frsrdg · H704JO1 · 2019-11-12 00:00:00 — Genom AA:s uppgifter i anmälan, som inte har ifrågasatts av tingsrätten, får det dock anses klarlagt att han som ombud för kärandena hade vissa kontakter med tingsrätten i dessa frågor. Det finns dock ingen dokumentation om när de hade kontakt eller vad som kom fram då, t.ex. att en begäran om rättelse eller komplettering framställdes. Tingsrättens dokumentation av de åtgärder som vidtogs inför besluten om rättelser och komplettering är således bristfällig. Denna brist medför att jag inte har tillräckligt underlag för att avgöra huruvida tingsrätten fullt ut har följt be- stämmelserna om t.ex. kommunicering i 17 kap. 15 § RB. Jag kan bara konsta- tera att tingsrätten enligt dessa bestämmelser inför varje beslut borde ha haft kontakt med parterna och att de åtgärder som vidtogs efter tingsrättens dom borde ha dokumenterats i målen. BBhar ansvarat för domen och besluten om rättelser och komplettering. Hon ska kritiseras för den felaktiga avfattningen av domslutet i domen den 28 feb- ruari 2017 och beslutet om rättelse samt för att besluten om rättelser och komplettering inte innehöll någon överklagandehänvisning. Hon ska också kritiseras för den bristfälliga dokumentationen av de åtgärder som vidtogs inför besluten om rättelser och komplettering. Det är positivt att tingsrätten infört – eller avser att införa – nya rutiner för att säkerställa att en förlikning som parter i ett dispositivt tvistemål träffar och begär stadfästelse av också kommer till uttryck i den skriftliga domen. Tings- rätten bör dock överväga om det också behövs tydligare rutiner för hur hand- läggningen av en rättelse eller komplettering ska gå till och dokumenteras. Vad AA i övrigt har fört fram ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida. 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 DO M S T O L A R Bristande handläggning av en fråga om kvarsittanderätt (Dnr 2115-2019) Beslutet i korthet: I ett interimistiskt beslut tillerkändes käranden rätten att bo kvar i makarnas gemensamma bostad (s.k. kvarsittanderätt). I JO:s beslut kritiseras rådmannen för att varken ha omprövat det interimistiska beslutet eller tagit ställning till huvudyrkandet om kvarsittanderätt när hon seder- mera dömde till äktenskapsskillnad mellan parterna. Vid utredningen av JO:s ärende med dnr 887-2019 uppmärksammades Blek- inge tingsrätts handläggning av en fråga om kvarsittanderätt i tvistemålet JO beslutade att utreda tingsrättens handläggning av frågan i ett särskilt ärende. JO tog del av handlingar från tingsrättens tvistemål och hämtade även in muntliga upplysningar från tingsrätten. Av handlingarna framkom bl.a. föl- jande: Målet inleddes genom en ansökan om äktenskapsskill- nad. gav käranden in en skrivelse med bl.a. följande yrkanden: AAyrkar i första hand att tingsrätten förordnar att vårdnaden om BB tiller- känns AA ensam. I andra hand yrkas att BB:s stadigvarande boende ska vara hos AA. Yrkandena framställs jämväl interimistiskt. AA yrkar vidare enligt 14 kap. 7 § ÄktB [, JO:s anm.] att hon ska ha kvarsittningensrätt till makarnas gemensamma bostad på adress ... Tingsrätten höll ett sammanträde för muntlig förberedelse och meddelade ett beslut . Genom beslutet biföll rådmannen kärandens interimistiska yrkande om kvarsittanderätt till par- ternas gemensamma bostad. meddelade CC en deldom på äktenskapsskillnad mellan parterna. I domen tog hon inte upp frågan om kvarsittanderätten. Den 24 sep- tember 2018 meddelade en annan rådman en dom i målet och förordnade bl.a. att tingsrättens interimistiska beslut av inte längre skulle gälla. JO tog också del av ett protokoll från Hovrätten över och daterat i mål Ö 278-18. Av det framgick att DD hade över- klagat tingsrättens beslut men att hovrätten inte hade meddelat prövningstillstånd. I en remiss uppmanade JO tingsrätten att lämna upplysningar om handläggningen av frågan om kvarsittanderätt i tvistemålet. DO M S T O L A R skulle särskilt framgå hur handläggningen förhöll sig till bl.a. bestämmelserna i 14 kap. 5, 7 och 13 §§ . Tingsrätten (lagmannen ) gav in ett remissvar . Till re- missvaret fogades ett yttrande från rådmannen (se nedan). EE uppgav följande: Jag hänvisar till rådmannen CC:s redogörelse av det inträffade och kan bara beklaga att tingsrätten brustit i där redovisat hänseende, dvs. att i deldomen på äktenskapsskillnad redovisa sitt ställningstagande såvitt avser frågan om kvarsittningsrätt. Av CC:s yttrande framgick bl.a. följande: Målet inleddes genom ansökan om äktenskapsskillnad . inkom yrkande om kvarsittanderätt för käran- den och yrkande om förordnande av bodelningsförrättare, yrkandena fram- ställdes jämväl interimistiskt. Svaromål inkom vari yrkandena bestreds, jämväl interimistiskt. Muntlig förberedelse hölls i må- let varvid yrkandet om bodelningsförrättare återkal- lades. Tingsrätten biföll interimistiskt, genom beslut , kärandens yrkande om kvarsittanderätt. Tingsrättens beslut överkla- gades till hovrätten som inte meddelade prövningstillstånd . Ny ansökan om bodelningsförrättare inkom till tingsrätten . Vårdnads-, boende- och umgängesutredning inkom i målet och i anledning därav förelades parterna att yttra sig över målets fortsatta handläggning. Parternas yttrande inkom den 17 respektive . inkom även en gemensam ansökan om fullföljd av äktenskapsskillnad från parterna. I anledning av fullföljden beslutades deldom på äktenskapsskillnad . Frågan om kvarsittanderätt noterades inte i deldomen. Huvudförhandling ägde rum och dom beträffande vårdnad, boende och umgänge med barn med- delades . Jag vill inledningsvis anföra att jag är väl medveten om de regler som gäller för beslut om kvarsittanderätt enligt . Om domstolen har meddelat ett interimistiskt beslut om rätten att sitta kvar i bostaden skall domstolen på nytt pröva beslutet när den dömer till äktenskapsskillnad. Vad domstolen då skall ta ställning till är endast i vad mån beslutet även fort- sättningsvis skall gälla till dess att bodelning har skett eller domen på äk- tenskapsskillnad har vunnit laga kraft. I detta mål fick jag genom vårdnads- utredningen information om att kvarsittandebeslutet verkställts genom kro- nofogdens försorg . När yttrandena över ut- redningen och målets fortsatta handläggning inkom från ombuden berördes inte frågan om kvarsittanderätten särskilt av någon part. I samband med att vårdnadsutredningen inkom och parterna yttrat sig gjorde jag en omprövning av beslutet om kvarsittande och ansåg därvid att ingen- ting framkommit som föranledde att det interimistiska kvarsittandebeslutet skulle ändras. Frågan om kvarsittanderätt har sålunda tagits upp till behand- ling av mig när sista yttrandet inkom. Av förbiseende har jag inte noterat min omprövning i deldomen dagen därpå vilket jag borde ha gjort. har tingsrätten övergått till ett digitali- serat arbetssätt för målhantering. Jag har därför numera som rutin i de mål där jag beslutar om kvarsittanderätt att lägga till en bevakning/påminnelse om att notera omprövningen av beslutet i domen på äktenskapsskillnad. 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 DO M S T O L A R Avslutningsvis vill jag framföra att jag givetvis beklagar de olägenheter som parterna eventuellt må ha orsakats genom handläggningen i målet. I ett beslut anförde JO följande: Enligt 14 kap. 5 § första stycket får domstolen i ett mål om äktenskapsskillnad bestämma vem av makarna som ska ha rätt att bo kvar i makarnas gemensamma bostad till dess att bodelning sker (s.k. kvarsittande- rätt). Enligt 14 kap. 7 § första stycket 1 får domstolen ta ställ- ning till kvarsittanderätten för tiden fram till dess att frågan har avgjorts genom en dom som har vunnit laga kraft, dock längst till dess att bodelning har skett (ett s.k. interimistiskt beslut). Ett sådant beslut får enligt bestämmelsens tredje stycke verkställas på samma sätt som en dom som har vunnit laga kraft. När ett mål om äktenskapsskillnad och kvarsittanderätt, där det finns ett in- terimistiskt beslut, avgörs ska rätten enligt 14 kap. 13 § om- pröva sitt interimistiska beslut om kvarsittanderätt. Ofta finns det anledning att låta beslutet bestå; det blir då gällande fram till dess att domen har vunnit laga kraft. Rätten ska naturligtvis också i domen ta ställning till huvudyrkandet om kvarsittanderätt. Efter det att domen har vunnit laga kraft kan det interimistiska beslutet inte verkställas. I målet om äktenskapsskillnad yrkade käranden i skrivelsen ”i enlighet med 14 kap. 7 § ÄktB att hon ska ha kvarsittningensrätt till makarnas gemensamma bostad”. CC tolkade detta yrkande, såvitt framgår av remissvaret, som ett yrkande om kvarsittanderätt för käranden (14 kap. 5 § äk- tenskapsbalken) som också framställdes interimistiskt (14 kap. 7 § första styck- et 1 ). beslutade CC att käranden skulle ha rätt att bo kvar i makarnas gemensamma bostad ”för tiden intill dess lagakraftägande dom eller beslut beträffande äktenskapsskillnaden föreligger, talan om äktenskapsskill- nad förfaller eller något annat beslutas, dock längst till dess bodelning har skett”. Hon fattade alltså ett interimistiskt beslut om kvarsittanderätten med stöd av 14 kap. 7 § första stycket 1 . När CC dömde till äktenskapsskillnad mellan makarna borde hon enligt 14 kap. 13 § i sin deldom ha omprövat be- slutet från . Hon borde också i domen ha prövat huvud- yrkandet om kvarsittanderätten, dvs. vem av parterna som skulle ha rätt att bo kvar i den gemensamma bostaden för tiden efter att domen på äktenskapsskill- nad vunnit laga kraft till dess att bodelning skett. Hon har i deldomen varken omprövat det interimistiska beslutet eller tagit ställning till huvudyrkandet och ska kritiseras för detta. DO M S T O L A R 2019/20 JO1 En rådman förordnade i ett mål om beredande av vård enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga om verkställighet av domen utan stöd i lagen (Dnr 2743-2018) Beslutet i korthet: En socialnämnd beslutade att omhänderta ett barn med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. För- valtningsrätten i fastställde socialnämndens beslut. ansökte därefter om att barnet skulle beredas vård. Förvaltningsrätten beslu- tade att avslå ansökan om vård och förordnade att domen skulle gälla först när den vann laga kraft. Enligt lagen upphör ett omhändertagande när förvaltningsrät- ten avgör frågan om beredande av vård. JO har i remissen till förvaltnings- rätten särskilt frågat om innebörden av förordnandet att domen skulle gälla först när den vunnit laga kraft. Som JO tolkar svaret tycks syftet med för- ordnandet ha varit att barnet skulle förbli omhändertaget – eller vårdas inte- rimistiskt – till dess att domen hade vunnit laga kraft eller kammarrätten hade tagit ställning till frågan om vård. Det framgår emellertid inte av do- men. Det finns heller inte några lagliga möjligheter att förordna på det sättet. Förordnandet innebar en risk för att det omedelbara omhändertagandet fel- aktigt skulle komma att bestå. Rättens ordförande får allvarlig kritik för det sätt på vilket hon utformade domen. i kommun beslutade att omhänderta ett barn med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Beslutet underställdes Förvaltningsrätten i som beslutade att fastställa det omedelbara omhändertagandet. Myndighetsnämn- den ansökte därefter om att barnet skulle beredas vård enligt 1 och 2 §§ LVU. Förvaltningsrätten höll en muntlig förhandling i målet och domen meddelades . I domen avslog förvaltnings- rätten myndighetsnämndens ansökan och förordnade att domen skulle gälla först när den hade vunnit laga kraft. JO beslutade att utreda domstolens handläggning av målet i ett särskilt ärende. Förvaltningsrätten uppmanades att lämna upplysningar om och yttra sig över handläggningen av målet. Yttrandet skulle särskilt belysa innebörden av beslu- tet att ”domen gäller först när den har vunnit laga kraft” samt de rättsliga för- utsättningarna för ett sådant beslut, bl.a. utifrån 6, 9 och 40 §§ LVU. Förvaltningsrätten (lagmannen ) lämnade in ett remissvar tillsammans med ett underyttrande från rådmannen . AA yttrade bl.a. följande: 2 0 1 9 /2 0 J O1 DO M S T O L A R Ifrågavarande dom skulle utan särskilt förordnande ha gällt när den vunnit laga kraft. I 40 § tredje stycket LVU ges rätten en fakultativ möjlighet att förordna om att andra beslut som rätten har meddelat ska gälla . När ansökan om vård framställd i underrätt, såsom i detta fall, avslås, sak- nas dock skäl att förordna om omedelbar verkställighet. Att förordna om att domen ska gälla först när den vunnit laga kraft är en överloppsgärning, ef- tersom det följer av lag. När rätten avgör frågan om vård upphör, enligt 9 § första stycket 2 LVU, det omedelbara omhändertagandet. Den tidpunkt som avses är när domen ges, antingen genom att avkunnas eller genom att meddelas genom att hål- las tillgänglig på rättens kansli. Jag ser ingen laglig möjlighet, varken med stöd av LVU eller med stöd av annan lag, att förlänga det omedelbara om- händertagandet. Min slutsats blir att förordnandet om laga kraft i domen saknar rättsverk- ningar. Kammarrätten i har dömt i målet, varvid den unga kom att beredas vård enligt 1 och 2 §§ LVU; därvid förordnade kam- marrätten att domen skulle gälla . Av domen framgår inte att den unga varit omhändertagen före domen. Min bedömning är att förvaltningsrättens förordnande, av skäl som nämnts ovan, varit missvisande. Någon olägenhet torde dock inte ha upp- kommit till följd av förordnandet. Jag finner skäl att något beröra vad som anförts om arbetsbelastningen. Det måste medges att risk för slarv ökar med arbetsbelastningen, något som ibland kan få synnerligen allvarliga konsekvenser. Den fråga som JO vill ha belyst har dock mindre karaktär av slarv, fastmera är det fråga om ett aktivt beslut. Det förekom diskussioner mellan BB och mig om målen fördelades rättvist. Jag kontrollerade med vårt målhanteringssy- stem, och enligt min uppfattning fanns inga beaktansvärda avvikelser, vare sig i ett kort eller i ett långt perspektiv. Jag vidtog därför ingen åtgärd. Vid denna domstol råder en mycket god anda bland domarna, när det gäller att avlasta varandra. Låt mig tillägga följande. LVU-mål ska avgöras skyndsamt, och olika frister anges i lagen. Denna snabba hantering kan ibland medföra att utredningen inte alltid är så full- ständig som den borde vara. Rätten kan ibland inse att ett kompletterande underlag möjligen kan medföra annan utgång och rätten kan även bedöma den risk som kan uppstå, när ett omhändertagande upphör att gälla till följd av innehållet i 9 § första stycket 2 LVU. Dessa intresseavvägningar synes ha be- aktat i sitt avgörande 2014 ref. 46, när domstolen uttalade att kammarrätten borde ha avstått från att förordna att en dom, varigenom socialnämndens i förvaltningsrätten bifallna ansökan om vård upphävdes, skulle gälla ome- delbart. Kammarrätten i har, i en dom meddelad i mål 2797-16, följt HFD:s [, JO:s anm.] avgörande och för säkerhets skull förordnat att upphävandet av vår- den inte skulle gälla förrän domen vunnit laga kraft. Utgångspunkten måste givetvis vara att olika former av tvångsbeslut bör följa utgången i saken. Detta gäller utan undantag vid exempelvis frihets- berövanden i brottmål. Såsom HFD anför i sitt avgörande 2011 ref. 5, är emellertid LVU en skyddslag för barn och unga, och vård enligt lagen kan inte – trots att den utgör tvångsåtgärd – jämställas med frihetsberövande av vuxna eller tvångsmedel i brottmål. Ett avlägset parallellt avsteg från principen att utgången i saken ska vara avgörande utgör den ändring som infördes i 27 kap. 8 § sista stycket angående beslag. Bestämmelsen innebär en pre- sumtion för att bevisbeslag, oavsett utgången i målet, ska bestå till la- gakraftvunnen dom. Om den tilltalade fälls till ansvar för brottet men rätten DO M S T O L A R 2019/20 JO1 ogillar ett yrkande om till exempel förverkande, och beslaget syf- tar till att säkra både utredningen och förverkandet, ska beslaget alltså nor- malt bestå. Situationen skiljer sig åt vid förvaltningsrätt och i kammarrätt. Om kam- marrätten upphäver en ansökan om vård, som bifallits vid förvaltningsrät- ten, har vård av den unge inletts och pågått . Vård har dock inletts även i de fall förvaltningsrätten fastställt ett omhändertagande, även om vårdinnehållet varit mindre omfattande. På samma sätt som i kam- marrätten föreligger risk för att en inledd vårdinsats avbryts till men för den unge; omtanken om den unges bästa genomsyrar denna lagstiftning. Fråga uppkommer därför om detta ärende ger anledning till att väcka fråga om en författningsändring. En förutsättning för omhändertagande är att det är sannolikt att den unge behöver beredas vård enligt LVU, 6 § första stycket 1 LVU. Sista stycket i samma lagrum gör det möjligt även för kammarrätten att besluta om att den unge ska vara omhändertagen till dess kammarrätten prövat målet, i fall när omhändertagandet annars hade förfallit enligt 9 §. Samma grunder gäller som för motsvarande beslut av socialnämnden. Domstolen ska således finna det sannolikt att nämndens ansökan om vård enligt LVU kommer att bifallas. Det ska vidare föreligga ett behov av att den unge ska tas om hand eller, vid överklagande, av att det inte uppstår onödiga avbrott i omhändertagandet till skada för den unge. Såsom jag uppfattar 9 § första stycket 2 LVU kan det, trots nyssnämnd möjlighet för kammarrätten att förordna, uppstå en lucka mellan förvalt- ningsrättens dom och ett nytt omhändertagandebeslut. Även om det sålunda inte är utrett att den unge behöver beredas vård, kan det efter förhandlingen bedömas alltjämt föreligga sannolika skäl för ändring. Måhända kunde därför andra punkten i 9 § första stycket LVU ges föl- jande lydelse. 2.när rätten avgör frågan om vård. Föreligger synnerliga skäl får rätten förordna att omhändertagandet ska bestå, dock längst till dess domen vinner laga kraft. Detta bör givetvis kompletteras med en bestämmelse som ålägger överrätt att vid ett överklagande genast pröva om ett sådant förordnande ska bestå. Beslutet ska vidare kunna överklagas i de fall talan mot domen inte förs. BB yttrade följande: I dom , mål nr … avslog förvaltningsrätten social- nämndens ansökan om beredande av vård enligt 1 och 2 §§ LVU. beslutades att domen gäller först när den vunnit laga kraft. Det var ett med- vetet ställningstagande om barnets bästa och i syftet att vara förtydligande inför socialnämnden och övriga parter togs beslutet in i avgörandet genom att förordna följande: ”Förvaltningsrätten beslutar att domen gäller först när den vunnit laga kraft.” hade fattat ett beslut om omhändertagande en- ligt 6 § LVU och förvaltningsrätten fastställde det underställda beslutet då det bedömdes sannolikt att barnet behövde beredas vård. Såsom framgår av 9 § p 2 upphör ett omhändertagande när rätten avgör frågan om vård, dvs. när socialnämndens ansökan om vård prövats av förvaltningsrät- ten, enligt min tolkning dag för dom. Av 40 § följer att rättens beslut om beredande eller om upphörande av vård gäller först sedan det vunnit laga 2 0 1 9 /2 0 J O1 DO M S T O L A R kraft, om inte rätten förordnar något annat. Rätten får alltså förordna att beslut ska gälla . I förarbetena (prop. 1989/90:28 s. 125) anges att bestämmelsen i paragrafens tredje stycke bl.a. är tänkt för fall då den unge är omhändertagen eftersom vårdkedjan bryts. yrkar normalt i ansökan om beredande av vård eller vid den muntliga förhandlingen att rätten bör förordna att vården ska gälla ome- delbart och vid ett bifall förordnar rätten då naturligt om detta, framförallt om det redan finns ett beslut om omhändertagande. Om detta yrkande förbises av nämnden (vilket händer) och i övriga fall, t.ex. vid di- rektansökan eller begäran om upphörande bör rätten, enligt min mening, ta upp frågan om verkställighet under förhandlingen. HFD (2011 ref 5) hänvisar till uttalanden i förarbeten dock gällande 6 § 3 st LVU, att bestämmelsen syftar till ”att ge den beslutande domstolen möjlighet att i varje situation besluta om de åtgärder som anse lämpligast till barnens bästa.” (SoU 1979/80:44 s. 102). HFD menar att av detta utta- lande framgår att sådana åtgärder främst bör övervägas då det är påkallat för att undvika avbrott i pågående vård eller andra skadliga flyttningar av barn eller i besvärssituationer, att det inte uppstår onödiga avbrott i omhän- dertagandet. Undertecknad fattade beslutet om verkställighet mot bakgrund av 1 § 5 st LVU; ”Vid beslut enligt denna lag ska vad som är bäst för den unge vara avgörande”, dvs. förpliktelse att följa . Vi- dare fann jag stöd i HFD 2014 ref 46 och resonemanget i HFD 2011 ref 5 samt vid en jämförelse med Kammarrättens i dom , mål nr 2797-16 (vari ett förordnande om laga kraft togs in i avgöran- det). Vidare anges i 10 § LVU att vården anses påbörjad när den unge på grund av ett beslut om omhändertagande eller om vård har pla- cerats utanför sitt hem. Min reflektion är att med de tidsramar som före- skrivs, har tvångsvården i de flesta fall pågått . Föregås beslut om tvångsvård av frivillig placering, kan vården ha pågått mycket längre. Vi bedömde att det bästa för barnet (och modern) var att inte vårdkedjan bröts, för det fall kammarrätten skulle göra en annan bedömning vid ett överklagande. I efterhand kan konstateras att kammarrätten ändrade förvaltningsrättens dom och beslutade att bereda barnet vård (med skiljaktig mening). Mam- man överklagade domen, men HFD meddelade inte prövningstillstånd. Bakgrunden till mitt ställningstagande För att förklara handläggningen i målet nödgas jag gå in i bedömningen i sak: När rätten efter lång överläggning enhälligt kommit fram till att social- nämndens utredning var för svag och med hänsyn till vad som framkom under förhandlingen, gav det inte tillräckligt stöd för att barnet utsatts för psykisk misshandel och någon påtaglig, konkret risk för skada av barnet ansågs inte föreligga varför rätten avslog ansökan och då kvarstod frågan om verkställigheten. Bristfälligheten i den skriftliga utredningen bestod bl.a. av att nämnden enbart stödde sig på moderns ord, medan moderns muntliga utsaga under förhandlingen var mycket ambivalent, som fadern fick framföra sin berättelse. Den enda händelse i , enligt rät- tens mening, som socialnämnden byggde sin bevisning på i utredningen gav mannen en förklaring till och den motsades i väsentliga delar inte heller av kvinnan. Detta innebar att barnet inte kunde ha bevittnat den händelse som påstods i utredningen. Något våld mot kvinnan hade överhuvudtaget inte förekommit vid det tillfället. Rättens bedömning var att det var fråga om två unga tonåringar (kusiner), som tvingades till giftermål, det var DO M S T O L A R 2019/20 JO1 ömsesidigt bråk i hemlandet och vad gäller eventuellt våld i och om detta hade bevittnats av barnet, så var utredningen svag. Frågor med inslag av hederskultur och andra länders seder som vi nu ställs inför i domstolarna är mycket komplicerade. Det är oftast svåra be- vislägen. I detta fall var det kvinnans familj och fader som var högre stå- ende och mannen hade därför en lägre ställning med familjens uppdrag att skydda kvinnan. Rätten fick den uppfattningen att när paret kom till Sve- rige, långt från sin familj, såg kvinnan sin chans att begära skilsmässa, man- nen var beredd att motvilligt gå med på det. Med hänsyn till såväl sökan- departens som kvinnans processföring vid förhandlingen var rätten dock övertygad om att socialnämnden med sitt ombud skulle komma att över- klaga vårt avslag och då, eventuellt, förbättra sin utredning. Det går aldrig att utesluta att överrätten gör en annan bedömning. Jag som ordförande fick delegation av övriga rättens ledamöter att fundera på om verkställigheten borde/kunde invänta laga kraft. Allt utifrån vad som ansågs vara bäst för barnet och att inte bryta vårdkedjan. Under LVU-placeringen hade kvinnan fått vägledning i sin föräldraförmåga och lärt sig vad som var hälsosamt för barnet samt vad som gäller i . För mor och barn var placeringen helt enkelt gynnsam.