frsrdg · H704JO1 · 2019-11-12 00:00:00 — Efter en utflykt till ett köpcentrum , tillsammans med personal från hemmet, berättade AA att en ung man hade förgripit sig på henne vid köpcentret. polisanmälde AA:s vårdnadshavare incidenten. Det finns inte några bestämmelser om att ungdomshemmet i ett fall som detta ska göra en polisanmälan. Det ligger dock i sakens natur att ett ung- domshem inte kan förhålla sig helt passivt om ett barn som vårdas vid hem- met blir utsatt för ett brott. En första förutsättning för att hemmet ska kunna göra en polisanmälan är att det inte på grund av sekretess finns något hinder att röja uppgifterna. Den s.k. socialtjänstsekretessen utgjorde inte något hinder för hemmet att göra en anmälan till polisen. En mer övergripande fråga är vem som ska bedöma, ungdomshemmet eller socialnämnden, om en polisanmälan bör göras när det gäller barn som vårdas med stöd av LVU vid ett särskilt ungdomshem. Enligt JO ligger det närmare till hands att anse att det är socialnämnden som bör avgöra om en polisanmälan bör göras i ett fall som det nu aktuella. Det fanns vid den aktuella händelsen inga rutiner vid hemmet eller före- skrifter från SiS om hur en situation som den nu aktuella skulle hanteras. JO anser därför att det finns skäl för SiS centralt att överväga om det behöver utarbetas någon form av handläggningsrutin som rör situationen att miss- tanke uppkommit om att ett barn vid ett ungdomshem blivit utsatt för ett brott. Ungdomshemmet tog aldrig kontakt med AA:s vårdnadshavare utan be- stämde först efter incidenten, i samråd med , att so- cialtjänsten skulle lämna information till vårdnadshavaren. För det kritiseras hemmet. AA, född , vårdades med stöd av 2 och 3 §§ lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Hon var som är aktuell 2 0 1 9 /2 0 J O1 SO C I A L T J Ä N S T placerad på ungdomshem, som drivs av Statens institutionssty- relse (SiS). AAvar på en utflykt tillsammans med personal från ungdomshemmet till ett köpcentrum i en stad nära . På vägen tillbaka till hemmet berättade AA för personalen att en ung man hade förgripit sig på henne på köpcentret. berät- tade hon mer om händelsen. Enligt de uppgifter som AA lämnade kunde hon ha blivit utsatt för ett sexuellt övergrepp. I en anmälan klagade AA:s mor, , på ungdomshemmet. Hon anförde bl.a. att det dröjt innan hon fick information om händelsen och att hem- met borde ha gjort en polisanmälan direkt efter händelsen. Inledningsvis hämtade JO in journalanteckningar om AA från stads- delsförvaltning i och ungdomshem. JO granskade handlingarna och anmodade därefter SiS att komma in med ett yttrande över vad BB hade framfört i sin anmälan. I sitt remissvar (bilagorna här utelämnade) anförde SiS följande: () har anmodat (SiS) att yttra sig över vad som framförs i en anmälan till JO gällande SiS ung- domshem (). Yttrandet ska innehålla en redogö- relse för handläggningen och myndighetens bedömning av denna. I anmälan till JO framförs klagomål mot att i samband med att en ungdom ska ha blivit utsatt för ett sexuellt övergrepp under en ute- vistelse inte tog ungdomen till läkare för läkarvård. Vidare framförs i an- mälan klagomål mot att vårdnadshavaren inte fick veta om händelsen förrän efter händelsen. Anmälaren framför också att ungdomen inte har fått tala med en vuxen om händelsen och inte fått den hjälp ungdo- men har varit i behov av. Anmälaren anger att en polisanmälan borde ha gjorts direkt vid händelsen. SiS har remitterat begäran internt till institutionschefen vid som hänvisar till rapport, utredning och beslut enligt lex , den an- mälan som gjorts till i anledning av händelsen (bilaga 1) och till IVO:s beslut i ärendet (bilaga 2). Ytterligare un- derlag har utgjorts av ungdomens sociala journal och patient journal hos SiS samt ett kompletterande yttrande från (bilaga 3). Vi- dare har sjuksköterska lämnat upplysningar per e-post (bi- laga 4 och 5). Rättslig reglering m.m., se bilaga A Sammanfattning av lex Sarah-utredning rörande händelsen, se bilaga B Handläggningen av den aktuella händelsen Ungdomen var på en utevistelse i ett köpcentrum i en närbelägen stad med två personal från ungdomshemmet. Ungdomen var vid tillfället . Personalen lämnade ungdomen ensam på köpcentrumet. När ungdomen kom tillbaka till personalen be- SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 rättade ungdomen att hon försökt få en man att köpa cigaretter, att mannen då sagt att hon måste utföra sexuella tjänster och att ungdomen gått med mannen men inte gjort det han bad om. Avdelningsföreståndaren och biträdande avdelningsföreståndaren DDblev informerade om att en man försökt få ungdomen att utföra sexuella tjänster men att hon inte gjort detta. CC och DD tyckte att informationen från personal som varit med vid händelsen var otydlig och hade ett eget samtal med ungdomen . Ungdomen berättade då att hon hade tagit på mannens könsorgan. Hon uttryckte vid samtalet en stark oro för att uppgifterna skulle komma ut och sa att hon inte ville att CC och DD skulle göra en polisanmälan eller berätta för eller för vårdnadshavaren om det som hänt. Det fanns stora svårigheter i kommunikationen med vårdnadshavaren och so- cialnämnden hade beslutat om umgängesbegränsning enligt 14 § LVU. Efter att ha talat om för ungdomen att detta måste göras kontaktade DD , som uppgav att den skulle kontakta vårdnadshavaren via dennas ombud och sedan återkomma till SiS. infor- merade CC och DD om att de inte kunde vänta på att social- tjänsten skulle kontakta vårdnadshavaren. fick avdelningen veta att vårdnadshavaren hade fått informationen. Då CC och DD tillsammans med övriga ledningsgruppen var på tjänsteresa och meddelade man social- tjänsten per mejl att antingen kunde göra en polisanmälan eller skulle CC och DD göra en polisanmälan . Det framgår av journalen att polisen kom till institutionen för att förhöra flickan med anledning av att vårdnadshavaren dagen innan hade gjort en polisanmälan. Av journalanteckningar i ungdomens journal framgår att ungdomen re- dan berättade att mannen tagit på hennes intima kroppsdelar och visat sitt könsorgan samt att personal sagt till henne att detta skulle komma att polisanmälas. Av journalanteckningarna framgår vidare att ung- domen berättade att mannen tvingat henne att ut- föra sexuella handlingar. Anmälan till socialnämnden enligt 14 kap. l § SoL gjordes , efter händelsen. Av utredning och beslut i lex Sarah-ären- det framgår att anledningen till att anmälan till dröjde var att informationen om händelsen inte hade gått fram tillräckligt tydligt inom institutionen och att det uppfattades som oklart vad som hade hänt. Det fanns dock dokumenterat i ungdomens journal som hän- delsen inträffade att hon blivit utsatt för sexualbrott. Ingen information till vårdnadshavaren lämnades av . I stäl- let bedömdes i samråd med att skulle lämna informationen till vårdnadshavaren och sedan återkoppla till institutionen, innan polisanmälan gjordes. Institutionschefen hade inte fått information om händelsen utan fick detta först i samband med att verksamhetsdirektö- ren kontaktade henne i samband med en tidningsartikel om hän- delsen. SiS kontaktade polisen för att göra en polisanmälan och fick då besked att det inte behövdes eftersom vårdnadshavaren hade gjort en anmälan. 2 Frågor i ärendet Händelsen i övrigt består i huvudsak av två delar. Den första delen gäller SiS rutiner i fråga om polisanmälan, den andra delen gäller hälso- och sjuk- vård samt stöd till den enskilde. Inledningsvis ska anmärkas att ungdomen inte borde ha lämnats ensam under sin utevistelse. Det finns tydliga instruktioner om detta och infor- mation om saken hade lämnats. I denna del är det alltså obestridligen så att 2 0 1 9 /2 0 J O1 SO C I A L T J Ä N S T en brist föreligger, som har hanterats särskilt och ligger utanför nu aktuell remiss. 2.1 Polisanmälan och information till vårdnadshavaren Vad gäller händelsen som sådan bör följande framhållas. Ungdomen är och under tvångsvård. En av omständigheterna kring flickan är att rela- tionen mellan henne och modern är ansträngd och att flickan uttryckt att hon känner stor oro för att mamman skulle få vetskap om händelsen och för dennas reaktioner. Av utredningen framgår att det har fattats beslut enligt 14 § LVU om umgängesbegränsning. Av utredningen framgår vidare att information om händelsen har varit otydlig. Som redogjorts för i bilaga A. finns det rekommendationer i Socialsty- relsens allmänna råd för när en polisanmälan bör göras vid brott mot barn och vad den ska innehålla. De allmänna råden riktar sig visserligen till socialnämnderna i deras verksamhet, men grundas på bestämmelser i och OSL som är tillämpliga även hos SiS. I de allmänna råden anges bl.a. att om det finns en misstanke om brott mot ett barn enligt 3, 4 eller 6 kap. , bör en polisanmälan skyndsamt göras, såvida det inte strider mot barnets bästa. Vid bedömningen av barnets bästa bör hänsyn tas till bl.a. barnets behov av skydd, brottets svårighetsgrad, vilken relation bar- net har till den misstänkte gärningsmannen och hur barnet skulle reagera om en anmälan gjordes. I det aktuella ärendet visar utredningen att ungdomen var starkt emot att en polisanmälan skulle göras. Institutionen gjorde ändå bedömningen att en polisanmälan skulle göras. Institutionen informerade socialnämnden om händelsen i enlighet med anmälningsskyldigheten i 14 kap. l § SoL. Det framgår att institutionen ville att vårdnadshavaren skulle informeras i ett tidigt skede, innan en polisanmälan gjordes men att man ansåg att detta borde göras av socialnämnden på grund av stora svårigheter att kommuni- cera med och samverka med vårdnadshavaren. Denna uppfattning vinner stöd av den omständigheten att nämnden till följd av situationen mellan vårdnadshavaren och ungdomen beslutat om en umgängesbegränsning en- ligt 14 § LVU. Om en ungdom motsätter sig att uppgifter lämnas till vård- nadshavaren ska vidare en prövning göras av vem som disponerar över sekretessen, den unge eller vårdnadshavaren och om sekretess föreligger gentemot vårdnadshavaren (12 kap. l, 2 och 3 § § OSL). Utredningen får anses visa att det fanns en osäkerhet på om hur situationen skulle hanteras. Det saknades tydliga lokala rutiner för hur ett misstänkt sexuellt övergrepp skulle hanteras i det akuta skedet. Det fanns heller inte centrala riktlinjer inom området. En överenskommelse med socialnämnden att informera en vårdnadshavare i SiS ställe är emel- lertid i sig inte fel. En väsentlig omständighet var att ungdomen så starkt och tydligt mot- satte sig en polisanmälan. Skälet till detta var bl.a. den oro som tidigare nämnts. Denna omständighet, sammantagen med beslutet om umgänges- begränsning gjorde att polisanmälan inte skedde omgående. Detta var också en anledning till att den vanliga uppföljningen med undersökning m.m. inte kom till stånd, se utförligare i bilaga 3. Av tjänsteanteckningen i bilaga l framgår också att SiS gått varligt fram, av hänsyn till hennes rädsla. Det anges att man förmodligen hade agerat annorlunda om det inte varit för denna omständighet. I god LVU-vård lig- ger ju också att personalen ska arbeta för att våra ungdomar ska kunna känna förtroende för personalen och kan känna att de kan lita på oss. Oavsett dessa faktorer finns det likväl ett övergripande hänsyn och dess- utom en sekretessbrytande bestämmelse. Emellertid var den information som flickan och personalen lämnade otydlig och sporadisk och det var svårt att få en klar bild av vad som faktiskt inträffat, se bilaga 1. SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 inträffade och beslutades ett samtal med flickan. Den första och otydliga informationen blev tydligare allteftersom. När ungdomen under tisdagssamtalet upprepade att hon inte ville att en polisanmälan skulle göras informerades hon om att detta dock måste göras, varefter kontaktades, som uppgav att man skulle ta kontakt med vårdnadshavaren, vilket skedde . Sammantaget ledde de faktorer som nämnts till en fördröjning av polisanmälan, vilket har fått konsekvenser för ungdomen, något som han- terats inom ramen för lex Sarah-ärendet, se bilaga 1. Av redogörelsen i avsnitt 2.1 framgår att vårdpersonal i situationer som denna står inför olika hänsyn som var för sig leder till skilda bedömningar i frågan om en polisanmälan ska göras eller inte. Det står likväl klart att en polisanmälan ska göras när man kan misstänka att ett brott kan ha inträffat av sådan beskaffenhet att sekretess bryts och andra övergripande hänsyn gör sig gällande. Komplexiteten i de avvägningar som ska göras framgår ytterligare av redogörelsen för den rättsliga regleringen i bilaga A. Bedömningen att avvakta med en anmälan kan antas vara grundad på en avvägning mellan de skilda, hänsyn som ovan nämnts och att det funnits starkt fog för att hänsyn till flickans vilja och rädsla ledde till att kontakter skulle tas genom . Likväl får det anses att tillräckligt starkt fog för en polisanmälan direkt från SiS förelåg, åtminstone . Motsvarande hänsyn som angetts kan antas ha föranlett bedöm- ningen att var mest lämpad att ha kontakterna med vård- nadshavaren. Huruvida detta är eller inte är en lämplig ordning kan inte generellt anges utan måste avgöras i det enskilda fallet. En sådan åtgärd fråntar dock inte SiS ansvaret för att vårdnadshavaren får den information som denne har rätt till och får inte leda till onödigt dröjsmål. Det bör an- märkas att vårdnadshavaren fick informationen av socialnämnden, vilket SiS följde upp. Det bör här antecknas att flera åtgärder har vidtagits efter händelsen, bl.a. har en revidering påbörjats av de centrala juridiska riktlinjerna när det gäller polisanmälan. 2.2 Medicinsk vård och annat samtalsstöd Frågan om utebliven medicinsk undersökning och bedömning m.m. har aktualiserats först med anledning av den aktuella JO-anmälan. Björk- backen har lämnat ett kompletterande yttrande kring detta, genom en inter- vju vilken redogörs för i tjänsteanteckning (bilaga 3). Av det komplette- rande yttrandet framgår i sammandrag följande. a)I samband med händelsen erbjöds ingen hälso- och sjukvårdsinsats i det akuta skedet för att medicinskt utreda och/eller bearbeta händelsen. Vissa stödjande samtal kring händelsen har dock skett i miljön, dvs. samtal med personal vid institutionen i vardagliga sammanhang. Så- dana samtal dokumenteras dock inte av institutionen. b)Institutionen har inga skriftliga rutiner för hanteringen, men vanligtvis brukar det gå till så att institutionen eller barnet/ungdomen själv gör en polisanmälan omgående. Jourhavande poliser kommer då till institu- tionen för förhör och/eller förordar att institutionen tar med bar- net/ungdomen till hälso- och sjukvården, t.ex. i , för läkarundersökning och utredning, varpå institutionen som regel åker med ungdomen till eller annan vårdgivare. Eftersom någon polisanmälan inte gjordes omgående vid händelsen så följdes inte det sedvanliga förfarandet med kontakt med i eller med annan vårdgivare och därför erbjöds inte ung- 2 0 1 9 /2 0 J O1 SO C I A L T J Ä N S T domen erforderlig läkar- undersökning och vård. Anmälan till social- tjänsten gjordes dock. c)Ungdomen har erbjudits samtal med institutionens psykolog efter händelsen, men inte velat träffa psykologen. Det framgår av flickans journal. Det första samtalet efter händelsen erbjöds . Vissa stödjande samtal kring händelsen har också som nämnts ovan skett i miljön. Ungdomen har också varit avviken från in- stitutionen efter händelsen: mellan och samt mellan och . Ungdomen skrevs ut . d)Efter händelsen har flera åtgärder vidtagits, bland annat har kontakt ta- gits med gynakuten i som tar emot ungdomar för undersök- ning och erbjuder samtal kring övergrepp. Gynakuten har lämnat kon- taktuppgifter och en beskrivning av vart SiS kan vända sig efter att en ungdom har utsatts för ett misstänkt övergrepp (se bilaga 4). Vidare har representanter för i bjudits in för ett informations- möte för personalen (se bilaga 5). hälso- och sjukvårds- team har vidare fått i uppdrag av institutionschefen att ta fram en lokal rutin kring sexuella övergrepp. Det måste generellt sett anses vara till barnets bästa att barnet utan dröjsmål får komma till en vårdgivare som kan ge barnet erforderlig hälso- och sjukvård och även utreda barnets behov av fortsatt stöd i anledning av ett övergrepp. SiS kan emellertid inte ta ett barn till en vårdgivare mot barnets vilja. Hälso- och sjukvården är frivillig, även för en person som är om- händertagen för tvångsvård enligt LVU, se bl.a. JO 1995/96 s. 89. Även om SiS träder in vid sidan av vårdnadshavaren i den utsträckning som be- hövs för att tillgodose barnets vårdbehov och i frågor om barnets per- sonliga förhållanden, såsom vid behov av medicinsk behandling, an- kommer det på SiS att beakta barnets egna önskemål när barnet uppnått en sådan ålder och mognad att barnet själv kan förfoga över frågan (se 6 kap. 11 § FB och 11 § LVU). Det bör dock krävas långtgående stöd och motiverande insatser från SiS sida om barnet inte vill ha en behövlig vård- kontakt. SiS ska också som huvudregel informera vårdnadshavaren och - om det är möjligt - samråda med denne, i frågor om hälso- och sjukvårdsinsatser till ett placerat barn, se bl.a. JO 2002/03 s. 259. Ett i förevarande samman- hang väsentligt undantag är om den unge själv inte vill att vårdnadshavaren ska få del av uppgifterna (se 12 kap. 3 § OSL). SiS har också ett ansvar, såväl på övergripande nivå som på lokal nivå, att samverka med andra ak- törer, t.ex. andra vårdgivare inom hälso- och sjukvården. Detta följer av socialtjänstlagen och föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2011:9) om ledningssystem för systematiskt kvalitetsarbete. När det gäller insatser till ungdomen på erbjöds samtal med psykolog efter händelsen, men erbjudandena avböjdes. Enligt gavs också stödjande samtal efter händelsen, men dessa har inte dokumen- terats. Ungdomen var sedan avviken från institutionen efter händelsen, vilket gjorde det svårt att erbjuda ytterligare stöd. De bedömningar som ska göras också i denna fråga präglas av olika hänsyn, se redogörelsen för den rättsliga regleringen m.m. i bilaga A. Det får generellt anses vara till barnets bästa att i det akuta skedet efter ett sexuellt övergrepp få komma till en vårdgivare som kan tillgodose det behov av vård, utredning och behandling som kan finnas i anledning av övergreppet. Trots att institutionen inte gjorde en polisanmälan borde in- stitutionen direkt efter händelsen ha övervägt att föreslå flickan ett besök hos en sådan vårdgivare. Eftersom flickan uttryckt stor oro för att vård- SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 nadshavaren skulle få kännedom om händelsen hade en bedömning av dispositionsrätten över uppgifterna kunnat göras jämte av om sekretess kunde anses föreligga gentemot vårdnadshavaren. En sådan bedömning hade underlättat möjligheten att gå vidare i frågan och erbjuda vårdmöj- lighet. Vad gäller frågan om annat stöd efter händelsen framgår av utredningen att flickan fick stödjande samtal i miljön, men att detta inte dokumente- rats. Sådana samtal ska dokumenteras men endast om de tillför faktiska omständigheter eller händelser av betydelse för bland annat genomföran- det eller uppföljningen av en insats (4 kap. 9 § första och andra stycket SOSFS 2014:5). Frånvaron av dokumentation får antas innebära att ingen dokumentationsskyldighet aktualiseras. Vidare erbjöds flickan stödsamtal av institutionens psykolog och det framgår av utredningen att hon i denna del haft en lika stark och uttalad vilja som i frågan om polisanmälan och avböjt det slagets erbjudanden. Även i frågor om stöd och vård gör sig samma hänsyn gällande som i frågan om polisanmälan. Men här tillkommer också hänsynen till den per- sonliga integriteten och till att ungdomen bör få hjälp att bearbeta vad hon kan ha råkat ut för i så nära anslutning till händelsen som möjligt. Vad särskilt gäller frågan om vård tillkommer dessutom den omständigheten att tidsutdräkt kan försvåra en brottsutredning (se bilaga l, tjänsteanteck- ning av ). Det kan visserligen konstateras att skilda hänsyn lett till bristfällig han- tering av denna situation, men det bör beaktas att situationen är komplex och att det inte är möjligt att entydigt ange något självklart och från bör- jan givet utfall av de överväganden som måste göras. Det bör dock an- märkas att i en situation där detta slags omständigheter inte föreligger, det finns fungerande muntliga rutiner med omedelbar polisanmälan och transport till undersökning och stödjande samtal. På institutionen pågår ett arbete med att ta fram också skriftliga rutiner. I detta enskilda fall kan slutsatsen dras att polisanmälan borde ha gjorts och att vård och stöd borde ha kommit till stånd. Att så inte skedde synes främst kunna tillskrivas en avvägning av de skilda hänsyn som uppstår i en komplex situation som den förevarande och där en bedömning både för el- ler emot en viss åtgärd kan ha fog för sig. I ett fall som detta talar övervä- gande skäl för att avvägningen borde ha utfallit på ett annat sätt. Utredningen kring ärendet ger därutöver vid handen att situationen i det enskilda fallet utvecklades olyckligt också på grund av att ledning och hjälp saknas för hur allmänna hänsyn som föreskrivs i författningar och som anges i allmänna råd ska kunna överföras till enskilda fall. Således saknas hjälp i form av tydliga riktlinjer för hur institutionerna bör agera i det akuta skedet efter ett misstänkt sexuellt övergrepp som riktats mot ett placerat barn eller ungdom. De dokument som dock finns har visat sig vara otill- räckliga. Därtill kommer att också lokala rutiner måste finnas, med upp- gifter om vart institutionerna lokalt kan vända sig för inhämtande av extern hjälp och kompetens. Sådana lokala rutiner bör också innefatta hur institutionerna lokalt ska samverka med andra vårdgivare kring denna typ av händelse. För att så långt det är möjligt minimera osäkerhet i fortsättningen om hur institutionerna ska handla vid ett misstänkt sexuellt övergrepp kommer SiS, förutom den pågående revideringen av de centrala juridiska riktlin- jerna när det gäller polisanmälan, även att inleda ett arbete gällande hur situationer av förevarande art även i övrigt bör hanteras. Vidare ankommer det på varje institution att säkerställa att det finns uppdaterade lokala rutiner med det innehåll som angetts. BB kommenterade remissvaret. 2 0 1 9 /20 J O1 SO C I A L T J Ä N S T I ett beslut anförde JO följande: BBhar i sin anmälan fört fram klagomål mot ungdomshemmet på flera punkter. Hon har bl.a. ifrågasatt det stöd som AA fick efter händelsen. Jag har funnit skäl att begränsa mina uttalanden till frågorna som rör om hemmet borde ha gjort en polisanmälan och sett till att BB fick information om händelsen tidigare än vad som blev fallet. AAvar när händelsen på köpcentret inträffade. Utifrån de uppgifter som hon lämnade till personalen vid ungdomshemmet hade hon blivit utsatt för ett sexuellt övergrepp av en person som inte hade någon koppling till hemmet. Det finns inte några bestämmelser om att ungdomshemmet i ett sådant fall ska göra en polisanmälan eller vidta några andra åtgärder. Det ligger dock i sakens natur att ett ungdomshem inte kan förhålla sig helt passivt om ett barn som vårdas vid hemmet blir utsatt för ett brott. En första förutsättning för att ungdomshemmet ska kunna göra en polisan- mälan är att det inte på grund av sekretess finns något hinder för att röja upp- gifterna. Enligt 26 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, gäller nämligen sekretess inom för en uppgift om en enskilds personliga förhållanden, om det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon närstående till denne lider men. Av 10 kap. 21 § OSL framgår emellertid att den s.k. socialtjänstsekretessen inte hindrar att uppgift som angår misstankar om bl.a. vissa brott mot barn lämnas till en åklagarmyn- dighet eller . De brott som avses i den bestämmelsen är bl.a. sexualbrott i 6 kap. .