bet · H601MJU11 · 2019-04-23 00:00:00 — Enligt kommittémotion 2018/19:2425 av m.fl. (C) yrkande 44 i denna del bör man se över och stärka rättssäkerheten och tillämpningen av djurskyddslagens regler samt säkerställa att tillämpningen är likvärdig. För att bedömningen i fråga om djurförbud eller näringsförbud ska bli objektiv är det enligt motionärerna bäst att flytta över beslutsbefogenheten från tillsynsmyndigheten till domstol. behandling och kompletterande uppgifter Beslut om djurförbud och omhändertagande Dåvarande landsbygdsministern anförde , som svar på interpellation 2017/18:430, att det är av stor vikt att samhället kan ingripa när det är nödvändigt för att skydda djur som far illa. Kontrollmyndigheternas möjlighet att besluta om omhändertagande av djur och djurförbud innebär dock betydande inskränkningar i enskildas fri- och rättigheter. Regeringen har därför gjort en mycket noggrann avvägning mellan dessa intressen. Om någon av förutsättningarna i 9 kap. 1 § första stycket djurskyddslagen är uppfyllda ska besluta om förbud att ha hand om djur (djurförbud). Ett sådant förbud kan enligt bestämmelsen beslutas för den som t.ex. allvarligt har försummat tillsynen eller vården av ett djur, har misshandlat ett djur, inte har följt vissa beslut som kontrollmyndigheten har meddelat eller som har dömts för djurplågeri eller för att ha brutit mot vissa bestämmelser i djurskyddslagen eller mot vissa EU-bestämmelser. Enligt 9 kap. 1 § andra stycket ska djurförbud dock inte beslutas om det är sannolikt att den omständighet som annars ska leda till djurförbud inte kommer att upprepas. Ett beslut om djurförbud innebär inte i sig att djuren omhändertas. ska dock i samband med beslutet om djurförbud antingen förelägga den som har meddelats djurförbud att göra sig av med det eller de djur som omfattas av djurförbudet, eller besluta att omhänderta djuret eller djuren (9 kap. 3 § djurskyddslagen). kan också besluta att omhänderta djuret eller djuren om ett beslut om djurförbud eller om avveckling av djurinnehavet inte följs (9 kap. 4 §). I fall när beslutar om att omhänderta djur ska fastställa om djuret ska säljas, överlåtas på annat sätt eller avlivas (9 kap. 8 § djurskyddslagen). Bestämmelsen motsvarar i huvudsak 34 § i den tidigare gällande djurskyddslagen. Enligt förarbetena till den bestämmelsen (prop. 1987/88:93 s. 47 f.) var avsikten bl.a. att åstadkomma en snabbare och enklare handläggning av ärenden om förfarandet efter omhändertagande av djur. Detta ansågs vara motiverat både från djurskyddssynpunkt och med hänsyn till de kostnader som uppkommer för staten. Av 11 kap. 2 § djurskyddslagen följer att beslut om djurförbud och om omhändertagande får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Enligt 11 kap. 4 § får regeringen meddela föreskrifter om i vilka fall sådana beslut ska gälla även om de överklagas. Den som har överklagat ett beslut om djurförbud och omhändertagande som gäller kan begära att beslutet inhiberas. Det innebär att den domstol som ska pröva överklagandet i sak får besluta att beslutet om djurförbud eller om att omhänderta djur tills vidare inte får verkställas (28 § förvaltningsprocesslagen [1971:291]). Djurägaren ansvarar dock för de kostnader för förvaring som uppkommer till dess att frågan slutligen har avgjorts i domstol om det inte finns särskilda skäl för annat. Näringsförbud beslutas av tingsrätten eller Patent- och som första instans enligt lagen (2014:836) om näringsförbud. Näringsförbud innebär att en person begränsas i sin möjlighet att bedriva eller ta del av näringsverksamhet när detta anses påkallat från allmän synpunkt. Av förarbetena till den lagens bestämmelser (prop. 1979/80:83 s. 39–41) framgår att tyngdpunkten vid prövningen av näringsförbud ligger på en bedömning av olika civil- och straffrättsliga frågor samt exekutions- och uppbördsfrågor, medan allmänna näringsrättsliga lämplighetsbedömningar ges en mer underordnad roll. I propositionen framhölls också att det vid prövningen kan komma upp invecklade juridiska och ekonomiska spörsmål. Detta sammantaget talade enligt den dåvarande regeringen för att frågor om näringsförbud skulle handläggas av domstol. Dessutom bedömde man att frågor om straffansvar i allmänhet kan påräknas i fall då näringsförbud kan komma i fråga och att en prövning i allmän domstol därför skulle leda till effektivitetsvinster. Motioner om att djurförbud och omhändertagande av djur borde beslutas av domstol som första instans behandlades i miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2017/18:MJU24. Utskottet avstyrkte motionerna och anförde följande i ställningstagandet (s. 75): När det gäller frågan om att se över beslutsprocessen i fråga om djurförbud välkomnar utskottet att regeringen i propositionen har föreslagit justeringar som ska göra besluten om djurförbud mer proportionerliga. Det är viktigt att det kan göras en noggrann avvägning mellan de starka intressen som gör sig gällande i dessa fall. När det gäller frågan om vilken myndighet som ska fatta beslut om djurförbud och omhändertagande av djur noterar utskottet att aktuell sakmyndighet och inte domstolen fattar besluten i andra liknande fall där det behövs en hög kompetens att bedöma sakfrågorna. I likhet med regeringen anser inte utskottet att det finns skäl att överväga att låta beslut om djurförbud och omhändertagande av djur beslutas av domstol som första instans. Vid omröstningen i kammare bifölls dock en av reservationerna under den aktuella förslagspunkten i utskottets betänkande. riktade därför ett tillkännagivande till regeringen med följande innehåll (rskr. 2017/18:401): Ett starkt djurskydd kräver även en stark rättssäkerhet. är det tillsynsmyndigheten som beslutar om djurförbud. Beslutet kan sedan överklagas till förvaltningsdomstolen. Djurförbud är i praktiken jämförbart med näringsförbud, men medan näringsförbud är en fråga för domstol är det tillsynsmyndigheten som utfärdar djurförbud. Att utfärda djurförbud i domstol skulle stärka rättssäkerheten för djurägare, men skulle också stärka tjänstemän genom att en tredje part skulle avgöra en fråga som ofta skapar konflikt och en otrygg arbetsmiljö. Därför anser vi att regeringen i lämpligt sammanhang bör se över beslutsprocessen för djurförbud. Enligt uppgift från () har man tidigare gjort bedömningen att frågan om tillkännagivande om djurförbud bör behandlas först när det finns en regering på plats. Så är nu fallet och frågan är nu under beredning inom (jfr också regeringens skrivelse 2018/19:75 s. 282). Frågan om skadeståndsanspråk vid upphävande av felaktiga beslut om omhändertagande av djur behandlades av (SOU 2011:75). Utredningen redovisade att beslut om omhändertagande kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Domstolen kan komma fram till att omhändertagandet var felaktigt eller att det inte ska fortsätta att gälla och att beslutet därför ska upphävas. Om djuret har sålts eller avlivats kan skadeståndsanspråk mot staten uppkomma. Justitiekanslern kan inom ramen för statens s.k. frivilliga skadereglering besluta om skadestånd till en enskild. En skadelidande som inte är nöjd med Justitiekanslerns beslut kan väcka talan mot staten. En förutsättning för att skadestånd ska betalas ut är att staten är skadeståndsskyldig enligt någon författningsbestämmelse eller skadeståndsrättslig praxis. Regler om det allmännas skadeståndsansvar finns i skadeståndslagen (1972:207). Enligt 3 kap. 2 § svarar staten för personskada, sakskada eller ren förmögenhetsskada som har vållats genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning i sådan verksamhet som staten svarar för. Liksom övriga regler i skadeståndslagen innebär 3 kap. 2 § ett ansvar för styrkt vållande, dvs. ett s.k. culpaansvar. För att skadestånd ska kunna betalas ut i samband med djurförbud och omhändertaganden krävs alltså att vid beslutsfattandet har gjort sig skyldig till fel eller försummelse i skadeståndslagens mening. Justitiekanslern har i ett stort antal beslut uttalat sig om statens skadeståndsansvar när en högre instans ändrar ett överklagat beslut eller domstolsavgörande. I sitt beslut (dnr 12146-17-43) anförde Justitiekanslern bl.a. följande: Staten bär inte något strikt skadeståndsansvar för ofullkomligheter i den statliga verksamheten. Liksom övriga regler i skadeståndslagen innebär 3 kap. 2 § skadeståndslagen ett ansvar för styrkt vållande. Bedömningen av om en myndighet har varit oaktsam ska vara objektiv. Vid den bedömningen är det av stor vikt vad för slags regel, norm eller princip som har åsidosatts, vad dess normskydd omfattar och vilka risker felet eller försummelsen innebär. Det är inte tillräckligt att en myndighet eller en domstol har gjort en bedömning av en rätts- eller bevisfråga som kan ifrågasättas eller kan kritiseras för sitt ställningstagande i en fråga där det har funnits utrymme för olika bedömningar. Endast rena förbiseenden av en bestämmelse eller uppenbart oriktiga bedömningar anses utgöra fel eller försummelse i den mening som avses i 3 kap. 2 §. Inledningsvis konstaterar utskottet att näringsförbud beslutas av domstol. Frågan om det bör vara den aktuella sakmyndigheten eller en domstol som i första instans beslutar om djurförbud blev föremål för ett tillkännagivande från till regeringen. Frågan är nu under beredning i . I avvaktan på utfallet av det arbete som pågår motiverar motionerna 2018/19:1290 (SD) yrkande 10 i denna del och 2018/19:2425 (C) yrkande 47 i denna del inte någon åtgärd. Mot bakgrund av redovisningen ovan, bl.a. om att den som ålagts djurförbud kan begära att beslutet inhiberas, föreslår utskottet att motion 2018/19:1838 (M) avslås. När det gäller frågan om att djurägare ska hållas skadeslösa för kostnader i fall då myndighetsbeslut upphävs av högre instans konstaterar utskottet att det allmänna har ett skadeståndsansvar vid vållande genom fel eller försummelse vid myndighetsutövning där huvudregeln är full ersättning för uppkomna skador. Däremot innebär inte ansvaret att alla fall när en högre instans gör en annan bedömning än den lägre instansen medför att det rör sig om ett skadeståndsgrundande vållande. Utskottet anser att de nuvarande reglerna, som bygger på att det allmänna blir ersättningsskyldigt vid uppenbart oriktiga bedömningar, är väl avvägda. Det finns enligt utskottets mening inte skäl att särbehandla beslut om omhändertagande av djur och gå ifrån de generella principerna om det allmännas skadeståndsansvar. Motion 2018/19:1290 (SD) yrkande 10 i denna del avstyrks därmed. Slakt, importåtgärder och märkning m.m. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden som handlar om kött från djur som slaktats utan bedövning och om livsmedel som framställts genom tvångsmatning av djur. Jämför reservation 16 (SD). Kött från djur som slaktats utan bedövning I motion 2018/19:264 av (SD) yrkande 1 anförs att kött från djur som slaktats utan bedövning och som säljs i ska märkas med en tydlig varningstext (yrkande 1). Motionären anser också att i EU ska driva frågan att kött från djur som slaktats utan bedövning ska märkas med en tydlig varningstext (yrkande 2). Även i motion 2018/19:334 av och (båda SD) yrkande 4 efterfrågar motionärerna en varningstext för kött som producerats genom obedövad slakt. Enligt motion 2018/19:264 av (SD) yrkande 5 ska den inta en stark hållning gentemot EU och kräva generella förbud mot obedövad slakt inom hela unionen. På liknande sätt anförs i motion 2018/19:334 av och (båda SD) yrkande 2 att bör verka för ett generellt förbud mot obedövad slakt inom EU. Motion 2018/19:749 av (S) i denna del handlar om att verka för ett starkt djurskydd inom EU, och även här påtalas att måste verka för att det även i andra länder införs krav på bedövning vid slakt. Även kommittémotion 2018/19:1290 av m.fl. (SD) yrkande 15 framhåller att regeringen bör verka för ett generellt förbud mot obedövad slakt inom EU. I motion 2018/19:264 av (SD) yrkande 3 förespråkas att den ska söka undantag i EU så att kan förbjuda import av kött som slaktats utan bedövning. Ett motsvarande yrkande (yrkande 3) återfinns i motion 2018/19:334 av och (båda SD). Även i kommittémotion 2018/19:1292 av m.fl. (SD) yrkande 1 berörs flera av de beskrivna frågorna. Enligt yrkandet måste det svenska djurskyddet värnas genom att införa ett importförbud för animalieprodukter där djur har utsatts för ett systematiskt onödigt lidande som väsentligt strider mot svensk djurskyddslagstiftning. Motionärerna anför att problematiken med obedövad slakt måste angripas från flera håll, bl.a. genom att inom EU behöver arbeta för ett generellt förbud mot sådan slakt. I motion 2018/19:2349 av (C) anförs att man bör utreda möjligheten att tillåta koscherslakt i . Enligt motionären måste den som vill följa judisk sed i sin kosthållning importera kött från länder som tillåter koscherslakt och som ofta har sämre djurhållning och djurskyddsregler. Livsmedel från djur som tvångsmatats Enligt motion 2018/19:334 av och (båda SD) måste arbeta internationellt för att förbjuda mat som framställts genom tvångsmatning av djur (yrkande 5). Motionärerna efterfrågar också en tydlig märkning av mat som producerats genom tvångsmatning av djur (yrkande 6). Vidare anser motionärerna att bör förbjuda import av mat som framställts genom tvångsmatning av djur (yrkande 7). behandling och kompletterande uppgifter Kött från djur som slaktats utan bedövning Rådets förordning (EG) nr 1099/2009 av om skydd av djur för avlivning trädde i kraft och tillämpas . Av artikel 4.1 i förordningen framgår att djur endast får avlivas efter bedövning. Bedövningen ska ske i enlighet med de metoder och de särskilda krav för tillämpningen av dessa metoder som anges i en bilaga till förordningen. Avsaknad av medvetande och känsel ska bibehållas till dess att djuret är dött. I förordningens ingress (skäl 18) anges följande angående religiös slakt: Undantag från kravet på bedövning vid religiös slakt som äger rum i slakterier beviljades genom direktiv /119/EG. Eftersom de gemenskapsbestämmelser som gäller för religiös slakt har införlivats på olika sätt beroende på nationell bakgrund och med beaktande av nationella bestämmelser som tar hänsyn till dimensioner utöver syftet med denna förordning är det viktigt att undantag från kravet på bedövning av djur före slakt bibehålls, som en viss grad av subsidiaritet lämnas för varje medlemsstat. Följaktligen respekterar denna förordning religionsfriheten och rätten att utöva sin religion eller övertygelse genom gudstjänst, undervisning, sedvänjor och ritualer, vilket är förankrat i artikel 10 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Mot denna bakgrund följer det av artikel 4.4 i förordningen att kravet på att djuret ska vara bedövat vid slakt inte gäller för djur som slaktas med särskilda metoder som påbjuds av religiösa riter, under förutsättning att slakten äger rum i ett slakteri. Enligt artikel 26 hindrar inte förordningen medlemsstaterna från att i vissa avseenden behålla nationella bestämmelser som syftar till att säkerställa ett mer omfattande skydd av djur för avlivning. En medlemsstat har enligt bestämmelsen bl.a. möjlighet att anta sådana regler när det gäller slakt av djur och därmed sammanhängande verksamhet som påbjuds av religiösa skäl (jfr artikel 4.4). har valt att utnyttja möjligheten att ha nationella bestämmelser som är strängare än vad som följer av rådets förordning. Av 5 kap. 1 § djurskyddslagen framgår därför bl.a. att ett djur som slaktas eller i annat fall avlivas genom avblodning ska vara bedövat och att bestämmelsen gäller utöver vad som framgår av artikel 4.1 i rådets förordning (EG) nr 1099/2009. Bestämmelsen i djurskyddslagen innebär att det i är helt förbjudet att slakta djur utan föregående bedövning. På EU:s inre marknad råder fri rörlighet av varor, tjänster, personer och kapital. En vara som är lagligen tillverkad eller till salu i ett EU-land kan även säljas i alla andra länder som ingår i den inre marknaden (principen om ömsesidigt erkännande). När det gäller import av kött från djur som har slaktats utan bedövning framgår det därför av artikel 4.4 i rådets förordning (EG) nr 1099/2009 att en medlemsstat inte får förbjuda eller hindra att produkter som har framställts av djur som har avlivats i en annan medlemsstat sätts i omlopp inom den egna medlemsstaten med motiveringen att de berörda djuren inte har avlivats i enlighet med den egna medlemsstatens nationella bestämmelser som syftar till ett mer omfattande skydd av djur för avlivning. Motionsyrkanden om märkning av produkter som kommer från djur som slaktats utan bedövning behandlades i miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2011/12:MJU21 Djurskydd och djur som används för vetenskapliga ändamål. I betänkandet föreslog utskottet ett tillkännagivande i frågan och anförde bl.a. följande: Utskottet anser att krafttag behövs för att se till att de gällande reglerna om slakt följs inom EU och välkomnar därför att regeringen lyfter denna fråga. I likhet med regeringen anser utskottet också att det är mycket otillfredsställande att det inom EU saknas stöd för krav på märkning av kött från djur som har slaktats utan bedövning, då utskottet anser det vara av stor vikt att konsumenterna kan välja kött från djur som har bedövats före slakt. Den undersökning om märkning av kött från djur som har slaktats utan bedövning som kommissionen genomför och som ska presenteras 2013 är därför viktig i det fortsatta arbetet. I detta arbete bör regeringen driva frågan om konsumenters rätt att genom märkning få information om huruvida köttet de köper kommer från djur som har bedövats före slakt. Vad utskottet anfört med anledning av motion […] bör ges regeringen till känna. biföll utskottets förslag till beslut (rskr. 2011/12:261). I regeringens skrivelse 2017/18:75 (s. 203) anförde regeringen följande med anledning av tillkännagivandet: En rapport från kommissionen skulle ha presenterats . Ett underlag har tagits fram men en slutlig rapport har ännu inte presenterats för rådet. Regeringen följer frågan och har kontakt med kommissionen i frågan. Vidare har kommissionen inom ramen för för djurskydd (2012–2015) låtit genomföra en studie om att ta fram bästa praxis för djurskydd för avlivningen. Resultatet av studien presenterades . I rapporten redovisas metoder för bästa praxis för ett gott djurskydd för avlivning. Kommissionen arbetar vidare med att utveckla verktyg som ett stöd till medlemsländerna. I det sammanhanget välkomnar regeringen möjligheten att diskutera metoder för att optimera djurens välfärd och minska lidandet i samband med slakt eller avlivning. Ärendet bereds vidare. I regeringens skrivelse 2018/19:75 (s. 226) upprepas merparten av den information om arbetet med tillkännagivandet som framgick av regeringens skrivelse 2017/18:75. Regeringen tillägger dessutom följande: I syfte att stödja medlemsstaterna har kommissionen tagit fram utbildningsmaterial angående avlivning av bl.a. nöt, gris, får och fjäderfä. Regeringen är fortsatt pådrivande inom EU i djurskyddsfrågor. deltar t.ex. aktivt i den djurskyddsplattform som inrättades av . Regeringen samlar också aktörer från myndigheter, akademi, näringen och organisationer i ett nationellt djurskyddsnätverk i syfte att samarbeta om djurskyddsfrågor på EU-nivå. Det kan nämnas att meddelade en dom som rörde frågan om huruvida kött från djur som har slaktats utan bedövning kan förses med EU-ekologisk certifiering. anförde att bedövad slakt är den metod som minskar djurets lidande mest, och som en följd av det kan obedövad slakt och EU-ekologisk certifiering inte kombineras (dom i mål C-497/17). Generella regler om livsmedelsinformation finns i förordningen (EU) nr 1169/2011 om tillhandahållande av livsmedelsinformation till konsumenterna och föreskrifter (LIVSFS 2014:4). Härutöver finns särskilda bestämmelser om livsmedelsinformation om ursprung som rör vissa slags livsmedel i EU-förordningar och i föreskrifter. Det finns inget krav på att redovisa uppgift om att köttet kommer från djur som slaktats utan bedövning, men det är alltid möjligt för företagaren att lämna frivillig information på förpackningen eller på att andra sätt informera konsumenten, så länge uppgifterna är sanna och inte anges på ett sådant sätt att det kan vilseleda konsumenten. () har uppgett att det i inte finns något förbud mot religiös slakt, men enligt djurskyddslagen måste alla djur som slaktas genom avblodning först bedövas. Livsmedel från djur som tvångsmatats I rådets direktiv /58/EG av fastställs de miniminormer som gäller i unionen för skydd av animalieproduktionens djur, inbegripet djur för produktion av fet ank- och gåslever (foie gras). Direktivet innehåller ett krav på att djur ska utfodras med hälsosamt foder som är lämpligt för djurens ålder och art och som ges till dem i tillräcklig mängd för att hålla dem vid god hälsa och tillgodose deras näringsbehov. Det finns också ett förbud mot att ge foder eller vätska på ett sätt eller med ett sådant innehåll som kan orsaka onödigt lidande eller skada (punkt 14 i bilagan till direktivet). Det finns dock ingen EU-lagstiftning som uttryckligen förbjuder gås- och ankleverproduktion genom tvångsmatning. Inom ramen för europeiska konventionen om skydd av animalieproduktionens djur antogs tre rekommendationer för skydd av ankor och gäss. Rekommendationerna fastställer att tvångsmatning av ankor och gäss endast ska vara tillåtet i de länder där det redan förekommer och att dessa länder bör uppmuntra forskning om alternativa produktionsmetoder för att framställa foie gras. I en rapport från EU:s vetenskapliga kommitté för djurs hälsa och välbefinnande, som presenterades 1998, drogs slutsatsen att tvångsmatning av ankor och gäss, så som den då utövades, inte var förenlig med ett gott djurskydd. Kommissionen påbörjade en översyn av handelsnormerna för fjäderfäkött som bl.a. omfattar minimihandelsnormer för ank- och gåslever (förordning (EG) nr 543/2008 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EG) nr 1234/2007 när det gäller handelsnormerna för fjäderfäkött). Kommissionen väntades presentera ett förslag till reviderade handelsnormer , men enligt uppgift från () har så inte skett. Departementet har inte kännedom om att det har presenterats någon tidsplan för när så kan tänkas ske. Frågan om förbud mot import av vissa varor, såväl från tredjeland som från andra medlemsstater i EU, behandlades i miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2011/12:MJU21 Djurskydd och djur som används för vetenskapliga ändamål. Utskottet avstyrkte motionsyrkandena och anförde bl.a. följande i sitt ställningstagande: Så som utskottet tidigare anfört i betänkande 2010/11:MJU20 är det inte möjligt att införa något generellt förbud mot import enligt det internationella regelverket inom (). En av hörnstenarna i det internationella handelsarbetet är att varje land har rätt att bestämma över sina egna produktions- och processmetoder och att importhindrande åtgärder inte får vidtas om det inte finns fara för hälsan bland djur och människor i det importerande landet. Enligt landsbygdsdepartementet finns det en risk att krav på att inkludera djurskydd kan användas i protektionistiska syften. Detta är inte minst något som utvecklingsländer oroar sig för. Därför vill man inte se detta inkluderat. Innan det, enligt departementet, ens är realistiskt att diskutera att inkludera djurskydd i större utsträckning i än , är det nödvändigt att internationella standarder kommer till stånd. Det är något som aktivt arbetar för. Ett sätt att uppnå ett förbättrat djurskydd internationellt är att komma fram till multilaterala överenskommelser när det gäller djurskydd och att ta med frågan i bilaterala avtal mellan EU och tredjeländer. I utskottets betänkande framhölls vidare att det bör uppmärksammas att näringens engagemang ökar och att privata standarder skapas. Dessa kan i vissa fall vara mer effektiva för att förbättra djurskyddet globalt än att förlita sig på att stater ska agera.