frsrdg · H704JO1 · 2019-11-12 00:00:00 — Av 11 § lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. (StidL) följer att den som ska förpassas till avtjäna ett fängelsestraff i anslutning till det tillfälligt får förvaras i allmänt häkte eller polisarrest i avvak- tan på beslut om anstaltsplacering eller om det behövs med hänsyn till trans- portförhållandena. En tillfällig förvaring i häkte har i praxis ansetts kunna ske med stöd av den nämnda bestämmelsen även när en intagen ska överföras från en anstalt till en annan. Från JO:s sida har tidigare uttalats att en sådan utvidgad tillämpning dock torde förutsätta att frågan om ändrad anstaltsplacering har ak- tualiserats och att förvaring i häkte sker i avvaktan på beslut i den frågan (se t.ex. JO 1988/89 s. 99). En sådan tillfällig förvaring bör dock, enligt ett utta- lande i förarbetena till bestämmelsen, inte få pågå mer än någon eller (se prop. 1974:20 s. 77). har denna praxis kodifierats i och med införandet av 2 kap. 4 a och 4 b §§ fängelselagen. Genom de nämnda bestämmelserna tydliggörs dessutom en in- tagen tillfälligt får förvaras i häkte i samband med en omplacering, dvs. inte längre än nödvändigt och inte längre än , om det inte finns särskilda skäl för . Även om det finns särskilda skäl ska vistelsen i häkte inte få vara längre än . Motsvarande reglering när det gäller placering i häkte i samband med att verkställigheten inleds (initialplaceringar) har införts i 10 § strafftidslagen (2018:1251). I förarbetena till den nya lagen har denna ökade flexibilitet, i fråga om möjligheten att ta in en dömd person i häkte i samband med att han eller hon ska överföras eller förpassas till , motiverats med att Kriminalvårdens uppgift att placera intagna generellt sett har blivit mer komplicerad och tidskrävande (prop. 2017/18:250 s. 74). När det gäller omplaceringsfallen anges att behovet av att placera en intagen i häkte i samband med en omplacering främst avser akuta omplaceringssituationer vid t.ex. ordningsstörningar eller risk för rymning eller fritagning (a. prop. s. 79). KR I M I N A L V Å R D I de fall där en dömd person som i likhet med AA har avtjänat delar av sitt straff utomlands och överförs till för vidare straffverkställighet, är det på många sätt fråga om både en omplacering och en initialplacering. Place- ringen kan betraktas som en omplacering med hänsyn till att den dömde redan avtjänat delar av sitt straff i anstalt och som en initialplacering med tanke på att det inte är de svenska reglerna för verkställighet som har beaktats vid den ur- sprungliga placeringen i det andra landet. Det kan därför i detta senare skede i vissa fall finnas behov av att genomföra de utredningar (t.ex. risk- och behovs- bedömningar eller en utredning inför ett beslut om särskilda villkor) som an- nars görs i samband med att en verkställighet inleds. I sammanhanget bör dock noteras att det i en sådan situation kan finnas viktig information att inhämta från det tidigare verkställighetslandet, vilken kan vara av betydelse både när det gäller bedömningen av om det finns skäl att vidta några utredningsåtgärder och i själva placeringsfrågan. Enligt förarbetena till de nya bestämmelserna i fängelselagen, som jag re- dogjort för ovan, är en tillfällig placering i häkte av den som ska omplaceras främst aktuell i akuta omplaceringssituationer. Enligt min uppfattning finns det inte anledning att bedöma omplaceringar som skett med stöd av den tidigare gällande lagstiftningen på något annat sätt. Efter det att Kriminalomsorgen (den norska motsvarigheten till Kriminalvården) hade begärt att verkställigheten skulle flyttas över till bifölls begäran av Kriminalvården . AAöverflyttades emellertid inte till . Det var alltså inte en akut omplaceringssituation som föranledde behovet att placera AA i häkte. Som jag har nämnt ovan skiljer sig dock ett ärende som detta från de omplaceringar som görs mellan svenska anstalter på så vis att flera av de frågor som aktualiseras i ett initialplaceringsärende kan bli aktuella även här. Mot denna bakgrund anser jag att det fanns visst fog för Kriminalvården att med stöd av 11 § StidL placera AA i häkte i avvaktan på den nya anstalts- placeringen. AA borde dock skyndsamt ha överförts till riksmottagningen i an- stalten Kumla eller, om detta inte var möjligt, till någon annan anstalt. AA kom i stället att tillbringa i häkte innan han överfördes till riksmottag- ningen, vilket inte skulle ha varit acceptabelt ens om den nya strafftidslagen och de nya reglerna i fängelselagen hade börjat tillämpas vid den aktuella tid- punkten. Kriminalvården har uppgett att anledningen till att AA blev kvar i häkte så pass länge var att det inte fanns någon plats ledig i riksmottagningen. Jag är medveten om bristen på lediga platser inom och har därför öppnat ett initiativärende för att utreda vilka konsekvenser beläggningssitua- tionen inom får för de frihetsberövade (dnr O 19-2019). Plats- brist är inte ett godtagbart skäl för den långa häktesplaceringen av AA. Jag är sammantaget mycket kritisk till det inträffade. Hanteringen av frågan om särskilda villkor Enligt 1 kap. 7 § fängelselagen ska beslut om särskilda villkor meddelas för en intagen som avtjänar fängelse i lägst , om det inte är uppenbart obehöv- ligt. Av lagens förarbeten framgår att möjligheten att avstå från att besluta om 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 KR I M I N A L V Å R D särskilda villkor ska användas restriktivt men att det i ett enskilt fall kan vara uppenbart att en intagen inte utgör någon sådan samhällsfara som motiverar särskilda villkor, trots att han eller hon avtjänar ett långvarigt fängelsestraff. Av de allmänna råden till den nämnda bestämmelsen, i Kriminalvårdens före- skrifter och allmänna råd (KVFS 2011:1) om fängelse, FARK Fängelse, fram- går att ett beslut om särskilda villkor kan vara uppenbart obehövligt t.ex. när den återstående verkställighetstiden understiger . Enligt (2012:2) om särskilda villkor för långtidsdömda och placering i riks- mottagning ska kontakt tas med beslutsfattare vid SCK om ett häkte, en anstalt eller en placeringssektion finner att omständigheterna i ett enskilt fall talar för att det kan vara uppenbart obehövligt att besluta om särskilda villkor. Genom utredningen har framkommit att det dröjde från det att AA anlände till häktet till dess att häktet tog kontakt med riksmottag- ningen med en begäran om att en utredning inför beslut om särskilda villkor skulle initieras. Det har även framkommit att häktet skickar en sådan begäran avseende alla klienter som dömts till fängelse i lägst och att man i de fall där den kvarvarande verkställighetstiden överstiger inte gör någon bedömning av om det kan finnas skäl att avstå från en sådan begäran. Det fram- går varken om riksmottagningen, när en begäran om utredning inkommer dit, gör någon bedömning av om utredningen är nödvändig eller inte, eller vilka överväganden, om några, som gjordes i AA:s fall. Av Kriminalvårdens yttrande framgår inte heller om SCK överväger frågan i samband med att man fattar beslut om överflyttning av verkställighet. När AA ankom till häktet hade han och kvar att avtjäna av sitt straff och när en begäran om utredning avseende särskilda villkor sedermera lämnades in till riksmottagningen återstod endast och . Kriminalvården har gjort bedömningen att det inte förekommit nå- got egentligt fel vid hanteringen av frågan om särskilda villkor eftersom AA:s kvarvarande verkställighetstid översteg och det i ett sådant läge inte finns någon skyldighet att överväga om det kan anses uppenbart obehövligt att be- sluta om särskilda villkor. Frågan om det kan anses uppenbart att en intagen inte utgör någon sådan samhällsfara som motiverar särskilda villkor är emellertid inte enbart beroende av den återstående straffverkställighetstiden. I det aktuella fallet översteg dessutom med endast . Även det faktum att AA innan han flyttades över till hade avtjänat sitt straff i en öppen anstalt och där beviljats flera permissioner som han hade genomfört utan anmärkning, talade för att det inte fanns skäl att meddela ett beslut om särskilda villkor. Enligt min bedömning borde dessa faktorer ha föranlett häktet att, i enlighet med vad som föreskrivs i , ta kontakt med en beslutsfat- tare vid SCK för ställningstagande i frågan. Motsvarande åtgärd borde även ha vidtagits av riksmottagningen när häktets begäran inkom dit. Eftersom SCK fattar beslut i fråga om både överflyttning av straffverkställighet och särskilda villkor bör vidare SCK i vissa fall redan i samband med att överflyttningsären- det avgörs kunna göra en bedömning av om det finns skäl att utreda särskilda villkor. I AA:s fall återstod visserligen och av straff- tiden när SCK fattade beslut om överflyttning av hans straff- KR I M I N A L V Å R D Som jag redan konstaterat är dock bedömningen av om det finns skäl att meddela särskilda villkor inte enbart beroende av den res- terande verkställighetstidens längd. Från det att AA ankom till riksmottagningen dröjde det ända till innan SCK tog ställning i frågan om särskilda villkor. Kriminalvården har uppgett att det inte går att utesluta att förfarandet tog med anledning av semestertider och en mellankommande storhelg. Enligt min uppfattning borde AA:s ärende oavsett detta ha behandlats med större skyndsamhet än vad som skedde. Vid ankomsten till riksmottagningen hade AAtillbringat i häkte i väntan på en plats där. Detta i kombination med vad som redan då var känt om AA:s tidigare verkställighet och hur av verkställigheten som kvarstod när AA anlände dit, borde ha lett till en skyndsam hantering av ärendet både från riksmottagningen och från SCK:s sida. Sammanfattningsvis är jag kritisk till att varken häktet eller riks- mottagningen initialt ifrågasatte om det fanns ett behov av att utreda särskilda villkor för AA:s del, för att om möjligt påskynda placeringsärendet och mini- mera tiden i häkte. Jag är även kritisk till att häktet tog hela på sig innan någon handläggningsåtgärd över huvud taget vidtogs i AA:s ärende och att det dröjde nästan en månad från det att AA anlände till riksmot- tagningen till dess att ett beslut i frågan om särskilda villkor meddelades. Som jag har nämnt ovan anser jag även att det kan finnas skäl för SCK att ta ställning till om det finns ett behov av särskilda villkor i de ärenden om över- flyttning av straffverkställighet där frågan kan bli aktuell. Som Kriminalvården konstaterat i sitt yttrande handlades placeringsärendet, i tiden efter beslutet att inte meddela särskilda villkor, med skyndsamhet. efter beslutet, , fattades ett beslut om att AA skulle placeras i anstalten , som är en anstalt i säkerhetsklass 2. AA hade å sin sida begärt att få bli placerad i en anstalt i säkerhetsklass 3 och hänvisat till att han i varit placerad i en lågsäkerhetsanstalt och där genomfört per- missioner utan anmärkning. Efter det att AA hade begärt omprövning av pla- ceringsbeslutet fattade Kriminalvården beslut om att han i stället skulle vara placerad i anstalten , en anstalt i säkerhetsklass 3. Av skälen för beslutet framgår att Kriminalvården inför detta beslut hade in- hämtat uppgifter om AA:s verkställighet i . Av 2 kap. 1 § fängelselagen framgår att en intagen inte får placeras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än vad som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. I ett beslut om placering eller omplacering måste Kriminalvården göra en helhets- bedömning och vid denna särskilt beakta risken för rymning, fritagning, fortsatt brottslighet, missbruk och annan misskötsamhet samt behovet av att undvika en olämplig sammansättning av intagna (10 § fängelseförordningen [2010:2010]). Information av betydelse för placeringsfrågan kan givetvis fin- nas att inhämta från en tidigare anstalt där den dömde varit intagen. 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 KR I M I N A L V Å R D tog Kriminalvården inte kontakt med anstalten i förrän inför beslutet om Även om jag inte anser mig ha tillräckligt stöd för slutsatsen att det saknades ett fullgott underlag för beslutet att placera AA i en anstalt i sä- kerhetsklass 2 framstår det, mot bakgrund av vad som framkommit om AA:s tidigare verkställighet, som att placeringen medförde mer ingripande övervak- ning och kontroll än vad som var nödvändigt. Jag vill i detta sammanhang un- derstryka vikten av att Kriminalvården även i de fall där den intagne verkställt delar av sitt straff utomlands, inhämtar den information från den tidigare an- stalten som kan ha betydelse i placeringsärendet. En vistelse i häkte skiljer sig på flera sätt från en vistelse i kriminalvårdsanstalt, bl.a. när det gäller lokaler, säkerhetsrutiner och den dömdes möjlighet till kon- takt med omvärlden. Tiden i häkte upplevs av de flesta intagna som särskilt Det är därför mycket angeläget att häktesvistelsen inte pågår längre än vad som är nödvändigt och att den som döms så snart det är möjligt placeras i anstalt. Det här ärendet belyser några av de svårigheter som kan aktualiseras i sam- band med att verkställigheten av ett fängelsestraff ska överföras från ett annat land till svensk kriminalvård och som kan leda till oönskade resultat i form av t.ex. oskäligt långa häktesplaceringar. Kriminalvården har inte utformat några särskilda föreskrifter eller allmänna råd om överflyttning av verkställighet från Kriminalvården tillhandahåller inte heller någon dessa ärenden bör hanteras. Med bakgrund av de synpunkter på ärendets hand- läggning som jag har framfört anser jag att Kriminalvården bör se över de ru- tiner som finns i den här typen av ärenden samt överväga behovet av föreskrif- ter och tydligare riktlinjer, för att undvika att något liknande inträffar igen. Det som AA har anfört i övrigt ger inte anledning till något uttalande från JO prövar inte frågor om skadestånd. Handläggningen i en kriminalvårdsanstalt av ett ärende om varning enligt fängelselagen (Dnr 6230-2017) Beslutet i korthet: Beslutet berör frågor med anknytning till förutsättning- arna för en rättssäker process i ett ärende om varning enligt fängelselagen. ChefsJO uttalar sig om den redogörelse som normalt upprättas med anled- ning av misstänkt misskötsamhet, den därefter följande utredningen och be- slutet i ett sådant ärende. ChefsJO är kritisk till att uppgifterna i redogörelsen över misstänkt misskötsamhet inte innehåller en saklig och utförlig beskrivning av händel- sen samt vilka som närvarade. ChefsJO betonar vikten av att en noggrann redogörelse skrivs i nära anslutning till händelsen. KR I M I N A L V Å R D 2019/20 JO1 När det gäller den fortsatta utredningen är chefsJO kritisk till att Krimi- nalvården – mot bakgrund av brister i utredningen – inte tog del av en över- vakningsfilm över den misstänkta misskötsamheten enligt den intagnes be- gäran. ChefsJO anser att Kriminalvården bör inta en generös inställning till att spara en sådan inspelning om den intagne begär det. Inspelningen kan vara ett viktigt bevismedel i situationer där motstridiga uppgifter har läm- nats och där ord står mot ord. Frågan blir särskilt angelägen vid allvarliga anklagelser om våld och hot, där en varning kan få betydelse vid bedöm- ningen av om villkorlig frigivning ska skjutas upp. Kriminalvården borde även ha upplyst den intagne om att inspelningen inte skulle tillföras utred- ningen och att den skulle komma att spelas över automatiskt. Vidare borde Kriminalvården ha informerat om möjligheterna att begära ut inspelningen enligt reglerna om utlämnande av allmänna handlingar, även om myndig- heten bedömde att ett utlämnande inte kunde ske. Anledningen till det är att beslut i en sådan fråga kan överklagas. När det gäller det skriftliga beslutet om varning är chefsJO kritisk till att det inte innehåller en klargörande motivering när det gäller vilket faktiskt handlande som varningen avser. I en anmälan som kom in till JO och därefter följande skrifter framförde AA klagomål mot anstalten Saltvik. Han anförde i huvudsak följande: inträffade en incident mellan honom och en medintagen. En kriminalvårdare som närvarade vid händelsen – och som tidigare betett sig illa mot honom – upprättade felaktigt en redogörelse för misstänkt misskötsam- het rörande honom. När han förhördes om händelsen begärde han att anstalten skulle ta fram en inspelning av händelsen från en övervak- ningskamera. Han upprepade sin begäran vid ett kompletterande förhör . Anstalten tog dock inte del av inspelningen och tilldelade ho- nom en varning enligt fängelselagen för hot och våld mot med- intagen. Sedan Kriminalvården avslagit hans begäran om omprövning av var- ningen överklagade han beslutet till förvaltningsrätten. –som gavs in till anstalten – begärde han att övervakningsfilmen skulle grans- kas och användas som bevis vid domstolens prövning. Kriminalvården sparade dock inte inspelningen, som automatiskt spelades över. Kriminalvården infor- merade honom inte heller om att inspelningen skulle spelas över och meddel- ade inte något skriftligt beslut med anledning av hans begäran. Dessutom borde anstalten ha hållit förhören med honom med hjälp av tolk, eftersom han inte behärskar det svenska språket i sådan utsträckning att han kan ta till vara sin rätt i ett ärende av det aktuella slaget. Sammanfattningsvis har han inte fått en rättvis ”rättegång”. Till anmälan bifogades bl.a. en kopia av ett yttrande från Kriminalvården till förvaltningsrätten i det överklagade beslutet om varning. 2 0 1 9 /2 0 J O1 KR I M I N A L V Å R D JO begärde att Kriminalvården skulle yttra sig över AA:s klagomål i de delar som redovisats ovan. Efter remiss har Kriminalvården, huvudkontoret, genom tf. chefen för sektionen för verksjuridik, anfört i huvudsak följande: Uppgifter om sakförhållandena har hämtats in från region och från anstalten Saltvik genom kriminalvårdsinspektören . Av uppgifterna framgår i huvudsak följande. inträffade en incident mellan AA och en medintagen på avdelningen. Två personal var fysiskt närvarande på avdelningen under in- cidenten och iakttog då hur AA hotade en medintagen. Med anledning av händelsen upprättade personalen en rapport, varefter förhör hölls med AA . Vid förhöret nekade AA till att han skulle ha ”pratat skit” om eller hotat den medintagne. fick AA ta del av rapporten och förhöret och invände då i ärendet. Vidare framförde han önskemål om att förhöras på nytt med tillgång till serbisk tolk. hölls ett nytt förhör med AA med hjälp av en serbisk telefontolk. När förhöret började påtalade AA att tolken bröt på kroatiska och att han därför ville avbryta tolkningen eftersom han inte förstod allt vad tolken översatte. AA tillfrågades då om en annan tolk skulle anlitas varvid AAavböjde och godkände att förhöret fortsatte utan tolk. Under förhöret uttryckte AA önskan om att ”Kriminalvården tar fram ljud och bild som bevisning”. Kompletterande uppgifter tillfördes förhöret av rapporterande personal med förtydligande av vad som avsetts med ”pratat skit”. godkände och undertecknade AA förhöret med komplette- ringen. beslutade anstalten Saltvik att tilldela AA en varning enligt 12 kap. 1 § fängelselagen (2010:610) för våld eller hot mot medinta- gen, bilaga 1 [bilagan här utelämnad, JO:s anm.]. Mot bakgrund av vad som framkommit i utredningen och personalens iakttagelser ansåg anstalten Saltvik misskötsamheten vara styrkt och bedömde inte att det var nödvän- digt att kontrollera och lägga inspelningar till grund för beslutet. inkom AA med en begäran om omprövning av beslutet om varning. I begäran om omprövning har AA bland annat angett att han ”vill att video och ljud inspelningar ska granskas och användas som bevis i mitt överklagande”. beslutade Kriminalvården att inte ändra anstaltens beslut, bilaga 2 [bilagan här utelämnad, JO:s anm.]. Av beslutet framgår bland annat att det i ärendet framkommit tillräckliga upp- gifter och att det därför saknades anledning att granska eventuella video- och ljudinspelningar. inkom AA med en överklagan som vidarebefordrades till förvaltningsrätten i . Förvaltningsrätten har ännu inte avgjort ärendet. Inspelningen från händelsen har gallrats genom att den automatiskt och successivt spelats över i närtid. En automatisk överspel- ning sker på så vis att sekvenser spelas över bit för bit med start efter 4 da- gar och pågår sedan i . För att en inspelning ska sparas krävs ett aktivt handlande och ett särskilt beslut. Något beslut om att inspel- ningar ska gallras fattas inte då detta sker automatiskt och i enlighet med regelverket. KR I M I N A L V Å R D Mot bakgrund av att två personal varit fysiskt närvarande vid den aktu- ella händelsen och utifrån egna iakttagelser kunnat redogöra för händelse- förloppet fanns det inte någon anledning att spara inspelningen. Inspel- ningen har aldrig utgjort utredningsmaterial. Anstalten Saltvik bevarar en- dast inspelningar om en incident ligger till grund för en polisanmälan och den kan antas ha betydelse för utredningen eller om det sker en incident som föranleder utredning och det inte finns någon annan tillgänglig bevis- ning, så som vittnesmål. AA har inte begärt ut inspel- ningen. AAhar befunnit sig i och enligt personalen har han inte några svårigheter att förstå eller kommunicera på svenska. AA deltar bland annat i programverksamhet utan att tolk behövs. Anstalten Saltvik har använt sig av tolk då AA invänt att han inte har för- stått. Det inledande förhöret med AA genomfördes utan tolk då personalen bedömt att det inte fanns något behov. AA framförde inte något önskemål om tolk . I samband med att AA tog del av rapporten och förhöret invände han i ärendet och framförde önskemål om att förhöras på nytt med tillgång till serbisk tolk. hölls ett nytt förhör med AA med hjälp av en serbisk telefontolk. När förhöret påbörjades påtalade AA att tolken bröt på kroatiska och han ville därför avbryta tolkningen eftersom han inte förstod allt vad tolken över- satte. AA tillfrågades då om en annan tolk skulle anlitas varvid AA avböjde och godkände att förhöret fortsatte utan tolk. Det är av stor vikt att kriminalvårdspersonal bemöter intagna på ett profes- sionellt och respektfullt sätt. Anstalten Saltvik tillbakavisar att berörd kri- minalvårdare bemött AA på ett olämpligt sätt. Vidare kan tilläggas att per- sonalen på avdelningen inte träffar de intagna ensamma utan det är alltid två personal på plats. Av 12 kap. 1 § fängelselagen (2010:610) framgår att en intagen som bryter mot de föreskrifter och villkor som gäller för verkställigheten får tilldelas en varning. Av 3 och 4 §§ samma kapitel följer att frågor om varning enligt 1 § eller uppskjutande av villkorlig frigivning enligt 26 kap. 6 och 7 §§ ska avgöras skyndsamt samt att det ska hållas förhör med den intagne innan ett beslut om varning meddelas. Av 8 § förvaltningslagen (1986:223) följer att när en myndighet har att göra med någon som inte behärskar svenska eller som är allvarligt hörsel- eller talskadad, bör myndigheten vid behov anlita tolk. Av 32 § andra stycket kameraövervakningslagen (2013:460) följer att bild- och ljudmaterial från kameraövervakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde inte får bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med övervakningen. Av 7 § lagen (2001:617) om behandling av personuppgifter inom krimi- nalvården följer att personuppgifter som behandlas enligt denna lag ska gallras så snart de inte behövs för de ändamål de insamlats för, dock senast efter det att den senaste påföljden eller åtgärden avseende den regi- strerade helt har verkställts eller upphört. Av 8 § Kriminalvårdens föreskrifter (KVFS 2012:5) om behandling av personuppgifter inom framgår följande. 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 KR I M I N A L V Å R D ljudmaterial från allmän kameraövervakning får bevaras av högst en månad. Första stycket gäller inte om materialet har betydelse för 1.incidentutredning inom enligt Kriminalvårdens före- skrifter och allmänna råd (KVFS [SÄK] 2010:1) om rapportering, ut- redning och vidtagande av åtgärder i samband med incidenter,