bet · H601KU11 · 2019-01-18 00:00:00 — De flesta av er känner väl till att JO har uppdraget som nationellt besöksorgan, enligt tilläggsprotokollet Opcat till mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling. Den särskilda Opcat-enheten hos oss, där nu sex personer inklusive ledarna arbetar, är en jätteviktig resurs för att ombudsmännen ska kunna fullgöra detta uppdrag. Enheten genomför bland annat inspektioner vid olika institutioner och anstalter där människor kan hållas frihetsberövade. Vi publicerar en rapport som sammanfattar enhetens iakttagelser fram . kommer en motsvarande rapport rörande 2018. I den här enheten finns särskild kompetens inom området mänskliga rättigheter. Det är chefsJO som ansvarar för enheten, men verksamheten berör i praktiken tre av ombudsmännen som alla har institutioner där människor kan hållas frihetsberövade inom sina ansvarsområden. Under det senaste verksamhetsåret genomförde enheten 17 inspektioner och nio av dem var oanmälda. De vanliga tillsynsinspektionerna är som regel anmälda – i princip alltid. Men Opcat-enheten genomför alltså oanmälda inspektioner och finner ett värde i att komma ut och se hur det är när man kommer precis vilken arbetsdag som helst eller för den delen en helg eller . Dessa inspektioner avsåg häkten, polisarrester, förvar, psykiatriska kliniker och ett antal CIS-ungdomshem. var myndigheternas tillsyn över de intagna för att skydda liv och hälsa ett särskilt tema, alltså hur ofta man tittar till en intagen som kanske inte mår bra. är temat förhållandena för frihetsberövade i samband med transporter mellan olika myndigheter och inrättningar. Ni känner kanske till att ansvaret för transporter har förändrats och att Kriminalvården nu har ett huvudansvar för sådana transporter. Vi har sett en hel del att ta upp på detta område. Transporter kommer att vara Opcat-enhetens tema även . Inspektionerna ger vanligen upphov till rekommendationer för ombudsmännen, men de leder inte sällan också till initiativärenden där särskilda frågor utreds närmare. Det blir då ett vanligt tillsynsärende. I och med detta avslutar jag min presentation och tackar för er uppmärksamhet. , JO: Herr ordförande! Domstolarna ingår som en stor del av det arbete jag utför som JO. När jag 2011 började som JO hade förvaltningsdomstolarna stora problem med att det gick långsamt i verksamheten. De blev alltså inte klara med sina ärenden. blev det successivt bättre. Om man nu läser papper från görs prognoser om en kraftig ökning av antalet mål i båda domstolsslagen. Det gäller förstås framför allt migrationsmål, men det gäller också brottmål, familjemål, mål om tvångsvård av unga och mål enligt socialtjänstlagen. Jag kan inte säga nu att jag i tillsynen har sett några tecken på att det går dåligt eller särskilt långsamt igen, men det finns förstås exempel även på motsatsen. I min tillsyn över domstolarna har jag i flera fall upptäckt att frågor om jäv kommer upp. Att domaren är jävig har att göra med att han eller hon på något sätt är inblandad i det som målet gäller så att man kan ifrågasätta opartiskheten. Jag har inte undersökt saken närmare, men jag har en känsla av att det är betydligt vanligare nu än för kanske något tiotal år sedan att parter i förvaltningsärenden och i domstolsmål gör invändningar om att beslutsfattaren är jävig. Det beror nog delvis på att frågan om opartiskhet har kommit i fokus ganska mycket , men det kan också bero på en begreppsförvirring. Ordet ”jäv” kan ibland användas av den som det har gått dåligt för i målet eller ärendet och därför allmänt vill uttrycka att hanteringen har varit undermålig. Personen i fråga kan då säga att det handlat om jäv men i så fall används förstås ordet felaktigt. Även om man som domare kan vara lite trött på sådana ogrundade jävsinvändningar måste man göra sitt jobb. Man måste tydligt ta ställning till invändningen. På mitt kontor gjorde vi en enkel liten undersökning genom att en tjänsteman satte sig vid datorn och sökte efter domar där ordet ”jäv” förekom. Vi hittade då fem avgöranden i förvaltningsrätter där en av parterna hade skrivit till domstolen att hanteringen i första instans hade varit jävig. Men inte i något av dessa fem fall hade domstolen tagit ställning till påståendet om jäv. Vi frågade då domstolarna hur det kom sig att de inte hade svarat på detta och inte tagit ställning. I ett par fall erkände domstolen att man hade gjort fel och att man borde ha bemött påståendet om jäv. Jag är dock bekymrad över att två av dessa fem domstolar i sina svar till mig skriver att domaren inte uppfattat att någon invändning om jäv hade gjorts. Det är konstigt, tycker jag. Om man skriver till en domstol att man gör en invändning om jäv bör domstolen utgå från att man gör just en invändning om jäv. Svårare än så behöver det inte vara. Domstolen ska ta ställning till invändningen. Domarna fick därför kritik av mig. I årets ämbetsberättelse finns ytterligare två domstolsbeslut som handlar om jäv. Det ena gäller en ledamot i en förvaltningsrätt. Denna man var inte yrkesdomare utan deltog i ett mål om prövning av ett kommunalt beslut. I sådana mål ska det ibland finnas ledamöter som är särskilt kunniga och insatta i verksamhet. Den här ledamoten var väldigt väl insatt. Han hade till och med hjälpt kommunen, som var part i målet, med att skriva inlagor till domstolen i det mål som han var med och dömde i. Det är solklart att han var jävig, vilket vem som helst förstår. Det konstiga är dock att han själv inte förstod det. Även han fick förstås kritik. Ett annat domstolsfall gäller något som vi läste mycket om i tidningarna . En man stod åtalad i för att han hade misshandlat sin sambo, påstod åklagaren. Mannen blev frikänd av två av nämndemännen, men juristdomaren och den tredje nämndemannen ville fälla honom. Det är ju så att den mildaste meningen vinner. Därför frikändes mannen. Det som har väckt uppseende här är de båda fällande nämndemännens motivering till sin dom. De skriver bland annat att det inte är ovanligt att kvinnor felaktigt hävdar att de har blivit misshandlade och hotade och på så sätt låtsas att de är i behov av skyddat boende för att få en lägenhet. De skriver även att det normala i dessa kretsar är att en kvinna berättar för släkten om att hon har blivit misshandlad så att saken kan lösas inom familjen. Det faktum att kvinnan inte sagt till mannens släktingar att han slog henne utan i stället anmälde det till polisen minskar hennes trovärdighet. Slutligen skriver de att mannens familj verkar vara en bra familj, till skillnad från hennes, vilket också har betydelse för bedömningen av skuldfrågan. Detta har förstås uppmärksammats mycket. De flesta som har tyckt något i massmedierna säger att domskälen är fördomsfulla och att nämndemännen har gjort fel. Man menar att domskälen strider mot regeringsformens krav på saklighet och opartiskhet. Det kom in ganska många anmälningar om Solnafallet till JO. Anmälningarna riktar sig främst mot de båda nämndemännen, och jag bestämde mig till slut för att inte ta upp anmälningarna till utredning. Skälet till det var först och främst hänsyn till domstolarnas självständighet. Domen blev ju överklagad, och i hovrätten nagelfars domskäl och domslut ordentligt. Dessutom har nämndemännen blivit uteslutna ur sitt politiska parti och blivit entledigade från sina uppdrag som nämndemän. I tv-programmet brott kallade dem två idioter. Det framstår inte som nödvändigt att JO också kliver upp på arenan och säger något om dessa nämndemän och deras dom. Det finns dock en aspekt av detta, som tas upp i en anmälan till JO, och det är följande. I de allra flesta fall är det juristdomaren som skriver både dom och skiljaktig mening, och nämndemännen ser normalt sett aldrig den skrivna domen. De förutsätts lita på att juristdomaren kan formulera både domskäl och domslut så att det stämmer med vad som är sagt under överläggningen. Det är just detta den här anmälaren tar upp. Han skriver: ”Är det rimligt att de här nämndemännen inte ens får möjlighet att läsa domen innan den avkunnas, i synnerhet som domskälen är så uppenbart märkliga?” Det kan man fråga sig. I mitt beslut skriver jag att den som läser nämndemännens domskäl kan inte komma fram till någon annan slutsats än att juristdomaren borde ha gått igenom de skrivna domskälen med nämndemännen innan hon expedierade domen. Juristdomaren fick alltså kritik för denna underlåtenhet. Folk har frågat mig om JO inte borde ta initiativ till en lagändring när det gäller detta. Den skulle gå ut på att lagreglera hur juristdomare ska förankra den skrivna domen hos nämndemännen i fall som detta och liknande. Frågan har varit uppe i med anledning av en motion /, och JO fick då motionen på remiss. JO menade då att det i de flesta fall var tillräckligt att juristdomaren och nämndemännen kom överens om domskälen vid överläggningen. Om nämndemännen också skulle läsa ett utkast till domen blev det en sak mellan juristdomaren och nämndemännen. JO ansåg att det inte behövdes några särskilda bestämmelser om detta. Den uppfattningen delade justitieutskottet då, och jag tycker inte heller att det finns anledning att lagreglera detta. Det är i första hand en fråga om gott omdöme och sunt förnuft, och det passar ofta mindre bra att skriva in sådana regler i lagparagrafer. Så långt domstolarna. Sedan har jag ett stort och växande tillsynsområde i Kronofogden. Det har kommit in väldigt många klagomål på Kronofogden . I årets ämbetsberättelse finns ett stort beslut som behandlar anmälningar som gjorts av 42 personer, som tycker att de är felbehandlade av Kronofogden. Det som är gemensamt här är uppgifter om att Kronofogden ligger efter med sin bokföring och att detta har lett till fel som har drabbat de 42 anmälarna på olika sätt. Det man klagar på är alltså bokföringen – redovisningen av de pengar som de skuldsatta, gäldenärerna, betalar in till Kronofogden och som Kronofogden sedan ska vidarebefordra till fordringsägarna. Hos Kronofogden kallas denna verksamhet för myndighetens medelshantering. Mitt beslut om detta är långt, och det finns i sin helhet i ämbetsberättelsen. Där framgår vad det blev för fel, och det finns förstås en förklaring från Kronofogden till att det blivit så illa som det blev och hur man ska göra . Här har vi en tråkig situation. En av landets största myndigheter har låtit en vital del av sin verksamhet fungera under all kritik . Det framgår av beslutet att jag konstaterar att det är myndighetens högsta ledning som burit ansvaret för att medelshanteringen inte har fungerat. Myndigheten får allvarlig kritik, och pågår arbetet för att reda upp detta. Jag tycker att det framgår att myndigheten förefaller ta problemen på stort allvar . Det var Kronofogden. Utbildningsväsendet fick vi, som nämndes här, som en ny ärendegrupp på min avdelning. Det gäller skolor, universitet och högskolor. Om jag ska nämna något finns det ett beslut i ämbetsberättelsen som handlar om rektorn vid en skola där det gick en hel del elever som sökte asyl. För en av dem skrev upp åldern. Verket kom fram till att eleven hade fyllt , och då skulle han inte längre kunna gå i skolan. Han fick avslag på sin ansökan om asyl. Rektorn reagerade med hjärtat. Han blev arg och skrev ett brev till alla elevernas föräldrar, där han bland annat skrev att han tog avstånd från beslut. Han beskrev det som godtyckligt och skrev att verket berövade eleven rättigheten att gå i skolan. Det är förståeligt att man reagerar starkt när en människa som man har lärt känna råkar illa ut. Men rektorn blev anmäld för sina uttalanden, och han får också kritik. I beslutet står att det inte fanns något sakligt skäl för rektorn att ge uttryck för sina personliga åsikter om asylförfarandet och de beslut som fattats inom ramen för det. Slutsatsen blir att rektorns meddelande till föräldrarna inte stämde med kravet på saklighet och opartiskhet i regeringsformen. Rektorn får alltså kritik för detta. Slutligen några ord om de inspektioner som vi regelmässigt gör på tingsrätter och förvaltningsrätter och hos överförmyndare, byggnadsnämnder och miljönämnder. har jag inspekterat och samhällsbyggnadsnämnden i och . I början av ska jag inspektera . arbetade vi med en serie inspektioner av byggnadsnämndernas hantering av tillsynsärenden. Som utskottets ledamöter vet gäller enligt lagen att byggnadsnämnderna som huvudregel är skyldiga att meddela beslut i frågor om bygglov från det att det finns en fullständig ansökan. Det verkar som om detta har lett till att nämnderna har fått ganska bra ordning på just ärenden om bygglov. Men en sådan tidsfrist är förstås ingen mirakelmedicin. De ärenden som inte gäller bygglov och där alltså inga tidsfrister gäller riskerar att bli nedprioriterade och tar ibland väldigt att handlägga. Dit hör så kallade tillsynsärenden, bland annat ärenden som initierats av en fastighetsägare som klagar på ett bygge på grannens fastighet som inte verkar riktigt. Det var hanteringen av sådana ärenden som vi granskade i den inspektionsserie jag nämnde. Bland annat besökte vi i , och det var en egendomlig upplevelse. JO hade i förväg begärt in akterna i de 20 äldsta tillsynsärendena. Men när vi kom dit hade bara tre akter tagits fram. De övriga kunde nämnden inte ens hitta i sina lådor. När JO:s representanter till slut fick grepp om hanteringen visade det sig att det fanns väldigt många mycket gamla ärenden. Det äldsta tillsynsärendet var , alltså . Det måste man säga är uppseendeväckande. Det var min redogörelse för verksamheten . , JO: Jag är den JO som tillträtt senast; jag började mitt uppdrag . Det innebär att jag hann delta i arbetet med att fylla ämbetsberättelsen med beslut. Det har varit väldigt roligt, tycker jag. Under ordinarie JO:s frånvaro tjänstgjorde de ställföreträdande ombudsmännen på min avdelning. I ansvarsområde 3, som är mitt område, ingår frågor om , inklusive tvångsvård av missbrukare och unga, samt socialförsäkringen och ärenden om tillämpningen av LSS. På avdelningen hanterar vi också frågor på arbetsmarknadsområdet. I årets ämbetsberättelse tar jag upp både mina egna och min företrädares kritikbeslut samt beslut som fattats av de ställföreträdande ombudsmännen . Ni märker när ni läser ämbetsberättelsen att flera har varit inblandade i besluten från min avdelning. Till och med chefsJO har bidragit med något beslut. Vi har alltså varit fem som varit inblandade, och det gör att det kan skifta lite grand i stil. Min tanke har varit att det kan bli intressantare och mer belysande om urvalet av beslut till någon del kan vara tematiskt. Tidigt i arbetet med ämbetsberättelsen såg jag möjligheten att välja ut några kritikbeslut mer tematiskt och hittade ett tema: skyddet för den personliga integriteten. Jag hoppas att detta framgår av det urval som jag har gjort. Jag vill redan nu nämna att min avdelning under innevarande verksamhetsår särskilt fokuserar på objektivitetsprincipen. Av intresse är att bland annat den principen nu återfinns i den nya förvaltningslagens 5 §, under rubriken för god förvaltning. Det ska bli mycket intressant att se hur de skärpta kraven i förvaltningslagen kommer att hanteras av myndigheterna och stärka förtroendet för att offentliga förvaltningsuppgifter sköts på ett ansvarsfullt och korrekt sätt. Detta är saker som både jag och övriga får återkomma till i nästa ämbetsberättelse. Därmed tänkte jag gå rakt på sak och så kortfattat som möjligt säga något men inte allt om några av de beslut som jag har valt ut till ämbetsberättelsen. Jag tänkte börja med arbetsmarknadsområdet men snabbt gå över till några frågor som gäller offentlighet och sekretess samt skyddet för den personliga integriteten. Ett genomgående tema i de tidigare ämbetsberättelser som jag har tagit del av är att det på arbetsmarknadsområdet finns ett stort behov av utbildning och utveckling i förvaltningsrättsliga frågor. Vid de inspektioner som tidigare genomförts hos Arbetsförmedlingen av har uppmärksamheten varit riktad mot de brister som gäller dokumentation, kommunicering av handlingar och uppgifter samt motivering av beslut. I samtliga fall har bristerna avsett handläggningsmoment som är centrala för att säkerställa en rättssäker hantering av ärendena. Det är tydligt för mig att det fortfarande återstår ytterligare att göra för att stärka Arbetsförmedlingens förmåga att korrekt uppfylla de grundläggande förvaltningsrättsliga kraven. Jag har bara tagit med ett kritikbeslut i den här ämbetsberättelsen, men vi har ganska många ärenden som gäller Arbetsförmedlingen; de hanteras som de förtjänar. I detta sammanhang vill jag tillägga att klagomål som rör hanteringen av allmänna handlingar och andra frågor som rör offentlighet och sekretess är vanliga inom mina tillsynsområden. När jag ser tillbaka på de slutsatser som mina företrädare dragit i tidigare års ämbetsberättelser kan jag konstatera att utvecklingen inte varit direkt positiv. Ett problem tycks vara okunskap hos olika myndighetsföreträdare om bestämmelsernas materiella innebörd och, mer förvånande, om innehållet i de egna rutinerna. Jag har valt att referera två beslut som berör just de frågorna, särskilt frågan om skyddet för integritetskänsliga uppgifter och om en enskilds begäran om att få ta del av allmänna handlingar. Dessa ärenden illustrerar behovet av att tjänstemännen i förvaltningarna har rätt och tillräcklig kompetens. Jag menar också att dessa ärenden visar på det ansvar som myndighetsledningarna generellt sett har för att genom rättslig styrning och rättsligt stöd säkerställa att arbetssätt och rutiner införs som bidrar till en rättssäker handläggning, men också till att integritetskänsliga uppgifter skyddas. Även detta är frågor som jag tänker återkomma till i min tillsynsverksamhet. Jag tänkte nämna några av besluten. Ett gäller Arbetsförmedlingen och en arbetsförmedlares agerande i samband med placeringen av en arbetssökande på en praktikplats. Inför mötet med den personalansvariga på praktikplatsen uppmanades den enskilde av arbetsförmedlaren att vid mötet berätta om sin bakgrund och framför allt om att han hade suttit i fängelse. Den enskilde gjorde inte detta; han samtyckte helt enkelt inte till att berätta om det och följde inte uppmaningen. Trots att dessa uppgifter var sådana att de typiskt omfattas av sekretess tog arbetsförmedlaren efter mötet kontakt med den personalansvariga och upplyste honom om den enskildes bakgrund och om att han hade suttit i fängelse. Jag konstaterade att utlämnandet av dessa uppgifter inte hade föregåtts av sådana noggranna överväganden av arbetsförmedlaren som krävs enligt offentlighets- och sekretesslagstiftningen. Eftersom det av Arbetsförmedlingens remissvar dessutom framgick att myndigheten hade gjort en sekretessprövning i efterhand uttalade jag mig också om utrymmet för att utan samtycke från den enskilde lämna ut sekretessbelagda uppgifter till en praktikplats. Detta beslut resulterade i att Arbetsförmedlingen fick allvarlig kritik. I det andra beslutet jag tänkte nämna kritiserade jag en av en begäran från en kvinna om att få ta del av en e-postlogg. Under ärendets handläggning eftersökte nämnden, trots det anonymitetsskydd som finns i tryckfrihetsförordningen, kvinnans identitet genom att fråga de enskilda som omfattades av e-postloggen om de visste vem kvinnan var. Till saken hör att kvinnan inte uppträdde under sitt riktiga namn utan hade uppgett ett påhittat namn när hon begärde ut e-postloggen. Det dröjde kvinnan fick ett beslut, där nämnden avslog hennes begäran. Jag kritiserade socialnämnden, inte bara för dess långsamma handläggning av ärendet. Jag ansåg det inte heller godtagbart att de tjänstemän och chefer som var satta att hantera denna typ av utlämnandefrågor saknade tillräcklig kunskap för att kunna behandla frågorna korrekt. De saknade kunskap om de materiella reglerna, och det var tydligt att de inte visste vad de interna rutinerna gick ut på eller vem det var som skulle fatta beslut i organisationen. Detta såg jag mycket allvarligt på. Avslutningsvis ansåg jag att socialnämnden skulle kritiseras för att felaktigt ha eftersökt kvinnans identitet. Jag har också tagit med beslut som har fattats av , som på olika sätt har kopplingar till frågan om hur integritetskänsliga uppgifter ska skyddas. Detta är en fråga som tyvärr är aktuell. De ärenden jag tänker på, som vi alltjämt får in på avdelningen, gäller och upprepade fall där sekretesskyddade uppgifter skickas fel och hamnar hos någon annan än den som uppgifterna avser. Detta kommer jag att ta upp i ett beslut som jag planerar att fatta . Så om ni bara väntar ska ni få se vad det innehåller. Vi går över till socialförsäkringen. Där har antalet anmälningar ökat ; det registrerades 735 nya sådana ärenden. Föregående verksamhetsår var motsvarande siffra 616 ärenden och 350. Här ser vi alltså en ganska kraftig ökning av antalet ärenden även om ökningen bara är . Det händer väldigt mycket här. Innehållet i dessa klagomål varierar stort, vilket gör det svårt att ha någon bestämd uppfattning om vad ökningen beror på. Jag ser att det ofta handlar om klagomål i sak, och det är ju inget jag prövar. Det finns också många anmälningar som rör långa handläggningstider, medan de ärenden som gäller mer typiska förvaltningsrättsliga frågor har varit något färre. Antalet klagomål på långa handläggningstider i ärenden om försäkringstillhörighet och EU-familjeförmåner har ökat igen, och det kommer jag att följa upp under det verksamhetsår vi är inne i . Jag kan också nämna att jag inspekterade omprövningsverksamhet och då i första hand granskade handläggningstiderna. Detta gjorde jag i syfte att följa upp två tidigare JO-beslut, dels ett som chefsJO fattade och redovisade när ni satt här, dels ett beslut som fattade . Detta var alltså en uppföljning av en uppföljning, kan man säga. Det skapade vissa förväntningar hos mig på att få se ett bra resultat. Protokollet från inspektionen kommer jag att färdigställa så det kan ni också vänta på – jag säger inte mer om det. När det sedan gäller har den också under det verksamhetsår vi talar om nu varit JO:s enskilt största tillsynsområde. registrerades sammanlagt 1 319 socialtjänstärenden. Av dessa rörde 849 ärenden barn och gällde till exempel frågor om hur LVU ska tillämpas. Vidare gällde 422 ärenden olika former av bistånd, och 48 ärenden gällde frågor kopplade till LVM, lagen om vård av missbrukare. Dessa klagomål är ofta väldigt omfattande och gäller många olika frågor, och det tror jag också att mitt urval av refererade beslut ger prov på. Jag tänkte att jag skulle börja med att säga något om socialtjänstlagen och de ärenden som jag har valt ut . Det första beslutet handlar om förutsättningarna för en socialnämnd att under en barnutredning hämta in utdrag ur misstanke- och belastningsregistren beträffande föräldrarna till de barn som ärendet gäller. Frågan i ärendet gällde om den åtgärden hade författningsstöd. En socialnämnd får hämta in uppgifter från belastnings- och misstankeregistren om ett ärende avser åtgärder enligt LVU och nämnden efter en behovs- och proportionalitetsbedömning anser att uppgifterna är nödvändiga för att nämnden ska kunna ta ställning till vilket behov av skydd och stöd barnet har. Det finns inga bestämmelser som tydliggör när en barnutredning enligt övergår till att bli ett ärende enligt LVU. Detta tog ställföreträdande JO fasta på. Hon anser att det kan bli fråga om åtgärder i ett ärende enligt LVU först när LVU-frågan har aktualiserats i en utredning, det vill säga när nämnden rent faktiskt överväger ett ingripande enligt LVU. Hon kunde konstatera att det i detta ärende, när utredningen inleddes, knappast fanns någon omständighet som talade för att det kunde bli aktuellt att ge barnet vård med stöd av LVU. Det framgick inte heller av den utredning som nämnden utförde att nämnden ens varit i närheten av att överväga ett sådant ingripande. Detta innebar att åtgärden att hämta in uppgifterna ur registren inte hade stöd i författningarna.