bet · H601FöU7 · 2019-04-05 00:00:00 — I utredningen nationell alarmeringstjänst – för snabba, säkra och effektiva hjälpinsatser (SOU 2018:28) rekommenderas regeringen att fortsätta att verka för att underlätta positionering av nödställda och händelser genom utvidgad användning av AML-teknik. Utredningen betonar vikten av att arbetet för att dra nytta av tekniken påskyndas för att bibehålla hög legitimitet för alarmeringstjänsten och för att kunna åstadkomma snabbare och effektivare hjälpinsatser. Utredningen behandlas i . Det finns flera exempel där personer i nöd inte har kunnat redogöra för alarmoperatören var de befinner sig, vilket har försvårat räddningsinsatsen. Utskottet anser följaktligen att ett hinder för automatisk informationsdelning mellan en nödställd person och samhällets alarmeringstjänst kan leda till att möjligheterna att få hjälp begränsas. När det gäller hjälpsökande som ringer från smarta mobiltelefoner, skulle positioneringen kunna ske snabbt och exakt. Tekniken finns alltså, men gällande lagstiftning hindrar detta om inte den hjälpsökande uttryckligen godkänner positionering med hjälp av funktionerna i den smarta telefonen. Detta är dock inte alltid möjligt, exempelvis om den hjälpsökande är mycket allvarligt skadad. En modern lösning är t.ex. Advanced Mobile Location (AML) som per automatik kan skicka en position till en operatör när man ringer nödnumret. Ett annat exempel på lösning är det franska Système d’alerte et d’information des populations (SAIP) med en funktion som möjliggör för individer att skicka gps-koordinater till en alarmeringstjänst för att underlätta för räddningstjänsten att lokalisera personer i nöd. Det är i sammanhanget viktigt att värna den personliga integriteten i samband med positionering. Utskottet föreslår därför med tillstyrkande av motionerna 2018/19:533 (L), 2018/19:1203 (M), 2018/19:1669 (M) yrkande 2 och 2018/19:1754 (M) att ställer sig bakom det som utskottet anför om att regeringen skyndsamt bör se över möjligheterna att samhällets alarmeringstjänst ska tillåtas positionera hjälpsökandes mobiltelefoner per automatik och att tillkännager detta för regeringen. Utryckningstider för brandkår, ambulans och polis Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om utryckningstider för brandkår, ambulans och polis. Jämför reservation 22 (KD). m.fl. (KD) yrkar i motion 2018/19:2736 på att det bör utredas om gemensamt definierade nyckeltal bör tas fram på riksnivå för utryckningstiderna för brandkår, ambulans och polis. Dessa nyckeltal kan sedan ligga till grund för politiska beslut av de huvudmän som ansvarar för respektive utryckningsverksamhet, och den maximala tiden för utryckningar med polis, ambulans och brandkår bör även anges inom olika områden (yrkande 64). I regeringens budgetproposition (prop. 2018/19:1, utg.omr. 6) konstateras att tidsfaktorn vid alarmering är av avgörande betydelse för att nödställda personer snabbt och effektivt ska kunna få den hjälp som de behöver av samhällets hjälporgan. Enligt det alarmeringsavtal som finns mellan staten och ska bolaget säkerställa en effektiv 112-tjänst som möjliggör att räddningstjänst, ambulans och polis snabbt kan nås och tillkallas. Medelsvarstiden ska enligt avtalet vara . sänktes medelsvarstiden jämfört med . I utredningen effektivare (SOU 2018:54) konstateras att tiden från det att en olycka inträffar till dess att räddningstjänstpersonal kan sätta in åtgärder mot den har stor betydelse för vilka skador olyckan får. Den tid det tar från att ett larm kommer in till SOS Alarm till dess att räddningstjänsten är på olycksplatsen benämns responstid. hade av räddningsinsatserna en responstid på och en responstid på . Utredningen understryker att räddningsarbetet kan påbörjas av andra personer som är på plats före räddningstjänsten och att tiden mellan det att en olycka inträffar och en person eller ett tekniskt system uppfattar olyckan och bestämmer sig för att larma är viktig för helhetsperspektivet. Det är av stor vikt att utryckningstiderna för brandkår, ambulans och polis är så korta som möjligt för att möjliggöra en framgångsrik räddningsinsats. Både svarstiden hos SOS Alarm och den tid det tar för räddningstjänsten att vara på plats vid olycksplatsen spelar här en viktig roll. Utskottet inväntar regeringens beredning av och finner inte skäl att vidta ytterligare åtgärder på området. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om SOS Alarm. Jämför reservation 23 (SD). I motion 2018/19:766 av m.fl. (SD) föreslås att SOS Alarm bör omvandlas till ett statligt verk utan konkurrens alternativt inlemmas i en ny rikscivilförsvarsmyndighet. Det är också viktigt att samarbete upprättas över regions- och länsgränser, anför motionärerna. SOS Alarm bör därför sitta skyddat och samlokaliseras med räddningstjänsten, polisen, hemvärnet, sjö- och flygräddningen och . Regeringen bör tillkännages att den ska föreslå nödvändiga lagändringar för att möjliggöra sådan samlokalisering, enligt motionen (yrkande 28). Regeringen har angett att samhällets alarmeringstjänst är ett offentligt åtagande som i alla lägen måste fungera på ett säkert och effektivt sätt. Det är därför av stor vikt att kan uppfylla fastställda effektivitets- och kvalitetskrav i sin verksamhet. För att ge bolaget goda förutsättningar att kunna bedriva sin verksamhet i enlighet med dessa krav tillförde regeringen anslaget ytterligare medel för perioden –2020 i budgetpropositionen . Regeringen anser även att samhällets alarmeringstjänst behöver bli bättre samordnad för att möjliggöra effektiva hjälpinsatser vid nödsituationer. Dagens system har en del brister; bl.a. är samordningen på området frivillig. Mot denna bakgrund tillsatte regeringen utredningen samordnad alarmeringstjänst (dir. 2015:113). Utredningen skulle bl.a. analysera och föreslå hur samhällets alarmeringstjänst ska kunna samordnas och organiseras på ett bättre sätt. Uppdraget redovisades (SOU 2018:28) och ger uttryck för en ambitionshöjning när det gäller samhällets alarmeringsfunktion och människors möjligheter att få snabb, säker och effektiv hjälp. Förslagen tar sikte både på hur den nationella alarmeringsfunktionen ska vara reglerad, organiserad och finansierad, på ansvarsfördelningen inom alarmeringen samt på hur digitaliseringen ska användas för att göra tekniken till ett verksamt stöd i arbetet. Utredningen anger att den nationella alarmeringsfunktionen kan organiseras i både myndighets- och bolagsform. De förslag som utredningen lagt fram gällande samhällets alarmeringstjänst i stort, bland annat om en samlad författningsreglering med en tydlighet i ansvar och roller, ett förtydligat och breddat samhällsuppdrag för den nationella alarmeringsfunktionen även i krisberedskapshänseende, förbättrade informationsdelningsmöjligheter liksom gemensamt geodatasystem inom samhällets alarmeringstjänst, är mer avgörande för att i grunden uppnå ökad sammanhållning och förbättrad samordning inom samhällets alarmeringstjänst än valet av organisationsform. Vid en samlad bedömning av effektivitets- och kvalitetsperspektiven, med beaktande av bland annat de kostnader som är förenade med att omvandla SOS Alarm till en statlig förvaltningsmyndighet, att det bedöms ta att inrätta en myndighet och med hänsyn till risken för allvarliga störningar i verksamheten förordar utredningen att SOS Alarm ges uppdraget att vara nationell alarmeringsfunktion. Utredningen bereds i . Utskottet önskar understryka – liksom man gjorde i betänkande 2017/18:FöU7 – vikten av att den enskilde får en säker och effektiv hjälp i en nödsituation. Utskottet anser att ett fragmentiserat alarmeringssystem kan innebära risker för samhällets förmåga att säkerställa människors skydd och undsättning i allvarliga och brådskande nödsituationer. Därför ser utskottet fram emot resultatet av regeringens beredning av den avslutade utredningens arbete i fråga om en samordnad alarmeringstjänst. Utskottet anser inte att det finns ett behov av att föreslå några ytterligare åtgärder i fråga om alarmeringstjänsten för tillfället. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om kommunikationssystemet . (M) anför i motion 2018/19:910 att det under en kris ställs höga krav på att alla berörda parter kan samtala med varandra på enklaste och effektivaste sätt. Motionären föreslår att det bör övervägas huruvida det ska införas en skyldighet för samtliga statliga, regionala samt kommunala myndigheter och organisationer som arbetar med krisberedskap att införa kommunikationssystemet . I budgetpropositionen (prop. 2018/19:1 utg.omr. 6) anger regeringen att anslutningen till har fortsatt att öka. tillkom drygt 5 000 abonnemang, varav merparten från statliga myndigheter. Det totala antalet abonnemang uppgick till närmare 72 000, fördelat på fler än 500 organisationer. Regeringen anger vidare att har en ekonomisk stabilitet och att MSB har förstärkt robustheten, tillgängligheten och säkerheten i systemet. Vidare har ett antal övningar genomförts med driftsleverantören för att säkerställa driftsberedskapen. Regeringen anger att fler Rakelabonnemang är en indikator på att aktörernas möjlighet att kommunicera skyddat och driftssäkert har stärkts, vilket bidrar till en effektivare hantering av en uppkommen kris. Utskottet anser – liksom i betänkandena /16:FöU7, 2016/17:FöU7 och 2017/18:FöU7 – att det ser en bred anslutning till kommunikationssystemet som central för det svenska krisberedskapssystemets och det civila försvarets funktionalitet. Det är därför glädjande att anslutningen till systemet fortsätter att öka med betydande siffror, att systemet är stabilt från ett finansiellt perspektiv och att övningar har genomförts med driftsleverantören. Utskottet ser även positivt på det pågående samarbetet med och vilket möjliggör att vid behov kan kopplas ihop med motsvarande system i dessa två länder. Utskottet ser även fram emot att regeringen, likt tidigare aviserat, återkommer om arbetet med att utveckla ett system som ska ersätta . Utskottet finner därför inte någon anledning för tillfället att föreslå några ytterligare åtgärder när det gäller införande av . Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om effektiva kommunala räddningsinsatser. I motion 2018/19:2681 beskriver (S) hur kommunala räddningstjänster begär stöd av Försvarsmakten via MSB för att få hjälp att hantera insatser vid t.ex. brand i stället för att kontakta privata entreprenörer. Detta görs enligt motionären eftersom Försvarsmaktens insats inte belastar den enskilda räddningstjänstens ekonomi. Den samlade insatskostnaden blir dock högre för samhället, och processen tar ofta minst under vilken branden hinner växa och därmed blir svårare och dyrare att släcka. Motionärer yrkar därför på vikten av att kommunala räddningstjänster inte av ekonomiska skäl avstår från effektiva insatser vid brand eller andra samhällsviktiga räddningsuppdrag (yrkande 2). Den s.k. (SOU 2019:7) skriver att det är av stor vikt att räddningstjänster agerar kraftfullt i början av insatser mot skogsbränder. Analysen av bränderna visar att tidig luftburen brandbekämpning var effektiv för att förhindra att branden spred sig till en okontrollerad storbrand. Utredningens uppfattning är att räddningstjänsterna väntade alltför länge med att kalla in helikopterstöd och att höga kostnader för luftburna släckningsresurser kan få mindre kommuner att tveka att sätta in dessa resurser i ett tidigt skede. Utredningen anser att ett sätt att undvika att ekonomiska aspekter hindrar eller försenar användningen av t.ex. helikoptrar skulle vara att staten tillämpar reducerad självrisk vid förhöjd skogsbrandsrisk. I utredningen effektivare (SOU 2018:54) konstateras att kommunerna inte ensamma kan ha tillräckliga resurser för att genomföra insatser vid alla typer av olyckor – vid mer omfattande eller komplexa olyckor krävs att externa resurser tillförs. Utredningen anser att det är naturligt att andra kommunala räddningstjänstorganisationer än de som ingår i den egna samverkansstrukturen nyttjas för sådan förstärkning. Det kan ske genom regional eller nationell samverkan vid de mest omfattande räddningsinsatserna. Utredningen lyfter fram att räddningstjänsterna har möjlighet att använda de nationella förstärkningsresurserna samt att privata företag och frivilliga organisationer kan engageras vid vissa typer av räddningsuppdrag. I MSB:s slutredovisning av regeringsuppdraget Ju2018/03972/SSK konstaterar myndigheten att det vid storskaliga räddningsinsatser finns behov att förstärka den kommunala räddningstjänsten samt anledning att överväga att nationellt förstärka den genom exempelvis återinförandet av civilpliktsutbildning. MSB menar även att den kommunala räddningstjänsten behöver förstärkas genom utökad dimensionering. konstaterar myndigheten, likt , att räddningstjänsterna har en möjlighet att använda de nationella förstärkningsresurserna kostnadsfritt vid behov. Det är viktigt att brandbekämpande insatser genomförs efter att en brand upptäckts för att begränsa konsekvenserna av denna. Utskottet anser därför att det är positivt att många räddningstjänster samverkar vid behov för att hantera större utmaningar. Utskottet vill även framhäva att det finns nationella förstärkningsresurser som räddningstjänsterna kostnadsfritt kan ta del av vid behov. Sommarens skogsbränder visar dock att det finns aspekter som behöver utvecklas, aspekter som de två mest aktuella utredningarna tar upp. Utskottet vill inte föregripa regeringens beredning av de presenterade utredningarna och regeringsuppdraget och finner för tillfället därför inte skäl till att föreslå ytterligare åtgärder i fråga om räddningsinsatser. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att etablera av en nationell krisfond. Jämför reservation 24 (M, C). I motionerna 2018/19:2425 av m.fl. (C) yrkande 67, 2018/19:2817 av m.fl. (M) yrkande 9 samt 2018/19:2840 av m.fl. (C) yrkande 17 konstaterar motionärerna att naturkatastrofer medför kännbara ekonomiska förluster för privatpersoner, näringsidkare och kommuner. Även i de fall då dessa förluster täcks av försäkringar kan det ta innan de som drabbats får sin ersättning och vissa skador ersätts inte. saknar regelverk för utbetalning av ekonomisk ersättning vid katastrofer. I stället beslutar regeringen från fall till fall om extra stöd ska betalas ut. Motionärerna anser att en nationell krisfond skulle skapa bättre förutsättningar för ett mer förutsebart ersättningssystem, minska risken för att statens budget belastas med oförutsedda utgifter samt möjliggöra snabbare utbetalningar till de drabbade. Motionärerna vill därför se över förutsättningarna för att etablera en nationell krisfond och ett särskilt ersättningssystem för personer, näringsidkare och kommuner som drabbats särskilt hårt av en kris. Statlig ersättning till kommunerna för kostnader i samband med räddningstjänst regleras i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, förkortad LSO. Om utflöde i visst vatten av olja eller andra skadliga ämnen har lett till eller sanering har en kommun rätt till ersättning av staten för den del av kostnaderna som överstiger ett av regeringen fastställt belopp (7 kap. 2 §). En kommun har också rätt till ersättning om en räddningsinsats i medfört betydande kostnader. Rätten till ersättning avser den del av kostnaderna som överstiger en självrisk som beräknas enligt grunder som regeringen fastställer (7 kap. 3 §). Ersättningsärendena prövas och administreras av MSB. Ersättningen finansieras genom anslaget 2:3 Ersättning för räddningstjänst m.m. inom utgiftsområde 6, som uppgår till . I budgetpropositionen (prop. 2018/19:1 utg.omr. 6) anger regeringen att anslagsändamålet för anslaget 2:3 Ersättning för räddningstjänst m.m. har förtydligats efter erfarenheter från skogsbränderna . Regeringen har tidigare (prop. 2017/18:1 utg.omr. 6) understrukit att vidtagandet av förebyggande åtgärder generellt sett är mer samhällsekonomiskt lönsamt i ett längre perspektiv än att finansiera konsekvenserna av naturolyckor. Regeringen anser att MSB:s stöd inom naturolycksområdet har bidragit positivt till det förebyggande arbetet och att de ekonomiska bidrag som myndigheten fördelat till kommuner för förebyggande åtgärder har bidragit till att minska konsekvenserna av klimatförändringar och naturolyckor. I regeringens höständringsbudget (prop. 2018/19:2) anges att de insatser som genomfördes för att bekämpa skogsbränderna i stora delar av landet medförde omfattande kostnader för de drabbade kommunerna. Som följd föreslog regeringen en ökning av flera anslag, bl.a. anslaget 2:3 Ersättning för räddningstjänst m.m. inom utgiftsområde 6. biföll regeringens förslag (bet. 2018/19:FiU11, rskr. 2018/19:63). I (SOU 2019:7) anges att kommunernas finansiella förutsättningar för att agera kraftfullt i situationer när t.ex. hög brandrisk råder bör förbättras. Utredningens förslag är att om det finns särskilda skäl ska kommunernas självrisk kunna sänkas till ett lägre belopp. Utredningen anser att det bör vara regeringens uppgift att fatta denna typ av beslut när särskilda omständigheter råder, t.ex. vid ett extremt högt brandriskvärde, och inte MSB:s. Som utskottet uttryckt tidigare, t.ex. i betänkande 2017/18:FöU7, delar man regeringens bedömning att det krävs ett ökat fokus på klimatanpassning och det förebyggande arbetet. I fråga om ersättning för skador vid naturkatastrofer anser utskottet att det är viktigt att inte undergräva incitamenten för just förebyggande insatser. Utskottet vill också understryka att det inte finns några hinder mot privata försäkringslösningar på detta område och att det därmed inte finns några starka skäl för att införa ytterligare statliga lösningar. Regeringen har vid behov, och om godkänner det, möjlighet att tillföra medel till det aktuella anslaget, vilket bl.a. gjordes i samband med skogsbränderna . har också möjlighet att anvisa ytterligare medel till statsbudgeten. Utskottet vill inte heller föregripa regeringens behandling av förslag. De aktuella motionsyrkandena avstyrks. Nationell insatsstyrka för brandbekämpning Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en nationell insatsstyrka för brandbekämpning. (KD) framför i motion 2018/19:179 att de senaste årens stora skogsbränder visar att har stora problem med att hantera större bränder. Kommunerna har huvudansvaret för räddningstjänsten och har oftast de resurser som krävs för att hantera krissituationer. Vid stora bränder har det dock visat sig att de kommunala resurserna inte räcker till. Vid de tillfällena finns det inte heller någon nationell resurs, likt polisens nationella insatsstyrka, att sätta in som stöd. Motionären yrkar därför på att utreda möjligheten att upprätta en nationell räddningstjänst som kan användas vid större bränder. I utredningen effektivare (SOU 2018:54) anges att […] kommunernas och statens styrning behöver skärpas. Det finns i flera avseenden behov av förändrade regler framför allt för att utveckla samordning av kommunerna. Behovet av samordning gör sig särskilt starkt gällande i räddningstjänstverksamheten där samverkan måste ske regionalt och nationellt samt med många olika aktörer i brådskande situationer. De uppgifter Myndigheten för samhällsskydd och beredskap har när det gäller att bistå med förstärkningsresurser är i huvudsak ändamålsenliga men bör förtydligas i myndighetens instruktion. Myndigheten ska ansvara för att vid begäran leverera hela resursen, i stället för som är fallet då mottagaren i vissa fall måste begära delar av denna från olika håll. Myndigheten ska också proaktivt kunna förflytta resurserna utifrån nationell riskbild och ha en mer uttalad möjlighet än att prioritera var myndighetens förstärkningsresurs ska sättas in. Omfattningen av förstärkningsresurserna bör inte närmare regleras. I (SOU 2019:7) framkommer att många kommuner i har gått in i samverkan med andra kommuner på eget initiativ. De kommuner som inte ingick i en sådan samverkan var i större behov av hjälp utifrån jämfört med övriga i samband med skogsbränderna . Flera räddningstjänster anför enligt utredningen att erfarenheterna från bränderna 2018 har föranlett dem att utöka sin samverkan med andra kommuners räddningstjänster. Utredningen visar på att ledningskapaciteten hos den enskilda räddningstjänsten inte räckt till när bränderna blir omfattande och att det lokalt behövs skapas en bättre struktur. På en nationell nivå behövs det en samordning över lands-, läns-, och myndighetsgränser när det gäller resurser. Utredningen konstaterar också att länsstyrelserna har en viktig funktion i arbetet med krisberedskap och att de under bränderna 2018 hade en samordnande roll genom krisberedskapsförordningen. På nationell nivå var det MSB som samordnade resurserna, trots att det inte finns ett uttalat stöd i författning för detta. Enligt utredningen kunde MSB ta den rollen då de andra aktörerna inte ifrågasatte MSB:s agerande och det skedde i nära samarbete med räddningstjänsterna. Utredningen anser dock att det finns ett behov av att förtydliga MSB:s mandat att inrikta och prioritera nationella och internationella resurser. Eftersom befogenhet att inrikta och prioritera ska gälla i situationer när flera kommuner har behov av resurserna bedömer utredningen att MSB:s roll bör förtydligas i författning och utvidgas till att också omfatta möjligheten att vid behov kunna stödja med att prioritera tillgängliggjorda resurser, såväl internationella som nationella, vid omfattande olyckor och kriser. I MSB:s slutredovisning av regeringsuppdraget Ju2018/03972/SSK konstaterar myndigheten att det vid storskaliga räddningsinsatser finns behov att förstärka den kommunala räddningstjänsten samt anledning att överväga att nationellt förstärka den kommunala räddningstjänsten genom att exempelvis återinföra av civilpliktsutbildning. MSB menar även att behöver förstärkas genom utökad dimensionering. konstaterar myndigheten att räddningstjänsterna har en möjlighet att använda de nationella förstärkningsresurserna kostnadsfritt vid behov. Det är av stor vikt att räddningstjänsten har en god förmåga att snabbt bekämpa skogsbränder. Det är även viktigt att räddningstjänsten har tillgång till de resurser som krävs för att hantera andra stora bränder och övriga kriser. Utskottet önskar dock inte föregripa regeringens behandling av de aktuella utredningarnas resultat och det regeringsuppdrag MSB redovisat och ser för tillfället därför inte skäl till att föreslå ytterligare åtgärder i fråga om en nationell insatsstyrka för brandbekämpning. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om utbildning av räddningstjänstpersonal. Jämför reservation 25 (M, C). I motion 2018/19:913 framhåller (M) att det är ett problem att en genomförd utbildning i skydd mot olyckor (SMO) inte är ett absolut krav för att bli heltidsbrandman. Det är i stället upp till kommunerna själva att avgöra utbildningsnivån för sina respektive brandmän. Motionären föreslår att möjligheten att införa ett krav på genomförd SMO-utbildning för att kunna bli heltidsbrandman bör ses över. anser motionären att de brandmän som är utbildade enligt det gamla systemet inte ska behöva läsa SMO-utbildningen för att kunna arbeta vidare och att arbete som deltidsbrandman ska kunna likställas med att ha genomgått utbildningen. m.fl. (M) konstaterar i motion 2018/19:2817 yrkande 7, liksom m.fl. (C) i motion 2018/19:2840 yrkande 15, att utbildningen av räddningstjänstpersonal främst sker genom MSB:s utbildningar som ges på olika nivåer. MSB:s utbildningsverksamhet är dock underfinansierad och tillgodoser därmed inte kommunernas behov av utbildad personal. Motionärerna anser att utbildningar inom räddningstjänsten bör ges i en utsträckning som motsvarar kommunernas behov eftersom det är viktigt för svensk krisberedskap. I utredningen effektivare (SOU 2018:54) anges: Utredningen har övervägt om utbildningarna för skulle kunna övertas av det allmänna utbildningsväsendet i stället för MSB.