frsrdg · H704JO1 · 2019-11-12 00:00:00 — En annan sak är att kan komma överens med en förälder om att denna på frivillig grund ska uppvisa resultat av ett drogtest i samband med umgänge. I det nu aktuella ärendet har socialnämndens socialutskott, som ett villkor i besluten om umgängesbegränsning, föreskrivit att AA ska underkasta sig drog- test. Det är ett beslut som innebär tvång för den enskilde att underkasta sig ett kroppsligt ingrepp som en förutsättning för att ett umgänge med barnen ska komma till stånd. Sådana beslut kan endast fattas om åtgärden har stöd i lag. Det finns varken i LVU eller i någon annan lagstiftning någon bestämmelse som ger socialnämnden rätt att i ett sådant här fall kräva att resultat av ett drog- test ska uppvisas. Bestämmelsen i 14 § LVU om umgängesbegränsning tar sikte på själva umgänget och hur det kan begränsas. beslut saknar alltså laglig grund. ska därför kritiseras. När ett barn vårdas med stöd av LVU är det inte helt ovanligt att en eller båda föräldrarna har problem med missbruk. Det ligger i sakens natur att soci- alnämnden då kan ha ett befogat intresse av att kunna förvissa sig om att en förälder inte är påverkad av droger när han eller hon ska umgås barnet. Om den enskilda inte frivilligt accepterar att uppvisa resultat av drogtester har dock so- cialnämnden, som framgår av det ovan anförda, inte möjlighet att besluta om att föräldern ska uppvisa sådana som en förutsättning för att få ha umgänge. För det fall att föräldern inte går med på att frivilligt uppvisa resultat av ett drogtest kan det leda till att nämnden anser att det är nödvändigt att med stöd av 14 § LVU begränsa barnets kontakt med en förälder. Detta kan i flera fall vara en nackdel för barnet och LVU-vården. börjar att gälla som lag i . Det kan mot den bakgrunden möjligen finnas skäl att diskutera om det utifrån hänsynen till barnets bästa borde införas en möjlighet för socialnämnden att föreskriva att en förälder ska uppvisa resultat av ett drogtest i samband med att han eller hon ska ha umgänge med ett barn som vårdas med stöd av LVU. En sådan bestämmelse skulle kunna bidra till att skydda barnet mot att behöva umgås med en förälder som är påverkad av droger. Jag har för egen del inte någon bestämd uppfattning i frågan. Jag anser likväl att det finns skäl att överväga saken, och jag skickar därför en kopia av detta beslut för kännedom till . Jag skickar även en kopia av beslutet till . Det som i övrigt har framkommit ger inte anledning till något uttalande eller någon ytterligare åtgärd från min sida. 2 0 1 9 /2 0 J O1 SO C I A L T J Ä N S T Fråga om en socialnämnd borde ha fattat ett formellt beslut om umgängesbegränsning enligt 14 § LVU (Dnr 242-2017) Beslutet i korthet: Enligt 14 § första stycket LVU har socialnämnden ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar och vårdnadsha- vare så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till än- damålet med vården får nämnden med stöd av 14 § andra stycket LVU be- sluta hur den unges umgänge med vårdnadshavare och med föräldrar som har umgängesrätt reglerad genom dom eller beslut av domstol eller genom avtal ska utövas. Ett sådant beslut behöver inte fattas om och vårdnadshavaren eller föräldern når en överenskommelse om hur umgänget ska utövas. Vid tveksamhet om en enskild är överens med i umgängesfrågan bör den enskildes inställning i största möjliga utsträckning klargöras och dokumenteras. I det aktuella ärendet begärde vårdnadshavaren ett utökat umgänge med sina barn som vårdades med stöd av LVU. ansåg att umgänget borde fortsätta i samma omfattning som tidigare och enligt nämnden ut- tryckte inte vårdnadshavaren något missnöje över den bedömningen. JO konstaterar att enbart passivitet från den enskildes sida inte ensamt kan läg- gas till grund för att samtycke ska anses ha lämnats och därmed en överens- kommelse träffats om hur umgänget ska utövas. Nämnden vidtog ingen ak- tiv åtgärd för att få klarhet i mammans inställning och handläggningen borde därför ha utgått från att ingen överenskommelse fanns. Nämnden får kritik för att inte ha fattat beslut om umgängesbegränsning enligt 14 § LVU. I en anmälan till JO klagade på i kommun. Hon var missnöjd bl.a. med hur hade hanterat en begäran från en mamma, , om att få ett utökat umgänge med sina barn, CC och DD, som vårdades med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Inledningsvis lånade JO in och granskade vissa handlingar från . Av handlingarna kom det fram bl.a. att mamman, som var vårdnadshavare, hade begärt ett utökat umgänge med sina barn. Därefter begärde JO att Bistånds-, arbetsmarknads- och sociala service- nämnden i kommun skulle yttra sig över den formella handlägg- ningen av mammans begäran om ett utökat umgänge. Nämnden (socialutskottet) beslutade att som sitt remissvar lämna ett ytt- rande som socialsekreteraren hade upprättat. I yttrandet anfördes följande: Av journalanteckningar i ärendet framgår att BB i telefonsamtal med un- dertecknad socialsekreterare, , framförde önskemål om att ut- öka umgänget med sina två barn, CC och DD. SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 meddelade undertecknad BB att denna fråga behövde lyftas i ärendedrag- ning och att undertecknad skulle meddela BB så fort som möjligt vilken bedömning gjorde utifrån barnens behov. I samråd med un- dertecknads arbetsledare gjordes bedömningen att det ej var i enlighet med barnens behov att utöka umgänget då hennes förslag innebar ett alltför fre- kvent och långvarigt umgänge i jämförelse med den umgängesplanering som gällt . Viktigt att lyfta fram i sammanhanget är att undertecknad gjorde en överenskommelse med modern om ett utökat umgänge jämfört med vad som förevarit fram till dess. Enligt denna överenskommelse skulle BB ha umgänge med barnen mellan –16.30 samt ett övernattningsumgänge . Detta umgängesschema följde inte BB och hon valde – att vid åtminstone fem tillfällen – ej träffa sina barn. CC och DD hade vid dessa till- fällen umgänge endast med mormodern som enligt planeringen skulle vara med vid samtliga träffar med barnen. Vid telefonsamtal med BB, , meddelade undertecknad social- tjänstens bedömning att umgänget – utifrån barnens behov – skulle vara i samma utsträckning som . Undertecknads uppfattning var att BB vid detta samtal tog till sig social- tjänstens bedömning och att hon samtyckte till umgänge i samma utsträck- ning som . BB uttryckte inget i samtalet som fick undertecknad att uppfatta att BB motsatte sig vår bedömning eller att hon önskade ett for- mellt avslagsbeslut om umgängesbegränsning. Telefonsamtalet avslutades med att undertecknad kom med förslag på hur BB skulle kunna undanröja de hinder hon uppgett sig ha för att kunna fullfölja umgänget . skickade ett brev till BB, för att bekräfta den överenskommelse undertecknad uppfattade fanns mellan BB och social- tjänsten i rörande umgänge . fick även modern denna information muntligen vid ett telefonsamtal. BB ut- tryckte inte heller vid detta samtal eller efter det hon mottagit brevet några invändningar mot uppgjord planering. BBhar inte tagit upp frågan om att hon varit missnöjd med den umgängesplan som gällt i ärendet. Detta sam- mantaget innebar att undertecknad socialsekreterare gjorde bedömningen att modern samtyckt till föreslaget umgänge . I ett beslut anförde JO följande: Jag har i det här ärendet valt att rikta in min granskning på den formella hand- läggningen av mammans begäran om ett utökat umgänge med sina barn. har, enligt 14 § första stycket LVU, ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar och vårdnadshavare så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården får nämnden med stöd av 14 § andra stycket LVU besluta hur den unges umgänge med vårdnadshavare och med föräldrar som har umgängesrätt reglerad genom dom eller beslut av domstol eller genom avtal ska utövas. Ett sådant beslut kan enligt 41 § första stycket 3 LVU överklagas till förvaltningsrätten. Ofta brukar komma överens med vårdnadshavaren eller föräldern om hur umgänget ska utövas. Vid en sådan överenskommelse behöver nämnden inte fatta ett formellt beslut om umgängesbegränsning enligt 14 § LVU. Av utredningen i ärendet framgår det att mamman i ett telefonsamtal den begärde ett utökat umgänge med sina barn som vårdades 2 0 1 9 /2 0 J O1 SO C I A L T J Ä N S T med stöd av LVU. bedömde dock att umgänget borde fortsätta i samma omfattning som . Nämndens uppfattning är att mamman i ett senare telefonsamtal samtyckte till bedömning. Enligt nämnden gav mamman i telefonsamtalet inte uttryck för att hon önskade ett formellt be- slut om umgängesbegränsning. Eftersom mamman därefter i sina kontakter med inte tog upp att hon var missnöjd med umgänget fanns det enligt nämnden ett samtycke i umgängesfrågan. Mamman begärde alltså ett utökat umgänge med sina barn. Nämnden fattade dock inte något formellt beslut med anledning av hennes begäran. Frågan är om det fanns en överenskommelse mellan och mamman som in- nebar att nämnden inte behövde fatta ett formellt beslut om umgängesbegräns- ning enligt 14 § LVU. I den frågan gör jag följande överväganden. Inledningsvis vill jag påpeka att den omständigheten att den enskilde inte begär ett formellt beslut självklart inte påverkar en socialnämnds skyldighet att utreda och fatta ett beslut i umgängesfrågan. När det sedan gäller överenskom- melser mellan och en vårdnadshavare eller en förälder vill jag rent allmänt understryka vikten av att en sådan överenskommelse dokumente- ras. Jag vill också lyfta fram att enbart det förhållandet att en enskild inte ut- tryckligen invänder mot bedömning i umgängesfrågan natur- ligtvis inte innebär att den enskilde har lämnat sitt samtycke till hur ett umgänge ska utövas. Det får avgöras i det enskilda fallet om det finns en överenskom- melse, men enbart passivitet från den enskildes sida kan enligt min mening inte ensamt läggas till grund för att samtycke ska anses ha lämnats. Vid tveksamhet om en enskild är överens med i umgängesfrågan bör den enskil- des inställning i största möjliga utsträckning klargöras och dokumenteras. Om det inte är möjligt att klargöra den enskildes inställning bör i sin handläggning utgå från att det inte finns en överenskommelse om hur ett um- gänge ska utövas. I sådana fall ska nämnden fatta ett formellt beslut om um- gängesbegränsning enligt 14 § LVU. I det här ärendet har nämnden i sitt remissvar inte hänvisat till att mamman muntligen lämnat sitt samtycke i umgängesfrågan eller till någon dokumente- rad överenskommelse mellan henne och . I stället har nämnden till stöd för sin uppfattning om en överenskommelse hänvisat till vad mamman inte har givit uttryck för vid sina kontakter med . Som jag har anfört kan inte enbart passivitet från den enskildes sida ensamt läggas till grund för att samtycke ska anses ha lämnats och därmed en överenskommelse träffats om hur umgänget ska utövas. Nämnden har enligt min mening inte fog för sin uppfattning om att mamman lämnat sitt samtycke i umgängesfrågan. I stället för att dra slutsatser av vad mamman inte gav uttryck för borde nämnden ha klargjort och dokumenterat hennes inställning. När nämnden, såvitt framgår av remissvaret, inte vidtog någon aktiv åtgärd för att få klarhet i mammans inställning borde den vid handläggningen ha utgått från att det inte fanns någon överenskommelse i umgängesfrågan. Därmed borde nämnden ha fattat ett for- mellt beslut om umgängesbegränsning. Sammanfattningsvis fanns det enligt min bedömning inte en sådan överens- kommelse med mamman som innebar att nämnden inte behövde fatta ett for- mellt beslut om umgängesbegränsning enligt 14 § LVU. SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 fattat ett sådant beslut skulle mamman ha haft en möjlighet att få umgänges- frågan prövad av domstol. Nämnden förtjänar kritik för sin underlåtenhet att fatta ett formellt beslut om umgängesbegränsning. Det som AA har anfört i övrigt i sin anmälan till JO ger inte anledning till något uttalande från min sida. En domstol biföll socialnämndens yrkande om att en flicka skulle beredas vård enligt 2 § LVU men ogillade socialnämndens yrkande om vård enligt 3 § LVU. borde utan dröjsmål ha underrättat det särskilda ungdomshem där flickan var placerad om att hon inte var föremål för vård med stöd av 3 § LVU (Dnr 2845-2017) Beslutet i korthet: Vice ordföranden i en socialnämnd beslutade att ome- delbart omhänderta en ung person enligt 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Grunden för beslutet var att det var sannolikt att ungdomen behövde vårdas enligt 2 och 3 §§ LVU. beslutade vice ordföranden att ungdomen skulle placeras på ett s.k. särskilt ungdomshem som drivs av (SiS). Vice ordföran- den begärde också s.k. polishandräckning för att föra ungdomen till ung- domshemmet. ansökte vid förvaltningsrätten om att ungdomen skulle vårdas enligt 1, 2 och 3 §§ LVU. Förvaltningsrätten höll en muntlig förhand- ling och avkunnade sin dom efter förhandlingen. Förvaltningsrätten beslu- tade att ungdomen skulle ges vård med stöd av 1 § andra stycket och 2 § LVU men avslog nämndens ansökan om vård enligt 3 § LVU. Efter att do- men hade avkunnats fördes ungdomen till ungdomshemmet av polis. Enligt JO borde socialnämndens företrädare ha förstått när förhandlingen i förvaltningsrätten avslutades att den avkunnade domen ändrade förutsätt- ningarna för vården av ungdomen vid ungdomshemmet. De skulle därför ha sett till att ungdomshemmet utan dröjsmål fick information om att ungdo- men inte kunde vårdas med stöd av 3 § LVU. JO riktar allvarlig kritik mot . JO riktar också allvarlig kritik mot nämnden inte återkallade en begäran om polishandräckning. Vice ordföranden i i kommun beslutade att omhänderta AA, som då var , enligt 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Grunden för beslutet var att det var sannolikt att AA behövde vårdas enligt 2 och 3 §§ LVU. beslutade vice ordföranden att AA skulle placeras på ungdoms- hemmet Margretelund i , som är ett s.k. särskilt ungdomshem som 2 0 1 9 /2 0 J O1 SO C I A L T J Ä N S T drivs av (SiS). Vidare begärde vice ordföranden bi- träde av polis, s.k. polishandräckning, för att föra AA till ungdomshemmet. Ungdomshemmet skrev in AA i hemmet . Förvaltningsrätten i fastställde socialnämn- dens beslut om att omhänderta AA. ansökte vid Förvaltningsrätten i om att AA skulle vårdas enligt 1, 2 och 3 §§ LVU. Förvaltningsrätten höll en muntlig förhandling . Efter förhandlingen avkunnade förvaltningsrätten sin dom. Förvaltningsrätten beslutade att AA skulle ges vård med stöd av 1 § andra stycket och 2 § LVU. Förvaltningsrätten ansåg dock inte att det fanns skäl för att bereda AA vård enligt 3 § LVU och avslog därför socialnämndens ansökan om vård på den grunden. Förvaltningsrätten förordnade att domen om vård en- ligt 2 § LVU skulle gälla . Efter att domen hade avkunnats fördes AA till ungdomshemmet av polis enligt socialnämndens tidigare begäran om handräckning. , vid , meddelade företrädare för socialnämnden ungdomshemmet att AA en- ligt förvaltningsrättens dom inte skulle vårdas enligt 3 § LVU och att hon därför inte fick hållas kvar i hemmet. AA lämnade ungdomshemmet . beslutade socialnämndens ordförande att AA skulle placeras på HVB-hemmet Hoppet Skredsvik i . AA fördes till av polis efter nämndens begäran om handräck- ning. Dagen efter, , avvek AA från hemmet. begärde företrädare för socialnämnden polishandräckning för att föra AA till- baka till HVB-hemmet. AAöverklagade förvaltningsrättens dom. beslutade Kammarrätten i , med ändring av förvaltningsrättens dom, att avslå socialnämndens ansökan om vård enligt LVU av AA. AA skulle alltså inte längre vårdas enligt LVU. beslutade socialnämnden att avsluta sin utredning en- ligt 11 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453), SoL, om AA utan åtgärd. I en anmälan klagade på i kommun och anförde bl.a. att hon blev intagen på ungdomshemmet på fel rättslig grund. Vidare anförde AA att när hon hade kontakt med polisen kom det fram att socialnämnden inte hade återkallat sin begäran om po- lishandräckning efter att kammarrätten hade avslagit nämndens ansökan om vård enligt LVU. I stället fick hon ringa till nämnden och be dem återkalla sin begäran. Inledningsvis begärde JO in journalanteckningar gällande AA från socialtjäns- ten i kommun. Därefter begärde JO att socialnämnden i kommunen skulle yttra sig över det som AA hade anfört i sin anmälan till JO. I remissvaret anförde nämnden bl.a. följande: SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 beslutar att lämna följande yttrande till JO: •Socialnämnden anser att tjänstemännen agerade så fort det blev konsta- terat efter deras ankomst till förvaltningen i , att AA inte kunde vistas vid SiS-hem, eftersom 3 § LVU inte längre var tillämp- lig. Uppgiften att AA påtalade för polisen eller handläggande socialsekreterare uppfattas som en efterkonstruktion. beklagar att det inte blev ett agerande efter beskedet i förvaltningsrätten. •Vad gäller handräckning, som inte återtagits, så har det saknats rutiner för denna åtgärd. I den åtgärdslista som gäller vid handläggning av LVU-ärenden är tillagt följande: ”Om begäran om handräckning är aktuell och inte har verkställts, ska handläggande socialsek- reterare svara för att begäran återkallas.” Åklagaren har utrett och beslutat att lägga ned ärendet, då gärningen är att bedöma som ringa fall och därför inte är brottslig. konstaterar att 2015 var ett mycket ansträngande år för den kommunala individ- och familjeomsorgen. Förvaltningsledning byttes ut och myndighetschef/sektorchef för individ- och familjeomsorgen slutade. Erfarna socialsekreterare inom gruppen barn och unga, valde också att sluta och nyanställda socialsekreterare hade högskolekompetens, men var inte socionomer. Visstidsförordnad socialsekreterare och timanställd myn- dighetschef/sektorchef var utbildade socionomer. Utöver det omfattande tillflödet av anmälningar och ansökningar till barn- och ungdomsgruppen , handlades också ett stort antal ärenden rörande ensamkommande barn, vilket medförde utökad övertid och en mycket ansträngd arbetssituation. I skrivelsen till JO anför AA att hon blev förd till ett 12 §-hem efter förhandling i förvaltningsrätten , där rätten beslutade om vård enbart enligt 2 § LVU och inte enligt 3 § LVU, som socialnämn- den också ansökt om. Först meddelades SiS-hem- met att hon inte skulle kvarhållas och att hon skulle få hjälp att kunna åka till föräldrahemmet. Den skriftliga domen sändes per fax till socialnämnden . Efter att AA avvikit från HVB-hem, begärdes handräckning från polisen för att hon skulle kunna föras tillbaka till HVB-hemmet. Efter att kam- marrätten beslutat om att LVU inte var tillämplig, återtogs inte socialnämndens begäran om handräckning. Polisen kallades till AA och hennes pojkvän, som bråkat. När polisen kollade upp AA, fann den en begäran om handräckning. AA kunde visa domen från kammarrätten, varför handräckningen inte verkställdes. Frågan om att en begäran om handräckning inte återkallats av social- nämnden har efter polisanmälan om tjänstefel utretts av åklagare, som kon- staterat att gärningen, att inte återkalla, är att bedöma som ringa fall. Gärningen är därför inte brottslig […]. AA kommenterade remissvaret. 2 0 1 9 /2 0 J O1 SO C I A L T J Ä N S T Dröjsmål med att underrätta ungdomshemmet om att förvaltningsrätten hade avslagit socialnämndens ansökan om att AA skulle beredas vård enligt 3 § LVU infördes vissa ändringar i LVU. Jag kommer i det följande att hänvisa till LVU i den lydelse som gällde för socialnämndens handläggning. Insatser inom för barn och ungdomar ska göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare enligt bestämmelserna i . Barn och ungdomar kan under vissa förutsättningar beredas vård utan samtycke med stöd av LVU. Vård enligt LVU kan beslutas på grund av brister i den unges hemmiljö (2 § LVU) eller den unges eget beteende (3 § LVU). Förvaltningsrätten beslutar om vård enligt LVU efter ansökan av socialnämn- den (4 § LVU). bestämmer hur vården av den unge ska ordnas och var han eller hon ska vistas (11 § LVU). För vård av unga som på nå- gon grund som anges i 3 § LVU behöver stå under särskilt noggrann tillsyn ska det finnas särskilda ungdomshem (12 § LVU). Även barn och unga som behö- ver vård enligt 2 § LVU eller de som vårdas på frivillig grund med stöd av bestämmelserna i kan placeras på ett särskilt ungdomshem. För att kunna genomföra vården eller för att upprätthålla ordningen och sä- kerheten vid de särskilda ungdomshemmen har SiS särskilda befogenheter som regleras i 15–20 §§ LVU. De särskilda befogenheterna innebär begränsningar i rörelsefrihet och kontakter med omvärlden samt möjligheter att kontrollera vad som förs in i hemmen. De särskilda befogenheter som ger SiS rätt att be- gränsa de ungas rörelsefrihet i 15–15 c §§ LVU gäller uteslutande de som vår- das enligt 3 § LVU. Förvaltningsrätten i avkunnade en dom som innebar att AA skulle vårdas enligt 1 § andra stycket och 2 § LVU. Social- nämndens ansökan om vård enligt 3 § LVU avslogs dock. Efter att förvalt- ningsrätten avkunnat sin dom fördes AA till ungdomshemmet av polis. När förvaltningsrätten avkunnade sin dom var två företrädare för social- nämnden närvarande. Efter förhandlingen åkte de tillbaka till socialförvaltning- ens kontor i . Då konstaterade man att AA inte längre kunde vistas vid ett särskilt ungdomshem eftersom hon inte vårdades enligt 3 § LVU. De som företrädde nämnden vid förhandlingen i förvaltningsrätten borde ha förstått att domen ändrade förutsättningarna för vården av AA vid ungdoms- hemmet. De skulle därför ha sett till att ungdomshemmet utan dröjsmål fick information om att AA inte kunde vårdas med stöd av 3 § LVU. borde också omgående efter förvaltningsrättens dom ha tagit ställning till om AAskulle placeras någon annanstans än vid Margretelunds ungdomshem. hade kontakt med ungdomshemmet först den 11 augusti och upplyste då hemmet om att S.A. inte var föremål för vård enligt 3 § LVU. Eftersom AA hade förts till ungdomshemmet direkt efter det att förvalt- ningsrätten avkunnat sin dom fanns det en risk för att hon där utan lagstöd skulle ha kunnat bli föremål för sådana tvångsåtgärder som SO C I A L T J Ä N S T 2 0 1 9 /2 0 J O1 hemmet får vidta endast i fråga om dem som vårdas med stöd av 3 § LVU. Även om AA inte blev utsatt för några sådana åtgärder ser jag ändå allvarligt på det inträffade. Underlåtenhet att hos polisen återkalla begäran om handräckning Enligt 43 § första stycket 2 LVU ska på begäran av social- nämnden eller någon ledamot eller tjänsteman som nämnden har förordnat lämna biträde för att genomföra beslut om vård eller omhändertagande med stöd av LVU. Det ligger i sakens natur att en begäran om polishandräckning måste återkallas utan dröjsmål om det inte längre finns någon grund för handräckning, t.ex. därför att förvaltningsrätten har avslagit socialnämndens ansökan om vård enligt LVU. AAavvek från HVB-hemmet Hoppet Skredsvik . begärde en företrädare för socialnämnden polishandräckning för att föra henne tillbaka till hemmet. beslutade Kammar- rätten i att avslå socialnämndens ansökan om vård av AA. Efter denna tidpunkt fanns det inte längre någon grund för polishandräckning. Det tog dock socialnämnden återkallade sin begäran om po- lishandräckning. Eftersom socialnämndens begäran om handräckning under den tiden var ”öppen” fanns det en risk för att polisen skulle föra AA till HVB-hemmet trots att LVU-vården hade upphört. Om AA vid polisens besök hos henne inte hade kunnat visa upp kammarrät- tens dom om att LVU-vården upphört hade det funnits en betydande risk för att hon skulle ha förts till HVB-hemmet. Av remissyttrandet framgår att socialnämnden är medveten om att hand- läggningen har brustit som rutiner har tagits fram för att undvika att en liknande situation uppstår igen. Det finns därför inte skäl för mig att ytterli- gare uppehålla mig vid saken.