kroppsvisitationen av AA samt om hur kroppsvisitationen genomfördes. () yttrade sig efter att de befattningshavare som berörs av anmälan fått tillfälle att lämna upplysningar. Myndigheten redovisade bl.a. följande upplysningar från berörda befattningshavare: Polisassistent […] CC har angett att han som förundersökningsledare i den aktuella förundersökningen fattade tvångsmedelsbesluten rörande AA. Vid tillfället var han och [polisassistent, JO:s anm.] DD i och såg en bil som framfördes på ett sätt som väckte misstanke om att bilföraren skulle kunna vara alkoholpåverkad. De lät utföra en registerkontroll rö- rande det framförda fordonet som visade sig ägas av AA:s före detta man, vilket är en person som han vet är dömd för narkotikabrottslighet . De stoppade bilen och föraren visade sitt körkort och fick avge utandningsprov i ett så kallat sållningsinstrument för kontroll av om hon kunde ha alkohol i utandningsluften. Provresultatet gav ingen miss- tanke om trafiknykterhetsbrott. AAtillfrågades om vem som ägde bilen och svarade att hon inte visste det, vilket CC tyckte var anmärkningsvärt. Han började fundera över om AA kunde ha narkotika på sig eller i bilen. När AA tillfrågades om hon hade narkotika på sig eller i bilen blev hon nervös. Hon svarade ungefär: öh, öh, tog en paus, tittade sig omkring i bilen som om hon letade efter något. Sedan svarade hon något i stil med att: Det borde det inte finnas. Till följd av AA:s beteende och svar på frågan om hon hade narkotika på sig eller i bilen, kom CC fram till att AA var skäligen misstänkt för PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L narkotikabrott (innehav) och att hon därför skulle kroppsvisiteras och att husrannsakan skulle verkställas i bilen för att leta efter narkotika. AA in- formerades om brottsmisstanken mot henne och att hon därför skulle kroppsvisiteras och att husrannsakan skulle genomföras i bilen. AAtillfrågades om hon ville åka till polisstationen för att där verkställa kroppsvisitationen och hon insisterade på att hon ville bli kroppsvisiterad på platsen för ingripandet. CC är övertygad om att integritetskränkningen som kroppsvisitationen innebar för AA hade varit större om kroppsvisita- tionen verkställts i en arrestcell på polisstationen än på det sätt som den kom att verkställas. Det fanns inga öppna lokaler i närheten av platsen för fordonsstoppet där polisen kunde låna ett avskilt utrymme. Det var mörkt ute och nästan folktomt på plat- sen. Han beslutade att kroppsvisitationen skulle utföras i polisens buss och AA uttryckte inga invändningar mot detta. Bussen hade tre rader med säten inbegripet framsätena och hade tonade rutor överallt utom på framrutan. När AA kroppsvisiterades befann hon sig ensam längst bak i bussen till- sammans med [polisassistent, JO:s anm.] EE framför sig. Insynen utifrån var obefintlig. Vid husrannsakan i bilen påträffades ett basebollträ i metall samt en ta- blettburk med en vätska inuti som CC trodde var en amfetaminlösning. Av burkens märkning framgick att den tidigare innehållit narkotikaklassade tabletter. AA delgavs misstanke om dels narkotikabrott genom innehav av den vätska som antogs kunna vara narkotika, dels brott mot knivlagen ge- nom att i bil på allmän plats ha innehaft ett bollträ lätt tillgängligt på förar- platsen. Hon tillfrågades om hon önskade ha en försvarare närvarande vid förhöret men avböjde den möjligheten och därefter förhördes hon på plat- sen om de misstänkta brotten. EEhar, förutom uppgifter som CC lämnat, framfört i huvudsak följande. Hon verkställde kroppsvisitationen av AA i en civil minibuss tillhörande . EE frågade om AA hade någon narkotika på sig och AA svarade att hon inte hade det. Hon berättade för AA att hon skulle titta över- allt och även i AA:s underkläder. Först fick AA ta av sig de yttersta klä- derna och fickorna på de kläderna kontrollerades. Därefter fick AA ta av sig tröjan och sedan visa att hon inte hade narkotika i sin BH. Därefter fick AA ta på sig BH och tröja. EE bad AA dra ner sina byxor och trosor, vilket hon gjorde. AA fick sedan dra upp trosorna och byxorna eftersom det inte påträffades någon narkotika i trosorna. AA var aldrig helt naken och hade kläder på sig antingen på överkroppen eller på underkrop- pen. De klädesplagg AA hade på sig tog hon själv av på uppmaning av EE, som inte behövde dra av eller hjälpa AA att ta av sig något klädesplagg. Hon upplevde att AA var tillmötesgående eftersom hon gjorde som EE sa och bad om. AA nämnde något om att hon förstod varför EE visiterade henne. Ingen narkotika hittades vid kroppsvisitationen. Det var folktomt i området vid tiden för åtgärderna. redovisade följande bedömning: Grunden för husrannsakan i bilen och kroppsvisitationen av AA En utgångspunkt för att få genomföra en husrannsakan, kroppsvisitation eller kroppsbesiktning är att det föreligger en skälig misstanke om brott. Poliserna, som efter registerkontroll fått information om att bilen som AAframförde ägdes av en person som tidigare dömts för flera narkoti- kabrott, har uppgett att de tyckte att det var anmärkningsvärt att AA uppgav att hon inte visste vem som ägde bilen. Denna omständighet tillsammans med iakttagelser av AA:s beteende, nervositet samt svar på polisernas fråga 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L om hon hade narkotika på sig eller i bilen har enligt utredningen i ärendet legat till grund för bedömningen att det förelegat en skälig misstanke om narkotikabrott (innehav). Någon ytterligare omständighet har inte fram- kommit. Även om har förståelse för CC:s bedömning anser myndigheten vid en granskning i efterhand att ingen av de anförda omstän- digheterna, enskilt eller tillsammans, synes vara sådana konkreta omstän- digheter som gav grund för en skälig misstanke om narkotikabrott. Det kan därför ifrågasättas om misstanken mot AA nådde upp till den styrka som krävs för skälig misstanke, vilket var en förutsättning för besluten om kroppsvisitation och husrannsakan. Det kan inte heller anses ha förelegat några faktiska omständigheter som påtagligt visade att man med fog kunde förvänta sig att påträffa visst föremål eller vinna utredningsresultat. Vid så- dant förhållande har det inte heller funnits skäl för aktuella tvångsmedels- beslut. Av den beslutande polismannens egna uppgifter framgår att beslutet om kroppsvisitation av AA fattades som beslutet om husrannsakan i bilen. Med hänsyn till allmänna principer för tvångsmedelsanvändning fanns det enligt skäl att avvakta med beslut i frågan om kroppsvisitation tills husrannsakan i bilen hade slutförts. Fråga om kroppsvisitations genomförande Den undersökning som gjordes av AA i förevarande ärende bestod i att hon först fick ta av sig de yttersta kläderna varvid fickorna på de kläderna kon- trollerades. Hon fick sedan ta av sig tröjan, visa att det inte fanns någon narkotika i BH:n varefter hon fick ta på sig BH och tröja igen. AAdra ner sina byxor och trosor. När EE konstaterat att det inte fanns nå- gon narkotika i trosorna fick AA dra upp trosorna och byxorna igen. AA var inte helt naken och hade kläder på sig antingen på överkroppen eller på underkroppen. Det står således klart att AA vid undersökningen befann sig tillsammans med EE längst bak i en polisbuss, som kan antas vara ett tämligen trångt utrymme, och att hon där fick dra ner byxor och trosor för att kontroll av eventuell förekomst av narkotika i trosorna skulle kunna ske. AA har alltså varit naken, i vart fall delvis, i EE:s åsyn i ett trångt utrymme. De under- sökningsåtgärder som vidtogs, t.ex. genomsökning av AA:s underkläder m.m., faller inom ramen för en kroppsbesiktning, oaktat att syftet inte har varit att undersöka AA:s kropp. Det aktuella fordonet hade tonade sid- och bakrutor samt delvis tonad framruta. Även om det var folktomt på platsen vid tillfället så har under- sökningsåtgärderna vidtagits i ett fordon vid en trafikkorsning i ett tätbe- byggt område där det inte kunde uteslutas att någon passerade polisbussen. Det synes därtill endast ha varit polismannens kropp och framförvarande säten som skylde insynen från fordonets framruta. Enligt kan det – med hänsyn till de sammantagna om- ständigheterna som redovisats ovan – med visst fog ifrågasättas om inte den aktuella undersökningen har varit av mera väsentlig omfattning och därför rätteligen borde ha skett inomhus och i avskilt rum. Det kan vidare ifråga- sättas om den har genomförts i enlighet med de krav på avskildhet och vär- dighet som ska iakttas vid genomförandet av en sådan undersökning.