frsrdg · H704JO1 · 2019-11-12 00:00:00 — Jag vill i detta sammanhang påminna nämnden om bestämmelsen i 6 a § för- valtningsprocesslagen där det anges att ett överklagande under vissa förutsätt- ningar ska ha kommit in från den dag domstolens beslut med- delades. Det gäller dock endast om beslutet har meddelats av en förvaltningsrätt eller en kammarrätt vid en muntlig förhandling, eller om det vid en sådan för- handling har angetts när beslutet kommer att meddelas. Nämndens rutin i det aktuella avseendet är alltså inte fullständig. Rutinen bör enligt min mening antingen innehålla en hänvisning till relevant bestämmelse eller tydligt och korrekt återspegla lagstiftningen. Nämnden bör överväga behovet av åtgärder Jag vill framhålla att det är angeläget att nämnden nu överväger behovet av åtgärder för att förbättra de berörda tjänstemännens kunskaper och övriga för- utsättningar för att handlägga ärenden som rör tvångsvård. Det är centralt att nämnden säkerställer att något liknande inte ska inträffa igen. Här är det viktigt att nämnden förvissar sig om att de rutiner som fastställts är kända såväl till innehåll som till innebörd och att tjänstemännen har tillräckliga kunskaper om de rättsregler som styrt utformningen av rutinerna. Förståelsen för att rutiner sällan är heltäckande och inte kan beskriva varje tänkbar situation är nödvändig för att undvika att rutinerna tillämpas felaktigt eller alltför mekaniskt. Som jag har berört ovan har nämnden i sitt remissvar anfört att journalanteck- ningen om GG:s kontakt med kammarrätten inte på ett riktigt sätt återger vad som sas. Som nämnts ovan är det mycket svårt att förstå hur det kommer sig att journalanteckningen fick den aktuella utformningen. Innehållet i anteck- ningen hade en central betydelse för JO:s beslut att inleda en förundersökning. Jag vill därför inskärpa att en journalanteckning måste vara tydlig och ge en korrekt bild av situationen. I detta fall var innehållet i journalanteckningen di- rekt missvisande. GG kan inte undgå kritik för hur hon utformade journalan- teckningen. En socialnämnd kunde inte låta vården enligt 3 § LVU av en ung man som fyllde upphöra utan att ha gjort en utredning om saken och utan att ha fattat ett beslut om att vården skulle upphöra (Dnr 1060-2017) Beslutet i korthet: anvisade en ensamkommande pojke till när han kom till . Han blev föremål för vård enligt 3 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU, och var placerad vid ett av Statens institu- tionsstyrelses ungdomshem. Nämnden beslutade med stöd av 11 § LVU att pojkens placering vid hemmet skulle avslutas , när SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 Som skäl för detta angav nämnden att ansvaret för honom då övergick till . Pojken lämnade hemmet den 12 decem- ber 2016, och kort därefter avslutade nämnden hans ärende. I beslutet konstaterar JO att bestämmelserna i även gäller för en- samkommande barn och unga. Av 21 § LVU framgår att socialnämnden ska besluta att vård med stöd av 3 § LVU ska upphöra när den inte längre behövs och att sådan vård får fortsätta som längst till det att den unge fyller . Om nämnden får uppgift om att den unge är i behov av vård med stöd av LVU ska nämnden inleda en utredning och därefter ta ställning till saken i ett formellt beslut. Nämnden lät i praktiken vården av pojken upphöra som han fyllde . Nämnden har uppgett att ansvaret för honom då övergick till . JO påpekar att vård med stöd av 3 § LVU endast kan upp- höra av det skälet att den unge inte längre har något vårdbehov eller att han eller hon fyller . Detta innebär att vården fortsätter oberoende av om den unge fyller om han eller hon är i behov av vård enligt LVU. Nämnden saknade möjlighet att låta vården av pojken med stöd av 3 § LVU upphöra enbart av det skälet att han fyllde . Det har också kommit fram att nämnden inte utredde om vården av poj- ken kunde upphöra och inte heller fattade ett formellt beslut om att vården skulle upphöra. Nämnden tycks ha varit av uppfattningen att beslutet om att avsluta pojkens placering vid hemmet med stöd av 11 § LVU även innebar att vården av honom upphörde. JO konstaterar att nämnden inte tycks ha förstått skillnaden mellan ett beslut enligt 11 § LVU, som handlar om hur vården av den unge ska ordnas – t.ex. att han eller hon ska vara placerad i ett visst hem, och ett beslut enligt 21 § LVU, om att vården ska upphöra. Detta tyder på omfattande kunskapsbrister hos nämnden gällande bestäm- melserna i LVU. Bristerna i handläggningen av pojkens ärende är sådana att JO riktar allvarlig kritik mot nämnden. I en anmälan till JO klagade , utredare vid Statens institutionsstyrelses (SiS) huvudkontor, och BB, psykolog vid SiS ungdomshem Klarälvsgården, på i kommuns handläggning av CC:s ärende. De anförde i huvudsak följande: CC, född , kom till som en- samkommande barn . anvisade honom till . CC blev föremål för vård enligt 3 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. placerades han vid SiS ungdomshem Klarälvsgården. I samband med att CC skrevs in vid hemmet sa nämnden upp platsen fr.o.m. , dvs. när han skulle fylla . Som skäl för detta angav nämnden att ansvaret för CC då skulle övergå till . Personal inom SiS kontaktade och påtalade att CC hade ett fortsatt vårdbehov. Det saknades förutsättningar för nämnden att avsluta LVU-vården av CC. 2 0 1 9 /2 0 J O1 SO C I A L T J Ä N S T JO hämtade in vissa handlingar från SiS ungdomshem Klarälvsgården. Akten i CC:s ärende hämtades in från i . JO be- gärde därefter att nämnden skulle yttra sig över det som AA och BB hade upp- gett i sin anmälan till JO. Nämnden anförde i ett remissvar bl.a. följande: CCblev anvisad till och placerades då på kommunens HVB för ensamkommande. omplacerades han till ett externt HVB (”Vägen till” i ) då CC inte samtyckte till sin placering i och inte följde några regler eller rutiner på boendet. Det enda han ville var att få flytta till . När vi erbjöd ett boende i och han förstod hur nära det var , gick han med på omplaceringen. på ”Vägen till” blev det klart att han inte heller där följde några regler eller rutiner och det blev ohållbart för dem att ha honom kvar. Det enda CC själv ville var att skulle ”lämna honom ifred” och låta honom sköta sig själv. Eftersom CC var min- derårig och inte samtyckte till någon form av vård eller omsorg fattades beslut om omhändertagande enligt LVU. Vid den följande LVU-förhandlingen och även de senare förhandling- arna (vid omprövningar och överklaganden) har det gång på gång slagits fast att CC inte uppfyller de egentliga kriterierna för LVU. Det finns varken bevisat missbruk eller kriminalitet. Både Förvaltningsrätten och Kammar- rätten har bedömt att CC egentligen inte heller uppvisar något ”annat socialt nedbrytande beteende”. Det har trots detta beslutats om fortsatt vård enligt LVU eftersom CC inte har samtyckt till någon typ av vård eller omsorg. Han har konsekvent hävdat att det enda han vill är att få klara sig själv och att ska låta honom göra det. Han har beskrivit att han vill bo i och att han kan ordna jobb och bostad själv. Det har inte bedömts att CC har något särskilt vårdbehov, men eftersom han var minderårig och inte har gått med på att bo på något boende som socialtjäns- ten har erbjudit och eftersom har ett ansvar att se till att min- deråriga har en trygg miljö omkring sig, har vården behövt säkerställas med stöd av LVU. Efter många omplaceringar med försök att hitta något HVB eller famil- jehem där CC gick med på att bo på ansöktes slutligen om låst plats på SiS. placerades han på SiS Långanäs. gjorde SiS Långanäs bedömningen att CC inte längre var i behov av deras vård. Han hade haft mycket utagerande beteende inledningsvis som reaktion på inlåsning och gränssättande. Detta hade dock upphört och de informerade om att eftersom CC nu samtyckte till annan placering via , så borde vården hos dem avslutas . Rekommendationen från SiS var familjehem. omplacerades CC till ett familjehem. Inledningsvis gick det bra men började CC igen med att inte gå med på att följa några regler och hävda att han bara vill att vi ska lämna honom ifred. Vid all typ av gränssättning reagerade han med utåtagerande beteende och kombinerat med detta gjorde han också vissa suicidförsök. I kontakten med Barn- och ungdomspsykiatrin har fått information om att CC främst är intresserad av att få ett läkarintyg som han kan lämna till , så att de ska ompröva hans avslagsbeslut. Barn- och ungdomspsykiatrin har inte bedömt att CC har något fortsatt psykiatriskt vårdbehov som de har erbjudit honom vård för. Efter omplacering till ytterligare ett familjehem där CC:s beteende upprepades ansöktes på nytt om plats på SiS. SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 tyckte då inte till någon typ av vård eller omsorg som kunde erbjuda och han avvek vid upprepade tillfällen från familjehemmet. CCplacerades på akutavdelning på SiS Bärby. Efter en något turbulent start då CC protesterade mot all typ av regler, lugnade CC sig. Fokus i kontakt med Bärby var då att förbereda CC på det utvisningsbeslut som kommer att verkställa efter hans 18- årsdag. Vid telefonsamtal får socialsekreteraren information från Bärby om att CC både mår och fungerar helt utan anmärkning på hem- met. Han bedöms inte ha något särskilt vårdbehov. framför önskemål om att CC ska få vara kvar på Bärby tills vården enligt planering ska avslutas när han fyller eftersom det skulle vara det bästa för CC. flyttas CC till med anledning av att han enligt SiS regelverk inte får vara kvar på en akutavdelning längre. I kontakt med SiS Klarälvsgården förklaras att informa- tion är att CC inte har något särskilt vårdbehov utan att deras uppdrag främst får anses vara att CC har daglig omsorg (boende, mat och sysselsätt- ning) fram till hans 18-årsdag och att denna omsorg tyvärr inte har kunnat säkerställas på annat sätt än via SiS eftersom CC inte samtycker till någon planering med . har haft kontakt med Migrations- verket för att säkerställa att CC i samband med sin 18-årsdag ska erbjudas boende via i väntan på utvisningen. Detta försvåras av att CC i och med flytten till nytt SiS-hem kommer att tillhöra i istället för i . Trots komplikationerna lyckas det ordnas så att och gode man har ett möte hos CC på . Han erbjuds då boende via från och med sin 18-årsdag. har, i kontakt med både SiS, och god man, varit tydliga med att bedöm- ning görs att det inte föreligger grunder för fortsatt vård enligt LVU efter A:s 18-årsdag. Detta då han inte har någon dokumenterad kriminalitet eller missbruk. Det som vid tidigare förhandlingar har kunnat bedömas vara nå- gon typ av ”socialt nedbrytande beteende” har som redogjorts för, främst varit att CC som minderårig har bedömts ha behov av boende och daglig omsorg och att CC inte har samtyckt till detta. I och med att CC efter 18-årsdagen blir ”vuxen” har bedömning gjorts att detta kan ligga till grund för fortsatt beslut om LVU. Det som i anmälan framförs, att SiS Klarälvsgården, vid upprepade tillfällen har påtalat CC:s fortsatta vårdbehov är inte något som undertecknad känner igen. CC var i samband med utskrivningen från inte intresserad av någon fort- satt vård från . Han ville fortfarande bara bli lämnad ifred. Att CC tackade nej till erbjudande om boende, bedömdes inte ändra beslutet att vården enligt LVU skulle upphöra. Tvångsvård med stöd av LVU är ett mycket stort ingrepp i en ung män- niskas liv och det krävs därför omfattande missbruk, kriminellt beteende eller annat socialt nedbrytande beteende som är så omfattande att den unge allvarligt riskerar sin hälsa. SiS ungdomshem Klarälvsgården menar att det finns uppenbara och väl dokumenterade vårdbehov som skulle leda till att fortsatt vård enligt LVU skulle vara tillämpligt. Denna bedömning delas inte av socialnämnden i . De vårdbehov som främst framgår av anmälan är psykisk ohälsa, symtom på depression, självskadebeteende, självmordsförsök m.m. Dessa vårdbehov är inte något som innefattas av LVU-lagstiftningen utan är ansvar att erbjuda vård för och i vissa fall även att besluta om 2 0 1 9 /2 0 J O1 SO C I A L T J Ä N S T Det finns alltså inte några grunder inom LVU-lagstiftningen som ger möjlighet för att tvångsvårda en ung vuxen med an- ledning av vårdbehov som tillhör psykisk ohälsa. Vidare skrivs i anmälan om användande av droger. Det som har fram- kommit i utredningar är att CC rökte hasch när han fortfa- rande bodde i . Sedan han kom till har , vid några sporadiska tillfällen, misstänkt att han kan ha använt droger. Han har lämnat prov som visar positivt på THC. För att besluta om tvångsvård av en ung vuxen person skall visa att det finns ett omfattande och pågående missbruk och några sådana uppgifter finns inte gällande CC. I anmälan skriver också Klarälvsgården om misstankar om sympatier med våldsbejakande extremism och människohandel. Precis som skrivs i anmälan är dessa uppgifter baserade på misstankar och spekulationer och finns inte belagt på så sätt så att det bedöms kunna motivera en LVU- ansökan. CC har vid många tillfällen varit avviken från den vård som soci- altjänsten har beslutat om och det har inte inkommit in- formation från polis eller liknande med några sådana misstankar. SiS ungdomshem Klarälvsgården skriver vidare i sin anmälan att de uppfattade att det var svårt att komma i kontakt med i Väs- tervik. Socialsekreterare hade telefonkontakt med personal på Klarälvsgår- den vid minst 3 tillfällen under de som placeringen där varade, i denna kontakt har socialsekreteraren förklarat hur vi ser på möjligheterna till fortsatt vård och de ansvariga socialsekreterarna har inte uppfattat att de har fått någon återkoppling från Klarälvsgården om de klagomål som fram- kommer i anmälan. Att SiS ungdomshem Klarälvsgården skulle ha sökt chefer och inte kunnat komma i kontakt bedöms inte trovärdigt då alla che- fer har telefoner som kopplas vidare till telefonsvarare, när de stängs av för möten och liknande. Utöver den kommunikation som hade med Klarälvsgården gick det åt mycket tid för socialsekreteraren att ha kon- takt med och ungdomens gode man, för att säkerställa att flytten inte skulle innebära att inte hann med att ordna något boende åt CC. Undertecknad bedömer att Klarälvsgårdens upplevelse om för lite kontakt, snarare beror på SiS egen organisation som inneburit en omflytt av CC trots att det bara var kvar av hans vårdperiod. AA och BB kommenterade remissvaret. I ett beslut anförde JO följande: ansvar för ensamkommande barn När ett ensamkommande barn har kommit till ska anvisa barnet till en kommun som ska ordna barnets boende (3 § lagen [1994:137] om mottagande av asylsökande m.fl., LMA). Det är den kommunen som sedan ansvarar för att barnet får det stöd och den hjälp som han eller hon behöver (2 a kap. 1 § socialtjänstlagen [2001:453], SoL). Av den s.k. normali- seringsprincipen följer att samma regler ska gälla för alla barn i (prop. 2005/06:46 s. 41). Det innebär att alla barn som vistas i landet ska omfattas av samma sociala omvårdnadssystem så långt det är möjligt. När barnet fyller anses han eller hon inte längre vara ett ensamkom- mande barn utan är att betrakta som vuxen (jfr 1 b § LMA). Kommunen har då inte längre ansvaret för den unge i egenskap av ensamkommande barn. Ansva- ret för honom eller henne övergår till (jfr 2, 3 och 14 §§ LMA SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 2005/06:46 s. 50). avslutar då som regel den unges pågående placering med stöd av SoL, och anvisar den unge till ett anläggningsboende (3 § LMA). insatser för barn och unga bygger på frivillighet från de berör- das sida. Barn och ungdomar kan under vissa förutsättningar ges vård utan sam- tycke med stöd av LVU. infördes fem nya paragrafer i . Vissa befintliga paragrafer fick en ändrad lydelse. De bestämmelser som är av bety- delse för min bedömning i ärendet är dock oförändrade. Vård med stöd av LVU ska beslutas om det på grund av fysisk eller psykisk misshandel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhål- lande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas, de s.k. miljöfallen (2 § LVU). Vård ska också beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende, de s.k. beteendefallen (3 § LVU). Om ett ensamkommande barn har behov av vård enligt LVU kan han eller hon tvångsvårdas. Bedömningen av om vård enligt LVU behövs eller inte på- verkas inte av om den unge vid asylprövningen har beviljats uppehållstillstånd. Av 21 a § LVU framgår att ett beslut om vård enligt lagen inte hindrar ett beslut om avvisning eller utvisning enligt utlänningslagen (2005:716). I det hänseen- det går alltså utlänningslagen före bestämmelserna i . Ett barn kan vårdas med stöd av 2 § LVU fram till dess att barnet fyller (1 § LVU). Även när det gäller vård enligt 3 § LVU är lagen i första hand tänkt att tillämpas på personer . Av en undantagsregel framgår dock att en person som har fyllt 18 men inte får tvångsvårdas med stöd av 3 § LVU om sådan vård med hänsyn till den unges behov och personliga förhållanden i övrigt är lämpligare än någon annan vård och det kan antas att behövlig vård inte kan ges med den unges samtycke (1 § tredje stycket LVU). Med socialt nedbrytande beteende enligt 3 § LVU menas att den unge beter sig på ett sätt som avviker från samhällets grundläggande normer. Beteendet ska innebära en påtaglig risk för den unges hälsa eller utveckling. Det kan t.ex. vara fråga om att den unge begår något eller några enstaka allvarliga brott utan att man för den skull kan tala om brottslig verksamhet eller att den unge vistas – annat än tillfälligt – i en missbruksmiljö (prop. 1989/90:28 s. 109). I rättspraxis finns flera fall som gäller frågan om vad som avses med ett socialt nedbrytande beteende. Rättsfallet RÅ 2000 ref. 33 gällde en 15-årig pojke som hade ett aggressivt uppträdande och svårt att behärska sig. Han hade bl.a. hotat och slagit kamrater och anhöriga. Vidare använde han narkotika och hade en dragning till asociala och destruktiva miljöer. Regeringsrätten uttalade att det framstod som alldeles uppenbart att det s.k. beteenderekvisitet i 3 § LVU var uppfyllt. Jag kan också hänvisa till två senare avgöranden från Högsta förvaltnings- domstolen: HFD 2015 ref. 7 och ref. 42. Det första fallet gällde frågan om en 2 0 1 9 /2 0 J O1 SO C I A L T J Ä N S T flicka som vistades på hemlig ort på grund av misshandel, hot och kränkande behandling i hemmet uppvisade ett socialt nedbrytande beteende genom att ris- kera att röja sin vistelseort. I det andra avgörandet fann domstolen att det inte var fråga om ett socialt nedbrytande beteende när en ungdom misskötte sin be- handling av en allvarlig sjukdom. Det är domstolen som, efter en ansökan av socialnämnden, bestämmer om 3 § LVU är tillämplig i ett visst fall (4 § LVU). När domstolen har beslutat att någon ska beredas vård med stöd av LVU är det socialnämnden som bestämmer hur vården av den unge ska ordnas och var han eller hon ska vistas under vård- tiden (11 § LVU). Det är alltså nämnden som beslutar om att placera den unge i ett visst hem. Nämnden kan vidare med stöd av bestämmelsen fatta beslut om att omplacera den unge från ett hem till ett annat eller om att avsluta en place- ring vid ett visst hem. När vård med stöd av LVU inte längre behövs ska socialnämnden besluta att vården ska upphöra (21 § LVU). Nämnden ska utreda frågan och fatta ett formellt beslut i saken. Vård som har beslutats med stöd av 3 § LVU ska upp- höra senast när den unge fyller . För vård av unga som på någon grund som anges i 3 § LVU behöver stå under särskilt noggrann tillsyn ska det finnas särskilda ungdomshem (12 § Om socialnämnden har beslutat att den unge ska vistas i ett särskilt ung- domshem ska SiS anvisa plats i ett sådant hem. I 15–20 c §§ LVU regleras ett antal särskilda befogenheter som hemmet har för att genomföra vården. met kan bl.a. besluta att den unge ska vårdas vid en låsbar enhet inom hemmet eller inskränka hans eller hennes rätt till telefonsamtal och besök. Huvudfrågan i detta ärende är om socialnämnden hade underlag för att låta vår- den av CC med stöd av LVU upphöra . CCvårdades med stöd av 3 § LVU och var placerad vid SiS ungdomshem Klarälvsgården. Vården av CC upphörde i de- cember 2016 i samband med att han fyllde . AA och BB har i sin anmälan anfört att det inte fanns förutsättningar för att vården av A skulle upphöra. När det gäller frågan om behovet av fortsatt vård har nämnden i sitt re- missvar anfört bl.a. följande. Vid den följande LVU-förhandlingen och även de senare förhandlingarna (vid omprövningar och överklaganden) har det gång på gång slagits fast att CCinte uppfyller de egentliga kriterierna för LVU. Det finns varken bevisat missbruk eller kriminalitet. Både Förvaltningsrätten och Kammarrätten har bedömt att A. egentligen inte heller uppvisar något ”annat socialt nedbry- tande beteende”. Det har trots detta beslutats om fortsatt vård enligt LVU eftersom CC inte har samtyckt till någon typ av vård eller om- sorg. Den unge får givetvis endast vårdas med stöd av LVU om det finns förutsätt- ningar för tvångsvård. Att ge någon sådan vård på grund av överväganden som SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 inte har stöd i LVU skulle vara ett allvarligt åsidosättande av grundläggande bestämmelser i den svenska rättsordningen. Inte heller får socialnämnden utan vidare låta tvångsvården upphöra om det finns behov av fortsatt vård. JO granskar typiskt sett myndigheters formella handläggning och brukar inte uttala sig i rena s.k. bedömningsfrågor. Jag avser inte att frångå den prin- cipen i detta fall. Mot bakgrund av den utredning som finns i ärendet kommer mina överväganden emellertid att behöva ta sin utgångspunkt i några av de be- dömningar i sak som nämnden har gjort när det gäller vården av CC. I det följande kommer jag att först behandla frågan om varför CC vårdades med stöd av 3 § LVU. Därefter kommer jag att gå in på frågan om det fanns förutsättningar för att låta vården av CC upphöra. Varför vårdades A enligt 3 § LVU? ordförande beslutade att omhänderta CCmed stöd av 6 § LVU. Därefter ansökte nämnden om att CC skulle vårdas enligt 3 § LVU. Till stöd för ansökan anförde nämnden bl.a. att CC hade avvikit från tidigare placeringar, att det fanns misstankar om att han använde narkotika, att han hade framfört flera allvarliga hot om att ta sitt liv – bl.a. att han skulle hoppa från en balkong eller skära sig i magen – samt att han uppvisade ett självskadebeteende och hade försökt tända eld på sig själv. Nämnden anförde vidare att CC var aggressiv och hotfull mot såväl personal som andra ungdomar och att han inte var mottaglig för någon form av vård. Förvaltningsrätten i beslutade att CC skulle vår- das med stöd av 3 § LVU. Domstolen konstaterade att CC uppvisade ett socialt nedbrytande beteende och att vård inte kunde ges med hans samtycke. I dom- skälen anförde förvaltningsrätten bl.a. följande: I målet framgår att A. har uppträtt aggressivt och hotfullt mot personal och andra ungdomar på de boenden som han varit placerad i. Han hade under sin placering på Ungdomsboendet slagit en ungdom. Vid samma boende hade han kastat möbler och bord på personal och andra ungdomar. När han var placerad vid Vägen Till HVB-hem i hade han kastat en dörr mot en personal. […] Båda boendena sade upp sina uppdrag efter bedömning att de inte kunde hantera hans beteende med tillgängliga resur- ser. CChar upprepat hotat med att skada sig själv. Hoten har gällt att han ska tända eld på sig själv, att han ska skära sig i magen, att han ska kasta sig från en balkong och att han ska slå sitt huvud i en vägg. Dessa hot är ytterst allvarliga. CChar vidare vid ett stort antal tillfällen avvikit från de boenden som han varit placerad i. Han har inte lämnat några uppgifter om var han har befun- nit sig och vad han har gjort när han har varit avviken.