frsrdg · H704JO1 · 2019-11-12 00:00:00 — Ingen av de övriga poliser som yttrat sig har beskrivit de personer som kroppsvisiterades som ag- gressiva och under den del av händelseförloppet som AA filmat kan vare sig stämningen eller de närvarande sägas vara aggressiva. Däremot har poliserna beskrivit att situationen på platsen var orolig. Utredningen ger enligt min me- ning inte underlag för någon säker slutsats om stämningen på platsen. Som angetts ovan finns det inte någon dokumentation om grunden för kroppsvisitationerna. har i sitt yttrande angett de omständig- heter som man anser ger stöd för att ingripandena var lagenliga. Polisens in- satschef, som fattade beslutet om kroppsvisitationer, har beskrivit situationen och sin uppfattning av den och angett att han med anledning av dessa omstän- digheter och med hänsyn till skyddsvärdet på domstolsbyggnaden beslutade om kroppsvisitation av de berörda personerna. Jag noterar att insatschefen i sin redogörelse för händelsen uppgett att personerna uttryckte missnöje över poli- sens ingripande mot den person som avlägsnades från platsen och att han upp- fattade att de agerade i grupp eftersom de bar västar med märken som repre- senterar kriminella organisationer och höll med varandra i sina yttranden om polisens närvaro. Gruppens närvaro stressade poliserna och bidrog till att de kände oro. Han har också hänvisat till att gruppen inledningsvis hade initiativet på platsen, att personerna är medlemmar i en kriminell organisation och att de agerade på ett sätt som inte är förenligt med hur man för sig i en domstol. 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Att en polis känner oro när en grupp personer uttrycker missnöje över ett polisingripande är naturligtvis inte en omständighet som kan läggas till grund för ett antagande om att vapen eller andra farliga föremål kan komma att an- träffas vid en kroppsvisitation. Inte heller i övrigt framstår de skäl insatschefen åberopat till stöd för sitt beslut om kroppsvisitationer som hållbara. Sammanfattningsvis konstaterar jag att utredningen inte ger stöd för att per- sonerna på platsen agerade på ett sådant sätt att det, tillsammans med polisens tidigare erfarenheter av förekomst av farliga föremål, funnits grund för beslutet om kroppsvisitationer. ska kritiseras för att kroppsvisitation- erna genomfördes utan att det fanns grund för dem. Som framgått får en polis fråga en person om hans eller hennes namn eller hemvist om det är nödvändigt för att fullgöra en tjänsteuppgift. Jag har därför ingen synpunkt på att polisen frågar om namnet på den som kroppsvisiteras om syftet är att dokumentera åtgärden. Jag vill dock framhålla att det inte finns någon skyldighet för den som utsätts för en kroppsvisitation att berätta vad han eller hon heter. Som jag konstaterat fanns det inte grund för polisen att genomföra kroppsvisitationer. Utgångspunkten för min bedömning av identitetskontrol- lerna är dock att polisen bedömt att det funnits förutsättningar för kroppsvisi- tationer. Polisen fick därför fråga om de kroppsvisiterades namn i syfte att kunna dokumentera åtgärderna. har uppgett att några av de som tillfrågades om namn ifrågasatte kontrollen men gick med på att identifiera sig efter en diskussion med polisen. Av utredningen framgår inte hur polisen bad personerna att identifiera sig. Jag har därför inte ett tillräckligt underlag för att kunna bedöma om situationen var sådan att det inte fanns någon reell frivil- lighet för de som kontrollerades att uppge sina namn till polisen. Det finns där- för inte grund för kritik mot polisen för att de som kroppsvisiterades fick frågor om sina namn. Mot bakgrund av att frågorna om identitet ställdes i samband med en dom- stolsförhandling vill jag framhålla att en förhandling vid domstol är offentlig (se 2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen och 5 kap. 1 § ). Denna offentlighetsprincip innebär att allmänheten ska ha fritt tillträde till en domstolsförhandling, dvs. en rätt för alla att närvara vid domstolsförhandlingen utan att behöva uppge namn eller underkasta sig identitetskontroll eller kropps- visitation (se Fitger m.fl., , , Zeteo, kommentaren till 5 kap. 1 §). Polisernas agerande när AA filmade Av utredningen framgår att AA filmade när en person blev bortförd av en uni- formerad polis och att två civilklädda poliser ställde sig i vägen för honom när han filmade. Den ena polisen höll upp en mobiltelefon som om hon filmade AA. PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Det är inte ovanligt att polisingripanden filmas och det finns därför anled- ning att inledningsvis redogöra för några allmänna utgångspunkter för vad som gäller i sådana situationer. Det finns inte något generellt förbud mot att fotografera någon utan sam- tycke (se NJA 2017 s. 393). Ur ett rättssäkerhetsperspektiv är det viktigt att den som upplever att polisen t.ex. använder våld på ett felaktigt sätt har en möjlig- het att dokumentera detta. Att enskilda kan filma polisens ingripanden innebär också att allmänheten får en möjlighet till insyn i polisens arbete. måste en polis självklart få vidta åtgärder om någon som filmar agerar på ett sätt som hindrar polisens arbete. Normalt finns det ett visst utrymme för olika bedömningar av om ett visst agerande hindrar polisens arbete. Endast den om- ständigheten att den som filmar beter sig provokativt eller har en negativ attityd är dock inte skäl för att hindra honom eller henne från att filma. Att en polis känner obehag inför att filmas i sin tjänsteutövning är inte heller ett sådant skäl. För att polisen ska få hindra någon från att filma måste det enligt min mening krävas att han eller hon på något konkret sätt hindrar polisens arbete. En i de flesta fall lämplig första åtgärd från polisen när någon hindrar poli- sens arbete genom att filma är att i korthet förklara hur han eller hon hindrar polisens arbete och att be honom eller henne att sluta agera på det sättet. Den som filmar ges därigenom en möjlighet att överväga om han eller hon kan filma på ett sätt som inte hindrar polisens arbete, t.ex. genom att inte vara alltför när- gången. Först om personen trots detta fortsätter att hindra polisens arbete finns det skäl att överväga mer ingripande åtgärder. har anfört att de två poliserna inte hindrade AA från att filma, men distraherade honom eftersom han riskerade att störa polisens arbete. Av filmen från händelsen framgår dock tydligt att poliserna under aktivt försvårade för AA att på avstånd filma ingripandet mot den person som förts åt sidan av en annan polis. Om syftet var att förhindra att AA skulle störa ingripandet genom att gå fram till platsen där det genomfördes hade enligt min mening en lämplig åtgärd – i stället för att försvåra för honom att filma – varit att säga till honom att inte gå närmare. När det gäller det sätt poliserna försvårade för AA att filma på vill jag börja med att framhålla att det är en självklarhet att en polis i sitt arbete ska uppträda professionellt och korrekt. Det framgår bl.a. av 10 § polisförordningen som anger att anställda inom polisen i arbetet ska uppträda på ett sätt som inger förtroende. Utredningen ger inte stöd för att den polis som höll upp en mobiltelefon faktiskt filmade AA. Jag utgår därför i min bedömning från att hon inte filmade. Jag vill dock erinra om att JO tidigare uttalat att polisen inte utan uttryckligt stöd i lag får fotografera en enskild med tvång eller annars mot deras vilja eller fotografera en enskild person som ett led i ett tvångsingripande (se t.ex. JO 2013/14 s. 160, dnr 3445-2011 och 3446-2011, och JO 2015/16 s. 122, dnr 1422-2014). Att ställa sig i vägen för någon som filmar ett polisingripande och ge sken av att själv filma med en mobiltelefon på det sätt som poliserna gör i AA:s film är inte professionellt. Det är inte heller ett beteende som inger förtroende. Po- liserna har förklarat sitt agerande med att de tyckte att AA betedde sig barnsligt 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L och att de speglade hans beteende. Att någon beter sig provokativt eller respekt- löst mot en polis innebär dock inte att en polis kan agera på samma sätt. En tjänsteman ska självfallet bete sig korrekt även om en enskild är arg, upprörd eller på något annat sätt upplevs som besvärlig (se JO 2016/17 s. 139, dnr 678- 2015). Jag har tidigare påtalat vikten av att en polis aldrig får låta sig påverkas av att han eller hon känner irritation eller ilska över en persons uppträdande i samband med ett ingripande (se JO 2017/18 s. 231, dnr 7422-2015). Det sätt som poliserna agerade på lever inte upp till de krav som ställs på en polis. Det inträffade visar att det finns anledning för att arbeta med frå- gor om bemötande av personer som ifrågasätter polisens arbete. Det krävs stöd i lag för att polisen ska få fotografera eller filma någon i samband med ett ingripande (Dnr 7687-2016) Beslutet i korthet: Polisen stoppade en buss med motdemonstranter på väg till en demonstration. Man genomförde en husrannsakan i bussen och kroppsvisiterade motdemonstranterna. I samband med detta fotograferade och filmade polisen motdemonstranterna. Vidare fotograferade man deras identitetshandlingar. Enligt JO var såväl fotograferingen som filmningen av motdemonstran- terna en sådan tvångsåtgärd som kräver stöd i lag. Något lagstöd för foto- grafering och filmning av det slaget finns det inte. När det gäller fotograferingen av identitetshandlingarna uttalar JO att hon inte har några principiella invändningar mot att polisen fotograferar en per- sons identitetshandling som ett led i dokumentationen av ett ingripande. En förutsättning för att det ska vara tillåtet är bl.a. att den enskilde frivilligt lämnar uppgifter om sin identitet och är beredd att låta identitetshandlingen fotograferas. I detta fall gav utredningen inte stöd för att det varit fråga om någon reell frivillighet från de berörda personernas sida. kritiseras för att man utan rättsligt stöd har fotograferat och filmat motdemonstranterna samt för att man fotograferat deras identi- tetshandlingar trots att det inte varit fråga om någon reell frivillighet. Vidare kritiseras för att man brustit i sin skyldighet att dokumen- tera kroppsvisitationerna och husrannsakan i bussen. I beslutet uttalar JO att det framstår som angeläget att fortsätter sitt arbete med att informera och utbilda polisanställda för att bl.a. förbättra kunskapen om när fotografering får ske. JO uttalar också att det kan finnas skäl att se över befälsordningen vid insatser där flera grupper med olika uppgifter deltar och att man ser till att undanröja de oklarheter i det avseendet som kan finnas hos medverkande poliser. PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L 2019/20 JO1 I en anmälan till JO förde Föreningen fram klagomål mot och tjänstemän där med anledning av polisens agerande i samband med Nordiska motståndsrörelsens demonstration i . Föreningen var bl.a. kritisk mot att polisen hade fotograferat passagerarna i en buss med motdemonstranter som var på väg till och dokumenterat identiteten på dem. Enligt föreningen fanns det ingen laglig grund för dessa åtgärder. JO hämtade in handlingar från , Polisregion , av- seende polisens åtgärder mot busspassagerarna. Av handlingarna och bifogade yttranden från de berörda befattningshavarna framgår det att polisen hade stop- pat den aktuella bussen när den ankom till , genomfört en husrann- sakan i bussen, kroppsvisiterat passagerarna, fotograferat ett antal passagerare och deras id-handlingar och filmat samtliga passagerare. JO begärde att skulle yttra sig om –den rättsliga grunden för att fotografera de personer som kroppsvisiterades och deras id-handlingar –hur de samtycken till fotografering som enligt de ingripande poliserna fanns hämtades in och dokumenterades –den rättsliga grunden för att filma personer som motsatt sig att bli fotogra- ferade i samband med att de kroppsvisiterades –hur husrannsakan i bussen och kroppsvisitationerna dokumenterades. () yttrade sig efter att de befattningshavare som berörs av anmälan fått tillfälle att lämna upplysningar. I yttrandet redovisades upplys- ningar från polisintendenten , polisinspektören , kriminalinspektören DDsamt polisinspektörerna tillika gruppcheferna . lämnade följande redogörelse för bakgrunden till händel- genomfördes en tillståndsgiven allmän samman- komst i form av en demonstration i . Anordnare av demonstra- tionen var företrädare för Nordiska motståndsrörelsen. Ett stort antal per- soner väntades och polisregion beslutade om en så kallad sär- skild händelse, det vill säga en polisinsats där arbetet planeras, organiseras och leds enligt särskilda rutiner. erhöll före det aktuella datumet information om att ett antal motdemonstranter skulle resa med buss från till . Informationen gjorde gällande att personerna ombord på bussen tillhörde våldsbejakande vänsterautonoma grupperingar vilka hade för avsikt att stoppa eller störa den tillståndsgivna demonstrationen genom bl.a. använd- ning av gatustridsvapen och pyroteknik (fyrverkerier, bangers och benga- ler). Informationen gav också vid handen att bussen skulle göra flera stopp längs vägen och plocka upp passagerare samt eventuellt ytterligare farliga föremål, på sin resa genom . Mot bakgrund av denna information stoppade polispersonal den nu ak- tuella bussen vid i . Bussen stoppades i syfte att identifiera och kroppsvisitera passagerarna samt att genomföra en hus- 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L rannsakan i bussen för att eftersöka föremål som skulle kunna komma att användas vid motdemonstrationen. Enligt vad som framgår av yttrande leddes insatsen av en polisinsatschef. Det fanns också en biträdande insatschef. Vid insatsen tjänst- gjorde bl.a. civil spanande personal (Kilo) och uniformerad personal (Delta) med uppgift att arbeta ingripande mot ordningsstörningar vid insatser där ar- betsmetoden särskild polistaktik (SPT) används. redovisade följande upplysningar från de berörda befatt- ningshavarna. Polisintendent hade den aktuella dagen funktionen Kilo 6 och var un- derställd polisinsatschefen. Avdelningens samlade uppdrag var spaning, dokumentation och utredningsåtgärder i syfte att efter insatsen kunna ut- reda individers delaktighet i begångna brott. Genom dialog med polisinsatschefen den aktuella morgonen beslutades att polispersonal från den ordinarie ingripandeverksamheten skulle lokali- sera bussen och därefter skulle Kilo överta ansvaret att följa bussen. Detta uppdrag fördelades genom K61 [CC] till K611 [DD]. Själva stoppet av bus- sen skulle därefter hanteras av en platschef för där Kilo skulle biträda med dokumentation. framkom uppgifter om att bussen redan hade nått och BB beslutade då att kontroll av bussen och individuella visita- tioner skulle genomföras. Detta förmedlades till polisinsatschefen som be- slutade att tilldela uppdraget att leda stoppet av bussen, verkställa beslutet och därmed tillhörande dokumentation till en resurs från Delta med stöd av en grupp från Kilo (K611). Kilos uppdrag blev enligt BB främst att doku- mentera stoppet genom spaningsdokumentation medan övrig dokumenta- tion skulle hanteras av Delta. BBhar uppgett att platschefen för , som ansvarade för att verkställa stoppet, hade ansvaret för dokumentation i samverkan med tilldelad resurs från Kilo. K611 hanterade i huvudsak den allmänna spaningsdokumenta- tionen medan Delta hanterade den individuella dokumentationen. Samver- kan gällande detta uppdrag skedde mellan gruppchefen för och Delta. Polisinspektör har uppgett att han i insatsen arbetade som K61 och av K6 hade fått till uppgift att lokalisera och följa bussen. CC informerade dock Q1/K6 om att för det fall att det skulle göras ett stopp eller kontroll skulle en Deltaresurs ansvara för detta. Enligt CC:s egna noteringar tillde- lades Q30 GG denna uppgift och denne ålade i sin tur en av sina Deltagrup- per att ansvara för stoppet. CC anser inte att han tagit något av de nu aktu- ella besluten. Delta genomförde stoppet och CC gav sin personal K611 i uppgift att samverka med platschefen och vid behov vara behjälplig med eventuell fotodokumentation. CC har uppfattat ansvarsfördelningen avseende doku- mentationen som sådan att platschefen i grunden hade ansvaret och att K611 enbart skulle sköta film- och fotodokumentationen. Kriminalinspektör tjänstgjorde som gruppchef i en Kilo-spanings- grupp den aktuella dagen. DD uppger att han på platsen fick i uppgift att fotodokumentera personerna på bussen. Han fotograferade personerna och deras identitetskort. DD vill minnas att även en polis ur en av Deltagrup- perna fotograferade identitetskort alternativt antecknade namn och födelse- tid i syfte att ha underlag för dokumentationsåtgärden. DD:s uppgift var att biträda med verkställandet av ordern om fotografe- ring av personerna på bussen. Någon direkt order om att fotografera iden- titetskorten hade inte lämnats till DD men detta gjordes i syfte att underlätta identifieringen och avrapporteringen. Efteråt överlämnades minneskortet med bilderna till K649 (foto/dokumentation). PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L DDhar uppgett att något aktivt samtycke till fotograferingen inte inhäm- tades. Personerna fotograferades om de inte uttryckligen motsatte sig detta. De tillfrågades således inte uttryckligen om sin inställning till att bli foto- graferade utan förutsattes samtycka om de inte uttryckte motsatsen. De som motsatte sig fotografering filmades i stället på avstånd. DD framhåller att han inte fattade beslutet om fotograferingen och att han inte var ansvarig för att dokumentera åtgärderna. DD vill minnas att hans dialog med Deltapersonalen/platschefen resulterade i att Delta skulle ombesörja detta. Polisinspektörerna hade den aktuella dagen funktioner som gruppchefer för var sin Deltagrupp. De uppger att deras grupper fick i upp- drag att stoppa bussen, kroppsvisitera och identifiera passagerarna samt ge- nomföra husrannsakan på bussen. Ordern kom till FF från Q40, GG. Den Kiloresurs som fanns på plats för att underlätta Deltapersonalens arbete ansvarade för foto och film av samtliga passagerare och deras id- handlingar. EE och FF uppger att deras uppfattning är att de genom samtal med Kilo var helt överens om att det var personal vid Kilo som skulle an- svara för samtlig dokumentation i ärendet. FF uppger vidare avseende samtyckesfrågan att det pratades högt bland passagerarna om att det fanns ett val avseende fotograferingen och att en av personerna kom fram till FF och ville få sitt foto borttaget när vederbö- rande förstod att åtgärden var frivillig. FF tog med sig kvinnan till biträ- dande avdelningschef , som i sin tur tog med sig kvinnan till den person som fotade och filmade, i syfte att framföra att kvinnan ville få sin bild raderad från polisens material. Vidare uppger FF att han sammantaget avseende det rättsliga stödet för de vidtagna åtgärderna förlitade sig på beslutsfattaren och endast utförde de order som han mottagit. redovisade följande bedömning: Den rättsliga grunden för att fotografera personer som kroppsvisiterades och deras identitetshandlingar De berörda befattningshavarnas redogörelser visar att de tycks ha haft upp- fattningen att det var tillåtet att fotografera individer och deras identitets- kort om de inte uttryckligen motsatte sig detta. Fotografering av enskild, utanför förundersökning, får inte göras med tvång eller annars mot den enskildes vilja och får inte heller göras som ett led i ett tvångsingripande så att det kan uppfattas som att det sker med tvång. Fotografering som görs som ett led i ett tvångsingripande eller an- nars med tvång kräver uttryckligt stöd i lag. gör bedöm- ningen att fotograferingen skett i nära anslutning till kroppsvisitationerna och därför framstår som en integrerad del av dessa. Fotograferingen har därmed karaktären av en vidtagen tvångsåtgärd. Något lagstöd för fotogra- fering av det slaget finns inte, oaktat eventuellt samtycke. Det har enligt således inte funnits förutsättningar att fotografera passa- gerarna och deras identitetskort. Hur de samtycken till fotografering, som enligt polispersonalen fanns, hämtades in och dokumenterades DD, K611, har uppgett att något samtycke från passagerarna inte aktivt in- hämtades. Personerna fotograferades om de inte uttryckligen motsatte sig detta. De tillfrågades således inte uttryckligen om sin inställning till att bli fotograferade utan förutsattes samtycka om de inte uttryckte motsatsen. De som motsatte sig fotografering blev inte föremål för fotografering. Genom redogörelsen från FF framkommer att det pratades bland passa- gerarna om att det fanns ett val avseende fotograferingen och att en av 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L personerna kom fram till FF och ville få sitt foto raderat när vederbörande förstod att åtgärden var frivillig. Ingenting i utredningen tyder på att frivillighet att delta vid fotografe- ringen klart och tydligt kommunicerats till samtliga passagerare. Någon särskild dokumentation av eventuella samtycken till fotografering har inte heller gjorts. Det får i denna del, genom berörda befattningshavares redo- görelser, förstås som att fotograferingen i sig, av de som inte motsatte sig åtgärden, är den dokumentation som enligt polispersonalens uppfattning fanns om vilka passagerare som samtyckte till fotograferingen. Mot denna bakgrund kan konstateras att samtycke inte uttryckligen in- hämtats i samband med fotograferingen. I enlighet med det som redogjorts för ovan, gällande frågan om rättsligt stöd för att fotografera personerna och deras identitetshandlingar, menar dock att fotogra- fering inte alls borde ha skett i den aktuella situationen, oavsett om sam- tycke förelåg eller ej. Den rättsliga grunden för att filma personer som motsatt sig att bli fotograferade i samband med att de kroppsvisiterades Det är i princip tillåtet för polisen att på visst avstånd övergripande foto- grafera eller filma människor som befinner sig på allmänna platser. Detta förutsätter dock att det är motiverat utifrån polisens uppgift och verksam- hetens ändamål, samt att behovs- och proportionalitetsprinciperna beaktas. Däremot får polisen inte utan uttryckligt lagstöd avfotografera eller filma enskilda närmare med tvång eller annars mot deras vilja. I det här fallet filmades samtliga passagerare med handmanövrerad ka- mera på visst avstånd när de befann sig utanför bussen. Vad gäller de per- soner som motsatte sig att bli fotograferade i samband med att de blev kroppsvisiterade menar att de i vart fall från den tidpunk- ten inte borde ha filmats närmare, eftersom det inte fanns något stöd för det. Hur husrannsakan i bussen och kroppsvisitationerna dokumenterades kan mot bakgrund av de uppgifter som framkommit med anledning av denna anmälan konstatera att polisen brustit i dokumenta- tionen av husrannsakan enligt 20 a § polislagen liksom i dokumentationen av kroppsvisitationerna enligt 19 § andra stycket 1 polislagen och att blan- ketten för sådana tvångsåtgärder borde ha använts. Fotografierna av identitetskorten har genomförts som ett led i det krav som 27 § polislagen uppställer avseende dokumentation. Syftet med att fo- tografera identitetskorten var att förenkla för poliserna i samband med av- rapporteringen av de aktuella åtgärderna. Dokumentationsskyldigheten har dock inte uppfyllts eftersom polisregionen brustit i avrapporteringen och att föra protokoll över den aktuella händelsen. Sammanfattningsvis tycks personalen från Kilo ha varit av uppfattningen att Deltapersonalen ansva- rade för dokumentationen, medan Deltapersonalen var av motsatt uppfatt- ning. vill framhålla att det givetvis, från kontroll- och rätts- säkerhetssynpunkt, är av grundläggande betydelse att åtgärder av det slag som här förekommit dokumenteras och att samtliga omständigheter som lagts till grund för åtgärderna återges korrekt.