bet · H601KU27 · 2019-06-12 00:00:00 — Av lagen följer att ett barn förvärvar svenskt medborgarskap under olika förutsättningar vid födseln, vid adoption eller genom anmälan. Av 7 § följer att ett barn som inte har svenskt medborgarskap förvärvar svenskt medborgarskap genom anmälan av den eller dem som har vårdnaden om barnet, om barnet har permanent uppehållstillstånd i och hemvist här i landet eller, om barnet är statslöst, . Enligt 8 § samma lag förvärvar en utlänning som har fyllt 18 men inte svenskt medborgarskap genom anmälan, om han eller hon har permanent uppehållstillstånd i och hemvist här i landet sedan han eller hon fyllde eller, i fråga om den som är statslös, . Enligt 11 § kan en utlänning efter ansökan beviljas svenskt medborgarskap (naturaliseras), om han eller hon har hemvist här i landet sedan ett visst antal år som närmare anges i lagen haft och kan förväntas komma att ha ett hederligt levnadssätt. Om kraven i 11 § inte är uppfyllda kan enligt 12 § en utlänning ändå naturaliseras om vissa krav är uppfyllda, t.ex. att sökanden har varit svensk medborgare, är gift eller sambo med en svensk medborgare eller om det finns särskilda skäl. Enligt 14 § förlorar en svensk medborgare sitt svenska medborgarskap när han eller hon fyller om han eller hon är född utomlands, aldrig har haft sin hemvist i och inte heller har varit här under förhållanden som tyder på samhörighet med landet. Om en ansökan görs innan den svenska medborgaren fyller får dock medges att medborgarskapet behålls. När någon förlorar sitt svenska medborgarskap enligt dessa bestämmelser förlorar även hans eller hennes barn sitt svenska medborgarskap, om barnet förvärvat detta på grund av att föräldern varit svensk medborgare. Barnet förlorar dock inte sitt medborgarskap om den andra föräldern har kvar sitt svenska medborgarskap och barnet härleder sitt svenska medborgarskap även från honom eller henne. Man kan aldrig förlora sitt svenska medborgarskap om detta skulle leda till att man blir statslös. I 7 kap. 1 § utlänningslagen (2005:716) anges att nationell visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd får återkallas för en utlänning som medvetet har lämnat oriktiga uppgifter eller medvetet har förtigit omständigheter som hade varit av betydelse för att få tillståndet. Om utlänningen har vistats i med uppehållstillstånd när frågan om återkallelse prövas av den myndighet som först beslutar i saken, får uppehållstillståndet återkallas endast om det finns synnerliga skäl för det. I 7 kap. 2 § anges att utöver vad som anges i 7 kap. 1 § får nationell visering, uppehållstillstånd och arbetstillstånd återkallas för en utlänning som ännu inte rest in i landet om det finns särskilda skäl för det. Enligt 7 kap. 4 § utlänningslagen ska det vid bedömningen av om uppehållstillståndet bör återkallas för en utlänning som har rest in i landet tas hänsyn till den anknytning som utlänningen har till det svenska samhället och till om andra skäl talar mot att tillståndet återkallas. Vid en sådan bedömning ska särskilt beaktas utlänningens levnadsomständigheter, om utlänningen har barn i och, om så är fallet, barnets behov av kontakt med utlänningen, hur kontakten har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningens uppehållstillstånd återkallas, utlänningens övriga familjeförhållanden och hur länge utlänningen har vistats i . Enligt 8 a kap. 1 § utlänningslagen får en utlänning som inte är EES-medborgare eller familjemedlem till en EES-medborgare får utvisas ur om han eller hon döms för ett brott som kan leda till fängelse. En sådan utlänning får utvisas också om en domstol undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till och dömer till en annan påföljd. Utlänningen får dock utvisas endast om han eller hon döms till svårare påföljd än böter och om gärningen är av sådant slag och övriga omständigheter är sådana att det kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet eller brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar. Domstolen ska vid prövningen av utvisningsfrågan ta hänsyn till personens anknytning till det svenska samhället. Ingen får heller utvisas till ett land där han eller hon riskerar att utsättas för dödsstraff, tortyr, förföljelse eller annan förnedrande eller omänsklig behandling eller bestraffning. En svensk medborgare kan aldrig utvisas ur . Det gäller även om han eller hon har dubbelt medborgarskap. Utredningen om omprövning av medborgarskap Utredningen om omprövning av medborgarskap överlämnade sitt betänkande Omprövning av medborgarskap (SOU 2006:2) . Av betänkandet framgår att de kontakter som utredningen haft med olika myndigheter har visat att det förekommer att svenskt medborgarskap beviljas på grundval av oriktiga eller ofullständiga uppgifter från sökanden. Antalet fall bedömdes dock vara litet. Hur många fall det rör sig om hade inte kunnat fastställas. Det hade också framkommit att det kan ha förekommit mutor vid handläggningen av medborgarskapsärenden. Skälen mot att införa en återkallelsemöjlighet var enligt utredaren många och starka. Det var därför tveksamt om de skäl som fanns för en ändrad inställning var tillräckliga för att ändra ett stabilt system som ger den enskilde rättstrygghet och som en stor majoritet i har ställt sig bakom. Utredaren valde ändå att lägga fram ett förslag som innebar att det i fortsättningen skulle vara möjligt att i vissa fall återkalla ett felaktigt medborgarskapsbeslut. Det var enligt utredaren från allmänna utgångspunkter önskvärt att myndigheters beslut skulle vara riktiga i såväl formellt som materiellt hänseende. Det var otillfredsställande att staten inte i efterhand kunde ingripa mot den som på ett illojalt eller bedrägligt sätt har tillskansat sig en så långtgående och grundläggande rättighet som medborgarskap. Förslaget tog främst sikte på de fall då en person genom mutor eller annat otillbörligt förfarande beviljats medborgarskap. Även de fall då felaktiga identitetsuppgifter har lämnats för att dölja grov kriminell belastning, terroristanknytning eller liknande omfattades. Utredningens författningsförslag innebar att det i 2 kap. 7 § regerings-formen skulle läggas till att det får föreskrivas att medborgarskapet ska fråntas den som förvärvat det genom oriktiga eller ofullständiga uppgifter eller genom annat otillbörligt förfarande. Enligt skrevs betänkandet av i samband med att regeringen fattade beslut om skrivelse 2014/15:14 Förebygga, förhindra och försvåra – Den svenska strategin mot terrorism. Utskottet anförde att det inte var berett att ta något initiativ för att införa en möjlighet att återkalla medborgarskap som har förvärvats på oriktiga eller ofullständiga grunder, och inte heller för att ändra reglerna om uppehållstillstånd. Motionsyrkanden om detta avstyrktes (bet. 2011/12:KU14). Utskottet vidhöll, också med en reservation (SD), detta ställningstagande (bet. 2013/14:KU14). Utskottet avstyrkte också yrkanden om att ett svenskt medborgarskap ska kunna återkallas för personer som har begått terroristbrott, landsförräderi eller andra allvarliga brott eller som har åkt utomlands för att delta i träning med islamistiska terrornätverk, samt ett yrkande om att personer som fråntagits sitt svenska medborgarskap på detta sätt ska utvisas. Samma ställningstagande vidhölls av utskottet , med en reservation av , och med tre reservationer (M, SD, KD) (bet. 2015/16:KU15, 2017/18:KU34). Frågan om återkallelse av medborgarskap som en del av kampen mot terrorism har behandlats också av justitieutskottet. I betänkande 2015/16:JuU7 Förebygga, förhindra och försvåra – den svenska strategin mot terrorism fann justitieutskottet inget skäl att inskränka det grundlagsfästa skyddet för det svenska medborgarskapet. Detta ställningstagande vidhölls 2016 och 2018 (bet. 2015/16:JuU17 och 2017/18:JuU35). I betänkandena fanns reservationer (SD, - ). Utskottet vidhåller tidigare ställningstaganden och avstyrker motionsyrkandena. Förstärkningar av rättighetsskyddet i regeringsformen Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att se över regeringsformens bestämmelser om begränsningar av fri- och rättigheter och vilandeförklaring samt om att utreda en skadeståndsskyldighet för staten vid överträdelser av enskildas fri- och rättigheter enligt regeringsformen. Jämför reservation 15 (M). m.fl. (M) begär i kommittémotion 2018/19:2812 yrkande 5 ett tillkännagivande om att se över hur skyddet för mänskliga fri- och rättigheter i regeringsformen kan stärkas. Motionärerna anför att en utredning bör se över möjligheterna att införa en rätt till skadestånd när staten har överträtt en enskilds fri- och rättigheter i regeringsformen. Staten bör vidare i ett skadeståndsmål som rör mänskliga fri- och rättigheter i regeringsformen stå för sina egna rättegångskostnader även om staten vinner målet, under förutsättning att den enskilde har haft skälig anledning att få sitt fall prövat. Det bör också enligt motionärerna utredas om en rätt till domstolsprövning kan införas, liksom ett skydd mot dubbel lagföring. Motionärerna begär i yrkande 6 ett tillkännagivande om att en utredning bör överväga om fler fri- och rättigheter bör omfattas av den s.k. begränsningsregeln i 2 kap. 21 § regeringsformen och bestämmelserna om vilandeförklaring i 2 kap. 22 § regeringsformen. Det finns enligt motionärerna skäl att överväga om fler fri- och rättigheter bör omfattas av begränsningsregeln, och de nämner här särskilt äganderätten och näringsfriheten som exempel. Mycket talar enligt motionärerna för att grundlagens skydd mot rättighetsinskränkningar bör vara lika starkt oavsett vilken rättighet det gäller. En analys behöver dock göras av om det finns sakliga skäl att ge vissa rättigheter ett starkare skydd än andra. Begränsningar av vissa fri- och rättigheter I 2 kap. 21 och 22 §§ regeringsformen finns bestämmelser om förutsättningar för begränsningar av fri- och rättigheter. I 20 § anges vilka fri- och rättigheter som får begränsas genom lag, under närmare angivna förutsättningar, nämligen yttrandefriheten, informationsfriheten, mötesfriheten, demonstrationsfriheten och föreningsfriheten (1 § första stycket 1‑5) skyddet mot annat kroppsligt ingrepp än som avses i 4 och 5 §§, mot kroppsvisitation, husrannsakan och liknande intrång, mot intrång i förtroliga försändelser och meddelanden samt i övrigt mot intrång som innebär övervakning och kartläggning av den enskildes personliga förhållanden (6 §) rörelsefriheten (8 §) offentligheten vid domstolsförhandling (11 § andra stycket andra meningen). I 2 kap. 21 § föreskrivs att begränsningar enligt 20 § får göras endast för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Begränsningen får inte göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Ett förslag till lag enligt 20 § ska med vissa undantag, om det inte avslås av , på yrkande av lägst tio av dess ledamöter vila från det att det första utskottsyttrandet över förslaget anmäldes i kammare. får dock anta förslaget direkt, om minst fem sjättedelar av de röstande enas om beslutet. prövar för del bestämmelsens tillämplighet i fråga om ett visst lagförslag (2 kap. 22 §). Rätten till skadestånd vid överträdelser av grundlagsskyddade fri- och rättigheter Det finns inte någon särskild lagreglering om rätten till ersättning vid överträdelser av de grundläggande fri- och rättigheterna i regeringsformen. I vissa fall kan det dock finnas en rätt till ersättning vid sådana överträdelser genom tillämpning av regleringen i skadeståndslagen (1972:207). Exempelvis finns det, enligt 3 kap. 2 § skadeståndslagen, en rätt till ersättning för personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i verksamhet för vars fullgörande staten eller kommunen svarar. I de fall som avses med den bestämmelsen kan ersättning även betalas för skada på grund av att någon allvarligt kränks genom brott som innefattar ett angrepp mot hans eller hennes person, frihet, frid eller ära. Av 3 kap. 7 § skadeståndslagen följer dock att talan om ersättning enligt 3 kap. 2 § inte får föras med anledning av beslut av eller regeringen eller av eller , om inte beslutet upphävts eller ändrats. Detsamma gäller vid sådana beslut av en lägre myndighet som efter överklagande prövats av regeringen, eller , utan att beslutet upphävts eller ändrats. Det finns också vissa regleringar i andra författningar än skadeståndslagen som kan ge rätt till ersättning vid överträdelser av de grundläggande fri- och rättigheterna i regeringsformen. Ett exempel är lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder, som kan bli tillämplig vid överträdelser av skyddet mot frihetsberövanden i 2 kap. 8 §. En parlamentariskt sammansatt kommitté har, efter ett tillkännagivande på förslag av (bet. 2015/16:KU15), fått i uppdrag att utreda frågan om skadestånd från det allmänna för skada som orsakats vid överträdelser av de grundlagsfästa fri- och rättigheterna. Kommittén, som har antagit namnet Kommittén om grundlagsskadestånd, ska bl.a. analysera vilken rätt till ersättning som finns enligt gällande rätt och överväga om rätten till ersättning bör utvidgas (Ju 2018:09, dir. 2018:92). Uppdraget ska redovisas . Genom en ändring i skadeståndslagen som trädde i kraft ska staten eller en kommun enligt 3 kap. 4 § ersätta skador som har uppkommit till följd av att någons rättigheter enligt har överträtts av staten eller kommunen. Skadestånd ska betalas ut i den utsträckning det är nödvändigt för att gottgöra överträdelsen (prop. 2017/18:7, bet. 2017/18:KU12, rskr. 2017/18:140). Den part som förlorar målet ska som huvudregel enligt 18 kap. 1 § ersätta motparten för hans eller hennes rättegångskostnad. Ersättningsskyldigheten kan jämkas. Domstolen kan också bestämma att vardera parten ska stå för sina egna kostnader. Utskottet såg inte skäl att föreslå ett tillkännagivande om en översyn av regeringsformen när det gäller begränsningsreglerna i 2 kap. 21 § eller reglerna om vilandeförklaring i 2 kap 22 §. Motionsyrkandena om en sådan översyn avstyrktes, med en reservation (M, C, KD). Utskottet vidhåller sitt ställningstagande när det gäller behovet av en översyn av regeringsformens begränsningsregler och bestämmelserna om vilandeförklaring. Yrkandet om en sådan utredning avstyrks därför. Vidare konstaterar utskottet att en parlamentariskt sammansatt kommitté har i uppdrag att utreda frågan om statens skadeståndsskyldighet vid överträdelser av de fri- och rättigheter som garanteras i regeringsformen. Yrkandet om en sådan utredning avstyrks också. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att staten har en skyldighet att skydda enskilda från kränkningar av mänskliga fri- och rättigheter som utförs av andra enskilda. Jämför reservation 16 (M). m.fl. (M) begär i kommittémotion 2018/19:2812 yrkande 7 ett tillkännagivande om att staten har en skyldighet att skydda enskilda från kränkningar av mänskliga fri- och rättigheter som utförs av andra enskilda. I en kommentar till regeringsformen (m.fl., Grundlagarna [, Zeteo], kommentar till 2 kap. regeringsformen, Regleringens huvuddrag) anförs följande om frågan om gentemot vem skyddet gäller: Det skydd som RF ger för fri- och rättigheter gäller enbart gentemot ”det allmänna”. Detta anges uttryckligen i flera av kapitlets paragrafer (RF 2:1̶ 3, 6, 8) men är fallet även enligt några av de andra (RF 2:4, 5, 7, 9–11). Bestämmelserna i 2:14–16 kan ses som undantag från regeln, men de rättigheter som slås fast där får inte något nämnvärt materiellt innehåll direkt genom grundlagen utan deras utformning beror på vad som föreskrivs i lag (i fråga om RF 2:14: lag eller avtal). Beträffande diskrimineringsförbuden i RF 2:12 och 2:13, se vid dessa paragrafer. I fråga om näringsfriheten och rätten till utbildning se vid RF 2:17 och 2:18. Skälen till att skyddet på detta sätt i huvudsak begränsades till den enskildes relation till den offentliga makten och inte avser förhållandet enskilda emellan är främst följande (se prop. 1975/76:209 s. 85 f.): Ett rättighetsskydd som ska gälla gentemot lagstiftaren, , måste ges i en form som binder denna, alltså i grundlag, medan det däremot för att skydda medborgarnas rättigheter mot angrepp från andra enskilda i de flesta fall är tillräckligt med vanlig lag. Det är vidare inte praktiskt möjligt att låta rättighetsskyddet generellt avse också förhållandet mellan enskilda inbördes. Man skulle i så fall vara nödsakad att i grundlagen detaljerat ange vilka beteenden som är förbjudna för den enskilde och vilka rätts-verkningar som är knutna till överträdelser av förbuden. En grundlags-reglering som generellt skyddar fri- och rättigheterna också gentemot enskilda skulle vidare medföra problem för civilrättens del, bl.a. konflikter mellan grundlagens rättighetsregler och de civilrättsliga reglerna på avtals- och egendomsrättens områden. behandlade den ovannämnda propositionen i betänkande 1975/76:56. Utskottet ansåg då (s. 20) att det inte var vare sig praktiskt möjligt eller lämpligt att utreda den i sin helhet mycket omfattande frågan om rättighetsskydd för en enskild mot en annan enskild. Enligt utskottet borde frågor om ett sådant skydd precis som dittills lösas inom den vanliga lagstiftningens ram. De önskemål som därvid kan vara aktuella får övervägas allteftersom de framkommer, anförde utskottet. När det gäller skyddet för äganderätt föreskrivs i 2 kap. 15 § regerings-formen att vars och ens egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller något annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker använd-ningen av mark eller byggnader utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Vidare föreskrivs i 2 kap. 15 § andra stycket att den som genom expropriation eller något annat sådant förfogande tvingas avstå från sin egendom ska vara tillförsäkrad full ersättning för förlusten. Artikel 1 i det första tilläggsprotokollet till Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna gäller skydd för egendom. Där föreskrivs att varje fysisk eller juridisk person ska ha rätt till respekt för sin egendom och att ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under förutsättningar som föreskrivs i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Ett yrkande om att stärka grundlagsskyddet för de mänskliga rättigheterna genom att staten ska ha en skyldighet att skydda enskilda från kränkningar av mänskliga fri- och rättigheter som utförs av andra enskilda behandlades senast av utskottet (bet. 2017/18:KU34). Utskottet vidhöll då ett tidigare ställningstagande att det inte var berett att föreslå att ska göra ett tillkännagivande när det gäller frågan om grundlagsskydd för fri- och rättigheter för en enskild mot en annan enskild (jfr. 2015/16:KU15). Utskottet avstyrkte motionsyrkandet, med en reservation från . Utskottet vidhåller sitt tidigare ställningstagande och avstyrker motionsyrkandet. Utskottets förslag i korthet gör ett tillkännagivande till regeringen om att regeringen bör tillsätta en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att se över och stärka det grundlagsreglerade egendomsskyddet. bifaller därmed ett motionsyrkande helt och några delvis. avslår ett motionsyrkande om att inrätta en äganderätts- och näringsfrihetskommission. Jämför reservation 17 (S, V, MP) och 18 (M). m.fl. (M, C, KD, L) begär i kommittémotion 2018/19:2819 yrkande 112 ett tillkännagivande om en bred utredning i syfte att stärka den grundlagsskyddade äganderätten och egendomsskyddet. Motionärerna anför att äganderätten utgör grunden för den svenska skogsnäringen. De skogsägare som i generationer har brukat sin skog och därmed har skapat höga naturvärden får enligt motionärerna ofta se sin rätt att bruka skogen bli kraftigt begränsad. Detta får enligt motionärerna negativa konsekvenser för ett hållbart ökat uttag av skogsråvaran. De menar därför att skyddet för värdefulla områden, arter och ekosystem bör bygga på samarbete med markägaren och respekt för äganderätten. Med en stärkt äganderätt säkras enligt motionärerna en av viktigaste naturtillgångar och därmed en omställning till ett mer hållbart samhälle. En bred utredning bör tillsättas i syfte att stärka äganderätten och egendomsskyddet. Även och (båda M) begär i motion 2018/19:1328 yrkande 1 ett tillkännagivande om en äganderättsutredning. Motionärerna anför att en översyn behövs för att klargöra förhållandet mellan äganderätten och allmänna intressen såsom strandskyddet, allemansrätten och skyddet av hotade djur- och växtarter. Sådana intressen är enligt motionärerna angelägna, men äganderätten måste respekteras. En stärkt äganderätt skulle enligt motionärerna kunna konkretiseras genom följdändringar i bestämmelser om bl.a. strandskydd, avverkningsförbud och genomförande av vattendirektiv. Även (M) begär i motion 2018/19:1842 ett tillkännagivande om stärkt äganderätt. Motionären anför att grundlagens bestämmelse om skyddet för äganderätten skulle behöva förtydligas. m.fl. (C) begär i kommittémotion 2018/19:2694 yrkande 13 ett tillkännagivande om en utredning som ser över egendomsskyddet och näringsfriheten i . Motionärerna anför att äganderätten, egendomsskyddet och näringsfriheten hotas. Som exempel nämns förvaltningsmyndigheters beslut att ett markområde är skyddsvärt på grund av naturvärden, vilket begränsar markägarens rätt att exempelvis bruka skog. Dessutom dröjer eller uteblir enligt motionärerna ibland den ekonomiska ersättningen till markägare. Ett annat exempel är enligt motionärerna de föreslagna vinstförbuden inom välfärdssektorn, som skulle innebära inskränkningar i näringsfriheten. m.fl. (M) begär i kommittémotion 2018/19:2812 yrkande 9 ett tillkännagivande om att det ska inrättas en äganderätts- och näringsfrihetskommission för att kartlägga hot mot och inskränkningar av äganderätten och näringsfriheten. Motionärerna anför att äganderätten och näringsfriheten skyddas i regeringsformen men att dessa rättigheter får inskränkas utan krav på den proportionalitetsbedömning som gäller för begränsningen av ett antal andra fri- och rättigheter. Äganderätten och näringsfriheten får inskränkas för att tillgodose angelägna allmänna intressen, men det finns enligt motionärerna en risk för att t.ex. kommersiella intressen omvandlas till allmänna intressen på bekostnad av enskildas äganderätt. Detta skulle enligt motionärerna kunna vara fallet om ett företag vill expandera och kommunen går med på att expropriera mark för att expansionen bedöms kunna skapa arbetstillfällen. En omfattande kartläggning behövs därför av vilka hot och inskränkningar äganderätten och näringsfriheten utsätts för. Andra frågor som enligt motionärerna kan behöva besvaras är hur rekvisitet angeläget allmänt intresse tillämpas, hur vanligt det är med expropriation och vilka skäl som anförs till stöd för sådana beslut. Kartläggningen kan sedan ligga till grund för överväganden om behovet av åtgärder för att stärka äganderätten och näringsfriheten. I 2 kap. 15 § första stycket regeringsformen anges att vars och ens egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller något annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnader utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen.