bet · H601JuU13 · 2019-04-15 00:00:00 — Tanken är att enheten ska hantera barn och unga som begått allvarliga våldsbrott eller andra grova brott, t.ex. innehaft vapen eller sålt narkotika. Det handlar alltså om att göra riktade insatser och avsätta särskild kompetens för ungdomar som kommit förhållandevis långt in i ett kriminellt beteende eller redan befinner sig i en miljö och i ett umgänge där grova brott begås. Denna grupp av unga kommer därmed i större utsträckning bli statens ansvar i stället för kommunens och socialnämndernas ansvar. Kriminalvården kan antas ha bättre förmåga än socialnämnderna att hantera och arbeta återfallsförebyggande med denna grupp. Det innebär också att i utsatta områden avlastas en tids- och resurskrävande grupp och får bättre möjligheter att fokusera på barn och ungdomar som befinner sig i riskzonen för att hamna i kriminalitet eller i andra sociala problem. Utskottet noterar i detta sammanhang att har beslutat om ett ökat anslag till Kriminalvården som bl.a. ska användas till att inrätta en särskild enhet för unga gängmedlemmar (bet. 2018/19:JuU1 s. 45). Detta är positivt, men för att säkerställa att så också sker bör vad utskottet nu anfört ges regeringen till känna. Därmed bifaller utskottet motionerna 2018/19:2791 (M) yrkande 10, 2018/19:2819 (M, C, L, KD) yrkande 37, 2018/19:2861 (C) yrkande 6.2 och 2018/19:2867 (M) yrkande 6. Intensivövervakning med elektronisk kontroll Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att användningen av intensivövervakning med elektronisk kontroll ska utökas. Jämför reservation 23 (V). I kommittémotion 2018/19:295 av m.fl. (V) yrkande 4 begärs att regeringen ska återkomma till med ett förslag som innebär att användningen av intensivövervakning med elektronisk kontroll utökas och kan tillämpas när en dom på fängelse ska verkställas. Av lagen (1994:451) om intensivövervakning med elektronisk kontroll framgår att den som ska avtjäna fängelse under vissa omständigheter kan beviljas att verkställa fängelsestraffet utanför anstalt. Verkställigheten utanför anstalt sker i form av intensivövervakning (IÖV) i förening med ett förbud för den dömde att vistas utanför bostaden annat än på särskilt angivna tider och för bestämda ändamål såsom förvärvsarbete, utbildning, vård, nödvändiga inköp och liknande. Efterlevnaden av förbudet ska kontrolleras med elektroniska hjälpmedel. I årsredovisningen anför Kriminalvården följande (s. 31 f.). Antal klienter som erbjudits IÖV minskar, och de som påbörjat ligger på ungefär samma nivå som 2015. De som sökt IÖV minskar igen efter en liten uppgång 2015 medan de som avbrutit ökar nedgång. Antal klienter som fullföljt IÖV har minskat något . Vid en tillbakablick kan konstateras att antalet påbörjade IÖV låg på ca 3 000 . minskade antalet, och denna trend fortsatte . har dock minskningen stabiliserats till nuvarande nivå på ca 1 800 . Eftersom processen kan sträcka sig över ett årsskifte är det svårt att dra några exakta slutsatser av hur förhållandet mellan exempelvis påbörjade och fullföljda IÖV har utvecklats. Generellt är förändringarna mellan åren små, vilket tyder på en stabil klientgrupp på 1 600 – 1 700 klienter som fullföljer IÖV i förhållande till cirka 2 700 – 2 900 sökande. Misskötsamheten är låg, vilket indikerar att verksamheten fungerar bra. Av Kriminalvårdens årsredovisning (s. 29 f.) framgår att hinder för att erbjuda intensivövervakning generellt kan vara att den individuella utredningen visar att förutsättningar saknas när det gäller bostad och sysselsättning eller för att den dömde har ett pågående avancerat missbruk. Vidare anförs följande (s. 30). Antalet klienter som erbjudits IÖV har minskat jämfört med föregående år. Även antalet klienter som har sökt och fullföljt IÖV minskar. Ett arbete med att djupare analysera orsakerna till minskningarna har planerats . De verkställigheter som avbryts har minskat något jämfört med föregående år. I årsredovisningen (s. 32) anför Kriminalvården att av de som dömdes till fängelse verkställde med IÖV. Vidare anför Kriminalvården följande. Antalet erbjudna och fullföljda IÖV har fortsatt att minska . Däremot har antalet sökta IÖV ökat. Kriminalvårdens ambition är att så många som möjligt som uppfyller de grundläggande kriterierna ska verkställa dom till fängelse med hjälp av IÖV. En djupare analys av orsakerna till utvecklingen har påbörjats . Möjliga förklaringar kommer att prövas, till exempel om bedömningarna inför beslut har blivit restriktivare, eller om klientgruppen har förändrats så att förutsättningarna för IÖV inte uppfylls. Kriminalvården kan även komma att undersöka möjligheten att digitalisera ansökningsprocessen. Vid beredningen av motioner från den allmänna motionstiden /18 (bet. 2017/18:JuU16 s. 45 f.) behandlade utskottet ett yrkande om att regeringen ska återkomma till med ett förslag som innebär att användningen av intensivövervakning med elektronisk kontroll utökas och kan tillämpas när en dom på fängelse ska verkställas. Utskottet hänvisade till vad utskottet anförde i samband med att möjligheterna att verkställa ett fängelsestraff utanför anstalt i form av intensivövervakning med elektronisk kontroll utökades . I det betänkandet (bet. 2004/05:JuU14 s. 7) konstaterade utskottet att flera skäl kunde anföras för att begränsa användningen av fängelse i anstalt. Den negativa inverkan ett institutionaliserande kan ha för möjligheterna till återanpassning till samhället och risken för att i fängelsemiljön utveckla en kriminell identitet var enligt utskottet väl kända. Mot detta måste dock enligt utskottet ställas risken för att en utökad användning av intensivövervakning minskar förtroendet för påföljdssystemet. Även om intensivövervakning är en för den enskilde mycket ingripande åtgärd kan den enligt utskottets mening i just ingripandehänseende inte helt jämställas med verkställighet i anstalt. Utskottet ansåg mot den bakgrunden att den gällande lagstiftningen var väl avvägd och såg därför inget skäl att ställa sig bakom det tillkännagivande som efterfrågades. Utskottet avstyrkte motionsyrkandet. följde utskottets förslag (rskr. 2017/18:184). Med de skäl som anges ovan vidhåller utskottet sin tidigare uppfattning att den gällande lagstiftningen är väl avvägd och ser därför inget skäl att ställa sig bakom det tillkännagivande som efterfrågas i motion 2018/19:295 (V) yrkande 4. Utskottet avstyrker yrkandet. Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om att Kriminalvården ska öka samarbetet med andra länder för att få fler utländska medborgare att avtjäna straffet i hemlandet och tillkännager detta för regeringen. avslår ett motionsyrkanden om att ge Kriminalvården i uppdrag att påtagligt öka antalet överföringar av straffverkställighet. Jämför reservation 24 (S, C, V, MP) och 25 (M). I partimotion 2018/19:2596 av m.fl. (L) yrkande 27 begärs att ska öka samarbetet med andra länder för att få fler utländska medborgare att avtjäna straffen i sina hemländer. Enligt motionärerna underlättar verkställighet i hemlandet anpassningen till ett liv utan kriminalitet. I kommittémotion 2018/19:2867 av m.fl. (M) yrkande 11 begärs ett tillkännagivande om att ge Kriminalvården i uppdrag att påtagligt öka antalet överföringar av fångar med utländskt medborgarskap från svenska fängelser till deras respektive hemländer. Enligt motionärerna ska Kriminalvården alltid initiera ett ärende om överföring när en utländsk medborgare ska verkställa ett fängelsestraff eller längre. I yrkande 12 begärs att det i uppdraget också ska ingå att Kriminalvården ska fördjupa samarbetet med kriminalvården i de länder vars medborgare är överrepresenterade i de svenska anstalterna, i syfte att möjliggöra överföring i fler fall. Kriminalvården planerar och genomför överförande av fängelsedömda till och från enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen), lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen (europeiska verkställighetslagen) och lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen). Syftet med att överföra verkställigheten av en frihetsberövande dom är främst att underlätta den dömdes återanpassning i det land han eller hon kommer att vistas i efter frisläppandet. Inom finns ett långtgående samarbete som bygger på att de nordiska länderna har i stort sett likalydande lagar när det gäller att överföra straffverkställighet. Frihetsstraff kan på begäran av domslandet verkställas i det nordiska land där den dömde är medborgare eller där denne har sin hemvist. Domen kan också verkställas i det land där den dömde uppehåller sig om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligast. Den dömdes samtycke till överförandet är inget krav. Den nordiska verkställighetslagen bygger på direktkontakt mellan behöriga myndigheter, och den rättsliga prövningen görs av de behöriga myndigheterna. Detta möjliggör ett snabbt förfarande och att regelverket tillämpas på så sätt att en framställning i domstol som har gjorts i enlighet med lagstiftningen normalt godkänns. Även inom EU finns det särskilda regler som gäller överförande av frihetsberövande påföljder till och från medlemsstaterna, se rådets rambeslut /909/RIF av om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (fängelserambeslutet). Fängelserambeslutet har genomförts i svensk rätt genom europeiska verkställighetslagen och tillhörande förordning. Lagen och förordningen trädde i kraft . Enligt lagen ska Kriminalvården pröva om en utländsk dom ska erkännas och verkställas i eller om en svensk dom ska skickas till en annan medlemsstat för att verkställas i den staten. De svenska påföljder som kan överföras är fängelse, överlämnande till rättspsykiatrisk vård och sluten ungdomsvård. Lagen innehåller kriterier för när ett erkännande respektive översändande ska ske, hur prövningen ska gå till och i vilken utsträckning den andra statens medgivande eller den dömdes samtycke krävs. Kriminalvårdens beslut kan överklagas till allmän domstol. Europeiska verkställighetslagen innehåller även tidsfrister för handläggning och transport, vilket i kombination med att Kriminalvården numera har direktkontakt med andra kriminalvårdsmyndigheter inom EU möjliggör ett snabbt förfarande. Av Kriminalvårdens årsredovisning (s. 35) framgår att Kriminalvården upplever att samarbetet generellt fungerar bra, men det är fortfarande problem med dåliga fängelseförhållanden i en del EU-länder. I årsredovisningen anför Kriminalvården (s. 35 f.) också följande. Kriminalvården deltar i arbete med att ingå ett avtal med som ska underlätta överföranden dit. Problemet att en del länder inte klarar att hålla angivna tidsfrister kvarstår fortfarande. Flera medlemsländer har tidskrävande processer där lokala domstolar är behöriga myndigheter. Domstolsprocesserna gör att överförandeprocessen ofta drar ut . Av dessa anledningar är det svårt att föra över fler klienter med stöd av lagstiftningen. Kriminalvården har begränsade möjligheter att påverka situationen. Internationella verkställighetslagen gör det möjligt att överföra frihetsberövande påföljder till och från utanför och EU. Lagen bygger på tillträde till den s.k. brottmålsdomskonventionen och den s.k. överförandekonventionen . Visserligen kräver lagens tillämpning inte en generell överenskommelse med den främmande staten för att straffverkställighet ska kunna överföras, men lagen tar främst sikte på samarbetet med de stater som har tillträtt någon av de två konventionerna eller med stater som annars har träffat ett bilateralt avtal med, t.ex. eller . Ett överförande av straffverkställighet kan alltså ske även utan konventionsmässiga åtaganden eller avtalsmässig bundenhet, men då uppställs i lagen ett krav på synnerliga skäl för att ett överförande ska kunna ske till respektive från . Förfarandet skiljer sig på flera sätt från vad som gäller för samarbetet inom och EU. Bland annat förutsätter internationella verkställighetslagen i större utsträckning att den dömda personen samtycker till överförandet. Lagen förutsätter också såväl domslandets som den verkställande statens medgivande till överförande, vilket bygger på kontakt mellan staternas regeringar. Av Kriminalvårdens årsredovisning (s. 36) framgår att det är en tidskrävande process, vilket innebär att dömda med kort strafftid inte kan bli aktuella för överföring. Överförande av straffverkställighet från till en annan stat Ett ärende om att överföra straffverkställighet från till en annan stat inleds normalt av den dömde själv genom att han eller hon till Kriminalvårdens (eller om det rör sig om verkställighet av överlämnande till rättspsykiatrisk vård) huvudkontor lämnar in en begäran om att få överföra sin straffverkställighet från till den andra staten. Om huvudkontoret ställer sig positivt till en sådan begäran lämnas denna in till som översätter och vidarebefordrar begäran till den andra staten. Samtycker den staten till ett överförande fattar Kriminalvårdens huvudkontor därefter beslut om att överföra straffverkställigheten. Om huvudkontoret däremot avslår en sådan begäran eller annars beslutar att inte samtycka till överförande och beslutet överklagas av den dömde, skickas överklagandet tillsammans med avslagsbeslutet till för regeringens prövning. Kriminalvårdens huvudkontor kan även i första ledet avstå från att fatta ett eget beslut och i stället direkt hänskjuta frågan till regeringen för prövning. Framställningen skickas även i dessa fall till . Ett ärende om att överföra straffverkställighet från till en annan stat kan också inledas av den andra staten som genom behörig myndighet i den staten antingen lämnar in en framställning om överförande till den svenska ambassaden eller utlandsmyndigheten i det landet för vidarebefordran till eller skickar framställningen direkt till . skickar framställningen vidare till som därefter prövar om ett överförande kan ske. Ett överförande av straffverkställighet från till en nordisk stat eller en EU-medlemsstat handläggs och beslutas på myndighetsnivå, av Kriminalvårdens huvudkontor respektive , utan medverkan. Av Kriminalvårdens årsredovisning (s. 36) framgår att det fattades totalt 118 beslut om överförande från till annat land. Av dessa avsåg 77 beslut överföranden till nordiska länder och 41 beslut överföranden till övriga länder inom EU. Vidare redovisas statistik över antalet överförda frihetsberövande påföljder från (s. 36). Med överföranden menas genomförda överföranden, dvs. att den dömde har påbörjat eller fortsatt verkställigheten i det land som han eller hon har överförts till. Totala antalet överförda från var 71 personer, varav 15 avsåg , 53 avsåg EU (utanför ) och 3 avsåg övriga länder. Motsvarande siffra var 51 personer (varav 22 avsåg och 29 avsåg EU). var motsvarande siffra 67 personer (varav 20 avsåg , 44 avsåg EU och tre avsåg övriga länder). överfördes totalt 96 personer till för att verkställa en frihetsberövande påföljd. I Kriminalvårdens regleringsbrev anges att Kriminalvården ska bidra till ett effektivt förfarande när det gäller överförande av straffverkställighet. Myndigheten ska i årsredovisningen redovisa följande: • åtgärder som vidtagits för att säkerställa en kvalitetssäkrad och systematisk uppföljning av enskilda ärenden – målet ska vara att kunna följa ärenden från initiering till faktiskt överförande • åtgärder som vidtagits för att säkerställa en effektiv handläggning. I Kriminalvårdens regleringsbrev anges att Kriminalvården ska redovisa hur myndigheten har bidragit till ett effektivt förfarande när det gäller överförande av straffverkställighet. Uppföljning av enskilda ärenden och effektiv handläggning Med anledning av vad som angavs i regleringsbrevet anför Kriminalvården följande i årsredovisningen (s. 36 f.). Uppföljning av enskilda ärenden Eftersom Kriminalvården saknar ett systemstöd som stödjer handläggning av internationella ärenden går det inte att följa ett ärende från initiering till faktiskt överförande utan en genomgång. registreras handlingar i ärendena i myndighetens system för diarieföring. Systemet kommer att byggas om för att underlätta uppföljningen i väntan på att utvecklas så att ärendena kan följas där. En förstudie pågår för ett sådant utvecklingsarbete. Kriminalvården arbetar även med att ta fram en föreskrift som ska säkerställa att alla intagna som kan vara aktuella för ett överförande identifieras och att ärendet initieras i ett tidigt skede av verkställigheten. Rutiner och arbetssätt kring överföranden har utvärderats. Slutsatsen är att handläggningen inte kan effektiviseras i någon större utsträckning givet förutsättningarna. Ett systemstöd i förväntas effektivisera handläggningen. Så länge vi inte har det kommer arbetet med att följa upp enskilda ärenden snarare att förlänga handläggningstiderna. Regeringens åtgärder mot internationella stöldligor I samband med att justitie- och inrikesministern presenterade ett åtgärdspaket som ska bekämpa internationella stöldligor meddelade regeringen att Kriminalvården får i uppdrag att effektivisera arbetet med överföringar av fängelsestraff. Enligt uppgift från är det uppdraget till Kriminalvården i regleringsbrevet som avses. Regeringen uttalade även i pressmeddelandet att skyndsamhetskravet ska utredas för att förkorta handläggningstiderna. Det sistnämnda hanteras i ett internt lagstiftningsprojekt vid , och enligt uppgift från departementet kommer en departementspromemoria att skickas ut på remiss . I pressmeddelandet anför regeringen vidare att den sedan tillträdet fört en aktiv dialog med flera länder, t.ex. , för att underlätta att personer som döms i avtjänar sina fängelsestraff i hemlandet. Regeringen vill att fler ska avtjäna straff i sina hemländer. Utskottet har vid beredningen av motioner från den allmänna motionstiden /18 behandlat ett motionsyrkande om att utländska medborgare som dömts till fängelsestraff i högre omfattning bör avtjäna straffen i sina hemländer (bet. 2017/18:JuU16 s. 40 f.). Utskottet konstaterade att syftet med att överföra verkställigheten av en frihetsberövande dom främst är att underlätta den dömdes återanpassning i det land där han eller hon kommer att vistas efter frisläppandet. Vidare anförde utskottet att Kriminalvården hade regeringens uppdrag att effektivisera arbetet med överföringar av fängelsestraff och att utreda skyndsamhetskravet för att förkorta handläggningstiderna. Utskottet konstaterade att frågan som motionärerna tog upp var uppmärksammad och avstyrkte därför motionsyrkandet. följde utskottets förslag (rskr. 2017/18:184). Syftet med att överföra verkställigheten av en frihetsberövande dom är främst att underlätta den dömdes återanpassning i det land där han eller hon kommer att vistas efter frisläppandet. Utskottet anser därför att den som inte bor i i första hand ska avtjäna straffet i hemlandet, även om brottet har begåtts här. I syfte att möjliggöra överföring i fler fall bör Kriminalvården få i uppdrag att öka och fördjupa samarbetet med kriminalvården i de länder vars medborgare är överrepresenterade i de svenska anstalterna. Vad utskottet nu anfört bör ge regeringen till känna. Därmed bifaller utskottet motionerna 2018/19:2596 (L) yrkande 27 och 2018/19:2867 (M) yrkande 12. Som framgår ovan har Kriminalvården regeringens uppdrag att effektivisera arbetet med överföringar av fängelsestraff. Vidare pågår en utredning om skyndsamhetskravet för att förkorta handläggningstiderna. Utskottet konstaterar att den fråga som motionärerna tar upp i motion 2018/19:2867 (M) yrkande 11 om att påtagligt öka antalet överföringar av fångar med utländskt medborgarskap från svenska fängelser till deras respektive hemländer är uppmärksammad och ser därför inget skäl att ställa sig bakom det tillkännagivande om uppdrag till Kriminalvården som motionärerna efterfrågar. Utskottet avstyrker motionsyrkandet. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att utreda förutsättningarna för att överföra kostnadsansvaret för kontraktsvård från kommunerna till Kriminalvården. I motion 2018/19:474 av (L) yrkas att förutsättningarna bör utredas för att överföra fullständigt kostnadsansvar och resurser för skyddstillsyn med föreskrift om särskild behandlingsplan från kommunerna till Kriminalvården. Enligt motionären finns det problem med den ordning som gäller . Dels kan det vara ont om tid att få till stånd en ansvarsförbindelse från kommunen, dels kan kontraktsvården medföra betydande kostnader för mindre och ekonomiskt ansträngda kommuner. Genom lagstiftning som trädde i kraft infördes möjligheten att kombinera skyddstillsyn med särskild behandlingsplan, s.k. kontraktsvård. Bestämmelserna om skyddstillsyn med föreskrift om särskild behandlingsplan finns i 28 kap. 6 a § och 30 kap. 9 § andra stycket 3 . Av avgörande vikt för om denna påföljd ska väljas är – utöver att det ska finnas förutsättningar för skyddstillsyn som påföljd – att missbruk av beroendeframkallande medel eller något annat särskilt förhållande som kräver vård eller annan behandling i väsentlig grad har bidragit till att brottet har begåtts. Dessutom måste den tilltalade förklara sig villig att gå igenom lämplig behandling som enligt en för honom eller henne uppgjord plan kan anordnas i samband med verkställigheten. Rätten ska, om den planerade behandlingen är av avgörande betydelse för att döma till skyddstillsyn, i domslutet ange hur långt fängelsestraff som skulle ha dömts ut, om fängelse i stället hade valts som påföljd. Domen ska också innehålla en föreskrift om den behandlingsplan som den dömde har åtagit sig att följa. Den institution eller liknande som svarar för behandlingen kan åläggas att anmäla till Kriminalvården och åklagaren om den dömde inte fullföljer behandlingen enligt planen. Skyddstillsynen kan då ersättas med fängelse. Den del av vården som belöper före det att den dömde skulle ha blivit villkorligt frigiven om han eller hon i stället hade dömts till fängelse – vilket blir efter två tredjedelar av det alternativa fängelsestraffets längd men alltid minst en månad – bekostas av Kriminalvården. Vård som bedrivs därefter bekostas av den dömdes kommun (genom ), i de fall det är fråga om vårdåtgärder utanför Kriminalvårdens egen regi. Det är därför en förutsättning för kontraktsvård att det för lagföringen finns en ansvarsförbindelse från kommunen för de kostnader som uppstår efter tidpunkten för den tänkta villkorliga frigivningen, förutsatt att det är fråga om vård eller annan behandling med en annan huvudman än Kriminalvården. Den nuvarande kostnadsfördelningen vid kontraktsvård grundar sig på ställningstaganden i förarbetena när kontraktsvården infördes (se prop. 1986/87:106 s. 92 f.). Departementschefen anförde bl.a. följande (s. 94). Det rör sig här i praktiken om fall där påföljden skulle ha blivit fängelse, om möjligheten att döma till skyddstillsyn med kontraktsvård inte hade utnyttjats. Inte minst mot den bakgrunden ter det sig naturligt att kriminalvården i dessa fall övertar kostnadsansvaret för kontraktsvården då villkorlig frigivning eller, vid korta straff, frigivning skulle ha ägt rum. Frågan om kostnadsfördelningen mellan Kriminalvården och kommunerna har utretts , bl.a. av i utredningsbetänkandet Framtidens kriminalvård (SOU 2005:54) och av i utredningsbetänkandet Nya påföljder (SOU 2012:34). föreslog att Kriminalvården skulle överta kostnadsansvaret för hela den strafftid som domstolen angett som alternativstraff. För tiden därefter borde kommunerna kunna ta ansvaret. Enligt kommittén borde Kriminalvårdens och ansvar i detta avseende komma till klart uttryck i lag. (Se SOU 2005:54 s. 246 f.) I propositionen 2009/10:135 En ny fängelse- och häkteslagstiftning tog regeringen inte ställning till förslag om kostnader för kontraktsvård.