frsrdg · H704JO1 · 2019-11-12 00:00:00 — Av intyget framgår också att BB är beroende av ständig tillsyn och stöd i det dagliga livet samt av en beständig och förutsägbar miljö. Han är beviljad insatser enligt lagen om stöd och service till vissa funktionshindrade, och det fanns inget som talade för att insatserna inte skulle fortsätta. Uppgifterna är sådana som ska vägas in i en bedömning av fortsatta åtgärder under förundersökningen. Utrymmet att avsluta förundersökningen i BB:s fall Som framgått ovan fanns det enligt min mening utrymme att avsluta förunder- sökningen med stöd av 23 kap. 4 a § RB, redan av det skälet att en rättsprocess inte borde genomföras med hänsyn till BB:s funktionsnedsättning. Jag menar också att det i större omfattning borde ha beaktats att den aktuella händelsen inträffade i en omsorgssituation och att BB:s utåtagerande beteende var en följd av hans funktionsnedsättning. Under sådana förhållanden framstår sedvanliga straffrättsliga reaktioner som betydelselösa för att påverka hans framtida beteende (se RåR 2008:2 s. 37). Det innebär också att våldet, även om det var allvarligt, inte kan anses ha varit så utstuderat att det av det skälet var angeläget att väcka åtal (jfr JO 2010/11 s. 103, dnr 5228-2007). Att målsäganden biträdde åtalet och framställde ett enskilt anspråk kan na- turligtvis tala för att frågan om BB:s straffrättsliga ansvar borde prövas i dom- stol. Vid bedömningen av om detta är ett sådant väsentligt enskilt intresse som bör hindra en förundersökningsbegränsning bör målsägandens möjlighet att bli tillgodosedd på annat sätt, t.ex. genom försäkringar, beaktas. Såvitt framgår av handlingarna i ärendet vidtog åklagaren inga åtgärder för att klargöra dessa för- hållanden. Som framgått anser jag att bestämmelser ger ett större ut- rymme att beakta de omständigheter som talade för en förundersökningsbe- gränsning än vad åklagaren bedömde att de gör. Jag är kritisk till att åklagaren inte fördjupade sitt underlag för att få en bättre bild av BB:s funktionsnedsätt- ning och vårdsituation, t.ex. genom en närmare dialog med vårdgivaren eller genom annan utredning. Av det sätt frågan nu kom att hanteras på är det lätt att få uppfattningen att den inte ägnades de noggranna överväganden som den krä- ver. har uppgett att det pågår ett arbete med att se över riks- åklagarens riktlinjer om förundersökningsbegränsning och åtalsunderlåtelse. Jag ser naturligtvis positivt på detta och förutsätter att de uttalanden jag gör här beaktas i det arbetet. PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Otillåtna samtal mellan anhållna i en polisarrest får inte spelas in utan rättsligt stöd (Dnr 2670-2018) Beslutet i korthet: Tre anhållna som var misstänkta i samma utredning var placerade i polisens arrest i . Åklagaren hade beslutat om restrik- tioner som bl.a. avsåg de misstänktas rätt att placeras tillsammans med andra intagna och att vistas i gemensamhet med andra intagna. Lokalerna i arresten var utformade så att de misstänkta hade möjlighet att kommunicera genom att ropa till varandra. När de misstänkta ropade på ett främmande språk misstänkte polisen att de försökte samordna sina berät- telser. Enligt polisen var det inte möjligt att flytta någon av de misstänkta. En åklagare fattade i stället beslut om att de misstänkta skulle informeras om att deras samtal kunde komma att spelas in om de fortsatte att kommu- nicera i arresten. När de misstänkta fortsatte att ropa till varandra spelade arrestpersonalen in samtalen med en diktafon. Delar av det inspelade materi- alet åberopades som bevisning i domstol. I beslutet uttalar JO att det är en självklar utgångspunkt att lokalerna i t.ex. en polisarrest ska vara tillräckligt ljudisolerade och även i övrigt utfor- made så att obehöriga kontakter mellan intagna om möjligt förhindras. JO:s granskning har inte avsett utformningen av lokalerna, men JO framhåller att den aktuella situationen i arresten innebär att måste ut- forma sin verksamhet i övrigt så att misstänkta som skulle kunna ha obehö- rig kontakt med varandra i lokalerna inte placeras där . En ljudupptagning av samtal mellan andra är enligt JO typiskt sett en integritetskänslig åtgärd, och det är angeläget att den som vidtar en sådan åtgärd har klart för sig vilka rättsliga förutsättningar som gäller för att den ska få vidtas. Enligt JO kan restriktioner som innebär begränsningar i var en frihetsbe- rövad får vistas inte verkställas genom att samtal som förs i strid med syftet med restriktionerna dokumenteras. JO gör vidare bedömningen att det bör krävas stöd i lag för att polisen ska få spela in en misstänkt i utredningssyfte, särskilt när det är fråga om en misstänkt som är frihetsberövad. Någon rätt att genom en ljudupptagning spela in vad en misstänkt som är frihetsberövad säger, om det inte är fråga om ett förhör, finns inte enligt JO. Det fanns därför inte rättsliga förutsättningar att spela in de misstänktas samtal i arres- ten. Åklagaren kritiseras för att hon beslutade att de misstänktas samtal skulle spelas in och gav polisen direktiv att göra inspelningar, trots att det inte fanns rättsliga förutsättningar för det. förvarades tre anhållna som var misstänkta för våldtäkt mot barn i polisens arrest i . De misstänkta var . 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L beslutat om restriktioner som bl.a. avsåg de misstänktas rätt att placeras till- sammans med andra intagna och att vistas i gemensamhet med andra intagna. Polisinspektören uppmärksammade att de misstänkta kommunicerade med varandra genom att ropa genom väggarna på ett främmande språk. De misstänkta uppmanades att sluta ropa till varandra men fortsatte att göra det. AAtog då kontakt med förundersökningsledaren, vice chefsåklagaren . De diskuterade olika lösningar på den situation som uppkommit. BB bedömde att det var av synnerlig vikt att de misstänktas kommunikation upphörde eller do- kumenterades och gav direktiv om att de skulle informeras om att deras samtal kunde komma att spelas in om de fortsatte att kommunicera i arresten. AA informerade de misstänkta om att deras samtal skulle spelas in om de fortsatte att kommunicera med varandra. Han informerade dem också om att inspelningarna skulle översättas och kunde komma att användas som bevis. När de misstänkta fortsatte att ropa till varandra genom väggarna spelade arrestper- sonalen in samtalen med en diktafon. Mellan och kl. 9.05 spelades totalt in. Delar av det inspelade materialet och en översättning av inspelningarna åberopades senare av åklaga- ren som bevis i domstol. Advokaten , som var offentlig försvarare för en av de misstänkta, anmälde det inträffade till JO. Hon var kritisk till åtgärden att spela in de misstänktas samtal och ifrågasatte om åklagarens beslut inte var ett kringgående av reglerna om hemliga tvångsmedel. JO uppmanade och att yttra sig. () yttrade sig efter att de befattningshavare som berörs av JO:s utredning fått tillfälle att lämna upplysningar. läm- nade följande redogörelse: tog polisen upp en anmälan om våldtäkt mot barn och samma datum inleddes en förundersökning. Åklagare och tillika förunder- sökningsledare beslutade att anhålla en person som misstänkt för våldtäkt mot barn. anhölls av samma åklagare en andra person och dagen därpå även en tredje person. Samtliga anhållna var . Anhållningsbesluten förenades med beslut om restriktioner på grund av kollusionsfara. Restriktionerna bestod bl.a. av inskränkningar i rätten att placeras tillsammans samt vistas i gemensamhet med andra in- tagna. I detta låg att de anhållna inte fick samtala med varandra under an- hållningstiden. Samtliga tre anhållna togs i förvar genom att placeras i varsitt enrum i polisarresten i . Polisinspektör uppfattade att de tre anhållna perso- nerna utbytte information med varandra genom att ropa och skrika högt till varandra genom väggarna. Samtalen skedde på somaliska och upphörde inte trots att både AA och arrestpersonalen uppmanade de intagna att sluta. Enligt vad som framkommit fanns det i det skedet ingen PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L möjlighet att omplacera de tre frihetsberövade personerna. AA – som befa- rade att de misstänkta personerna försökte försvåra utredningen genom att samordna sina berättelser – tog upp saken med förundersökningsledaren och åklagaren . Efter diskussion om olika lösningar gav åklagaren di- rektiv om att de frihetsberövade först skulle underrättas om att deras samtal kunde komma att spelas in om de fortsatte att meddela sig med varandra och att personalen därefter skulle tillse att ytterligare samtal dem emellan faktiskt spelades in. AAbegav sig till polisarresten med en digital diktafon för ljudupptag- ning och instruerade där arrestpersonalen hur diktafonen fungerade. I säll- skap av arrestpersonal gick han sedan in i vart och ett av rummen där de tre anhållna var placerade. Där informerade han dem, en i sänder, om att med hänsyn till att de inte hade lyssnat på personalens tidigare tillsägelser att inte kommunicera med varandra, och då det befarades att de var i färd med att samordna framtida berättelser, så skulle deras inbördes samtal hädanef- ter spelas in och översättas. Han sade också till dem att inspelningen skulle kunna komma att användas mot dem vid en kommande rättegång. De tre anhållna bekräftade var för sig att de förstod innebörden av den information som de fått del av. efter att AA lämnade polisarresten började de tre frihetsberö- vade personerna åter kommunicera med varandra. Under det att samtalen mellan de misstänkta återupptogs ställde sig arrestpersonal i korridoren ut- anför förvaringsrummen och spelade in samtalen med diktafonen som AA hade överlämnat. Detta ska ha skett [under] kvällen den 4 [juli] och natten . Den sammanlagda inspelningstiden uppgick . Ljudupptagningen skedde i omgångar och endast i samband med att de berörda anhållna samtalade med varandra. Ärendet kom sedan att övertas av åklagare , vilken såg till att inspel- ningen från arresten översattes. Av den utskrivna konversationen mellan de frihetsberövade personerna framgår bl.a. att samtliga fällt yttranden där de hänvisar till att samtalen dem emellan spelades in. fö- rekommer uppmaningar att ”hålla tyst” i anslutning till sådana yttranden. De berörda talar även om en film och konsekvenserna av att polisen hittar filmen. Av uppgifter AA lämnat med anledning av JO:s utredning framgår att anhåll- ningsavdelningen hos polisen i finns i arrestavdelningen, med ett fåtal rum som ligger bredvid varandra, och att ordinarie anhållningsavdelning är tagen ur bruk av säkerhetsskäl. redovisade följande bedömning: Utgångspunkter för bedömningen om det funnits rättsliga förutsättningar för åtgärden att spela in samtalen mellan de frihetsberövade Åtgärden att spela in de frihetsberövades samtal får antas ha skett mot deras vilja. har dock ingen anledning att ifrågasätta uppgif- terna om att de frihetsberövade i förväg blev informerade om att deras sam- tal skulle komma att spelas in och att de också fick information om anled- ningen till det samt att inspelningarna skulle komma att användas mot dem som bevisning i en kommande rättegång. Detsamma gäller uppgiften om att de berörda bekräftade att de förstod innebörden av den information som lämnades. Av utskriften av inspelningarna framgår också att de berörda visste om att samtalen dem emellan spelades in. utgår således i bedömningen från att inspelningen inte kan sägas ha skett i hemlighet och att de berörda, som visserligen endast var , insett att deras samtal skulle komma att spelas in. 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L därmed inte varit fråga om någon olovlig avlyssning. Inspelningarna har inte heller varit tillståndspliktiga enligt bestämmelserna om hemliga tvångsmedel. Det framgår av den konversation som spelades in att de frihetsberövade personerna begränsade sina uttalanden, eftersom de visste om att deras sam- tal spelades in. En utgångspunkt för den fortsatta bedömningen av det in- träffade är därmed att åtgärden att spela in samtalen utgjorde en sådan in- skränkning i enskildas yttrande- och informationsfrihet som förutsätter di- rekt lagstöd […]. Ytterligare en utgångspunkt för bedömningen är att de restriktioner som hade ålagts de frihetsberövade redan innefattade en begränsning i deras grundlagsskyddade rättigheter i den meningen att de inte fick placeras till- sammans med andra intagna eller vistas i gemensamhet. Det får vidare an- ses vara underförstått att restriktionerna syftade till att förhindra kommuni- kation dem emellan. Har det funnits rättsligt stöd för inspelningsåtgärderna? har en författningsreglerad skyldighet att utreda brott. Det åligger vidare att verkställa de restriktioner som be- slutats av åklagare. Varken i häkteslagen eller i annan lagstiftning som det finns anledning att överväga i detta sammanhang har kunnat finna någon regel som ger uttryckligt stöd för den inspelningsåtgärd som genomfördes i nu aktuellt fall. Det råder viss osäkerhet i frågan vilka åtgärder som – utan direkt stöd i lag – kan vidtas för att verkställa ett i och för sig lagligen beslutat tvångs- medel. Det finns såvitt bekant inte heller några allmänna regler som beskri- ver de brottsbekämpande myndigheternas rätt att inhämta information […]. Även om restriktionerna enligt sin ordalydelse avsåg hur de frihetsberö- vade skulle vara placerade och vistas, anser att skäl kan anföras till stöd för uppfattningen att omständigheterna i ärendet var sådana att det var befogat att spela in samtalen som ett led i verkställigheten av de restriktioner som beslutats. I den delen hänvisas till vad som anförts ovan om utgångspunkterna för bedömningen. I tillägg därtill kan följande anfö- ras. Det sätt som restriktionerna kom att verkställas innebar visserligen en begränsning i de enskildas grundlagsskyddade rättigheter, eftersom kom- munikationen dem emellan begränsades. I detta fall har det emellertid fun- nits i laga ordning fattade beslut om restriktioner som syftade just till att förhindra kommunikation mellan de frihetsberövade, vilket alltså redan i sig innebar en begränsning i deras grundlagsskyddade rättigheter. Om de beslutade restriktionerna hade verkställts på avsett sätt så hade all kommunikation mellan de tre anhållna förhindrats. I jämförelse med det framstår inspelningen av samtalen inte som lika ingripande, eftersom de anhållna kunde konversera med varandra. Inspelningen i sig kan inte anses ha inneburit någon betydande olägenhet för de anhållna (se nedan). Åtgär- den att spela in de frihetsberövades samtal innebar därmed inte någon yt- terligare begränsning av deras grundlagsskyddade rättigheter utöver vad som följde av restriktionsbesluten. Vid en bedömning i efterhand anser ändå att det är tveksamt om ovan nämnda skäl och de tämligen speciella omständigheter som förelåg i arresten vid tillfället kan anses utgöra stöd för slutsatsen att det fanns rättsliga förutsättningar att spela in samtalen som ett led i att verk- ställa restriktionsbesluten. Det förefaller emellertid inte ha funnits någon regel i författning som uttryckligen hindrade att åtgärden vidtogs i syfte att samla in information i brottsutredningen. PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Var åtgärderna förenliga med allmänna principer? Även om det fanns förutsättningar att med stöd av gällande rätt vidta nu aktuell inspelningsåtgärd, vilket alltså framstår som en delvis öppen fråga, krävdes därtill att åtgärden var försvarlig med allmänna principer för an- vändning av tvångsmedel. Av utskriften av den inspelade konversationen som de frihetsberövade hade mellan cellerna i arresten framgår att åtgärden sannolikt hade viss ef- fekt för att neutralisera kollusionsfaran. Det som spelades in har därtill haft viss betydelse från bevissynpunkt enligt vad som framgår av tingsrättens domskäl. Det står dock klart att de behov som föranlett åtgärden i första hand kunde hänföras till att de frihetsberövade hade placerats i arrestlokaler som medgav att de kunde kommunicera med varandra genom att tala högljutt. Det framgår också att sådan kommunikation förekom både före och efter det att samtalen spelades in. På ett sätt var således skadan redan skedd, i vart fall när det gällde att förhindra risken för kollusion. Av betydelse för bedömningen om åtgärden var proportionerlig är också vilket intrång eller men i övrigt som åtgärden innebar för de berörda. Ljud- upptagning av samtal mellan andra personer, oavsett om någon av de per- soner som deltar i samtalet vet om upptagningen eller inte, kan betraktas som en typiskt sett integritetskänslig åtgärd. Hänsyn måste också tas till de frihetsberövade personernas unga ålder i detta fall. De som berördes av inspelningarna var misstänkta för allvarlig brotts- lighet och de hade ålagts restriktioner. utgår från att de berörda också informerats om och förstått syftet med restriktionerna, även om det var fråga om unga personer. De frihetsberövade var vidare med- vetna om att deras samtal skulle komma att spelas in och att det som spela- des in skulle kunna komma att användas mot dem vid en kommande rätte- gång, även om det kan antas att inspelningarna ägt rum mot deras vilja. Innan åtgärderna vidtogs har personalen försökt att förmå dem att upphöra med sina kontakter, vilket inte skedde trots tillsägelser och uppmaningar. Inspelningarna har därtill skett i ett tidigt skede av förundersökningen, då behovet av restriktioner anses särskilt starkt. Det ska även beaktas att in- spelning endast har skett (). Mot angiven bakgrund kan åtgärden att spela in samtalen inte anses ha inneburit något betydande integritetsintrång eller olägenhet för de frihets- berövade personerna. Åtgärden kan inte heller anses som så ingripande el- ler kränkande att den stod i missförhållande till syftena med åtgärden. gör sammantaget bedömningen att åtgärden var för- enlig med proportionalitetsprincipens krav. Även om det avsedda resultatet hade kunnat uppnås genom omplacering av de frihetsberövade har Polis- myndigheten ingen anledning att ifrågasätta uppgifterna att det inte fanns någon sådan möjlighet vid det aktuella tillfället. Med detta som utgångs- punkt anser att åtgärden även var förenlig med behovs- principen. Var åtgärden lämplig? Beslut om sådana restriktioner som det var frågan om i nu aktuellt ärende ska självfallet i första hand verkställas genom begränsningar i den fysiska miljön. Om inte det är möjligt måste andra alternativ övervägas, exempelvis omplacering. Enligt ska inspelning av frihetsberövades samtal i arres- ten självfallet inte användas som ett sätt att upprätthålla restriktioner. Det är av uppenbara skäl också en olämplig metod för att samla in bevisning. Det finns anledning att iaktta stor försiktighet när det gäller att använda osedvanliga metoder för att upprätthålla beslut om restriktioner. I detta fall uppkom en tämligen speciell situation i arresten och inspelningen bedöm- 2019/20 JO1 2 0 1 9 /2 0 J O1 PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L des som en nödvändig åtgärd för att förhindra kommunikation mellan de tre anhållna. Den innebar inte någon betydande olägenhet. gör sammantaget bedömningen att åtgärden att spela in de frihetsberövades samtal torde kunna hänföras till gränsområdet mel- lan vad som var en lagenlig åtgärd för att verkställa restriktionsbeslut och vad som med hänsyn till legalitetsprincipens krav inte kan anses ha varit det. Mot denna bakgrund och med beaktande av att lagligheten av åtgärderna var svårbedömda gör bedömningen att åtgärden till nöds kan anses som godtagbar, eftersom det inte synes ha funnits några andra alternativ för att begränsa kommunikationen mellan de berörda. Åtgärden var emellertid mindre lämplig, trots att det förelåg speciella omständigheter i detta fall. Inget i utredningen tyder på annat än att de aktuella ljudinspelningarna var en enskild händelse. För det fall att något liknande skulle inträffa igen, vil- ket bedöms som mindre sannolikt, anser att restriktion- erna ska upprätthållas genom åtgärder i den fysiska miljön eller genom att omplacera de frihetsberövade. (vice riksåklagaren ) yttrade sig efter att de befatt- ningshavare som berörs av JO:s utredning fått tillfälle att lämna upplysningar. lämnade följande redogörelse: Samtliga [anhållna] var och hade restriktioner p.g.a. kollusions- fara. De var placerade på arresten i . underrättades [vice chefsåklagaren ] av polisen om att de anhållna kommunicerade med varandra, på ett främmande språk, genom att ropa högt genom väggarna och att de fortsatte med det trots att polisen uppmanat dem att sluta. [BB] bedömde att det var av synnerlig vikt att säkerställa att de misstänktas kommunikation upphörde alternativt dokumenterades och gav direktiv om att de anhållna skulle informeras om att deras samtal kunde komma att spelas in om de fortsatte att kommunicera i arresten. De anhållna fortsatte trots detta samtalen och inspelning skedde därför. redovisade följande bedömning: Av och regeringsformen följer att det allmänna som utgångspunkt måste ha lagstöd för åtgärder som vidtas i förhållande till en- skilda. Det gäller inte minst för åklagare och myndigheterna inom rättsvä- sendet, särskilt vad avser åtgärder under en förundersökning och när dessa vidtas under ett tvångsingripande mot en enskild. Sådant lagstöd finns för olika åtgärder i bl.a. (RB) och häkteslagen […]. Av in- tresse kan även vara t.ex. bestämmelser om personuppgiftsbehandling. När det gäller åtgärder mot barn, personer , är kraven i lagstiftningen dessutom strängare än vad som gäller i förhållande till vuxna. Att en viss åtgärd inte är straffbelagd eller annars uttryckligen för- bjuden kan inte tas till intäkt för att den är tillåten och därtill lämplig. Den principiella frågan i detta ärende är om inspelningen av samtalet kan sägas ha skett hemligen eller med tvång och därmed saknat stöd i lag. [– – –] Inledningsvis vill jag anföra följande. När, som i ett fall som det nu ak- tuella, en myndighet utsätts för svårigheter att praktiskt genomföra ett be- slut om restriktionsanvändning – att förhindra anhållna från att kommuni- cera med varandra – kan jag konstatera att det inte primärt är en fråga att PO L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L lösa för åklagaren utan en fråga för den myndighet som ansvarar för den fysiska förvaringen. När frågan ändå lyfts till åklagaren, och denne inte stannar vid att hänvisa frågan åter, har åklagaren enligt min mening att i första hand uppmana den andra, för arresten ansvariga, myndigheten att noga undersöka alternativen till att genom åtgärder i den fysiska miljön åstadkomma att den otillåtna kommunikationen inte kan fortgå. Det jag främst tänker mig är förstås att genom en omplacering öka avståndet mellan de anhållna. I en situation där samtliga rimliga sådana fysiska alternativ undersökts i syfte att omöjliggöra en otillåten kommunikation uppstår frå- gan om, och i så fall vilka, andra åtgärder som står till buds. Beträffande frågan om inspelningen i detta fall har varit tillåten vill jag anföra följande. Åena sidan kan hävdas följande. De anhållna har haft restriktioner med stöd av 24 kap. RB och häkteslagen. Samtalen har inte förts förtroligt utan genom högljudda rop i arresten och de har skett trots upprepade tillsägelser om att samtalen inte varit tillåtna och därför skulle upphöra. De anhållna har fått information om att inspelning kunde komma att ske och inspel- ningen har därmed inte varit hemlig i den mening som avses med regler- ingen om hemliga tvångsmedel. Inspelningen har vidare begränsat sig . Inspelningen har, som det får förstås, syftat till att när samtalen inte fysiskt kunnat hindras i stället skapa förutsättningar för att i efterhand kunna kontrollera om samtalen haft ett innehåll som rört utredningen, och därmed avsett att skada den, för att i sådant fall möjligen kunna använda det som bevisning. Inspelningen bör ses i ljuset av anhållandena och re- striktionerna, dvs. närmast som en förlängning av de tvångsmedlen, och den har inte varit oproportionerlig.