bet · H601SoU15 · 2019-04-15 00:00:00 — (L): Jag håller helt med om det som många har sagt här; det har gått , och fortfarande har sjukvården inte det fulla ansvaret för just sjukvård. Då är det något som är fel. Jag tänker att det största mörkret egentligen drabbar de allra mest utsatta som tas om hand av . Ni på Sis nämnde att verktygslådan inte räcker till. Det finns också en del andra rapporter om att det är alldeles för få samarbetsavtal med landsting för att få tillgång till psykiatri. kan det vara på det sättet att psykiatrin inte riktigt vill eller klarar att ta hand om människor, inte ens när det är självmordsrisk och väldigt akut. Jag vill fråga om verktygslådan. Vilka vägar finns för att förbättra samarbetet? Räcker det i slutänden med att förbättra samarbetet, eller kan man tänka sig att Sis uppdrag skulle kunna breddas eller förändras? Det gäller personalsammansättning och andra typer av Sis-enheter. Jag har sett att ni har haft en del utlysningar om att anställa just psykiatrer. Min fråga är: Kan det behövas ett annat uppdrag? , : Det ankommer kanske inte på mig som myndighetschef att beställa olika typer av uppdrag för myndigheten. Men jag förstår frågan. har alldeles , faktiskt, presenterat ett svar till regeringen på ett uppdrag om något som lite förenklat har uttryckts som integrerad vårdform. Där har pekat ut Sis, i varje fall som en tänkbar spelare. Om man ska kalla det huvudman eller något annat vet jag inte. Vi har naturligtvis deltagit i utredningen. Det är väl ett område som man kan studera lite närmare. Det skulle kunna vara ett sätt att fylla på den verktygslåda vi har. Jag vill ändå säga, liksom jag har sagt , att respektive huvudman gör nog i princip vad man kan och vad som faller inom det egna ansvarsområdet. Problemet är att vi har något slags ingenmansland mellan myndigheter och olika huvudmän. Det har lagstiftaren förmodligen tänkt att man ska överbrygga med hjälp av överenskommelser, samverkansavtal och gud vet vad. Det funkar uppenbarligen på ett antal ställen. Det har vi sett bevis på här . Men det funkar inte överallt. Där tror jag kanske att vi måste hitta andra vägar. Jag tror dessutom att när man, som vi gör, jobbar uteslutande med tvångsvård – man har alltså inte direkt medverkan från den det berör, klienten eller ungdomen – erbjuder det ännu större svårigheter att möta de stora behov som finns hos den här gruppen. : Jag har lite svårt att inte peka på ett annat bärande förslag hade anledning att lägga fram. När jag lyssnade på här var detta väldigt tydligt, nämligen att avviker i förhållande till vad som är vanligt inom EU. Vi har två parallella lagstiftningar för tvångsvård – LPT och LVM. I det ena fallet är det kommunen som tar initiativet, och i det andra fallet är det en psykiater som tar initiativet. När vi inom utredningen studerade vilka personer som var i tvångsvård inom LPT och inom LVM kunde vi konstatera att det var, om jag får använda ett slarvigt uttryck, en sinkadus. Det handlade om var man bodde, om man fick tvångsvården via LPT eller LVM. Det berodde på vem som tog initiativet. Om det var socialnämnden som kände för dessa frågor och ville hjälpa en person och det var nödvändigt med tvångsvård hamnade den personen i LVM. Eller så kunde det vara den läkare, psykiater, som man mötte som tog initiativet. Vi kunde konstatera att och var det fler personer inom LPT som hade beroendeproblematik än vad man kanske egentligen tänkte sig när LPT utformades. Det är inte fel sett ur lagstiftningens innebörd, eftersom beroende är en psykisk sjukdom och vice versa. Problematiken med detta är inte bara att det är en sinkadus, om jag får använda det slarviga uttrycket, var man hamnar, utan det är också att LVM-vården, som Sis representerar, inte har rustats med psykiatrisk kunskap och kompetens. Det ingår inte i deras upplägg och förutsättningar att arbeta. Och LPT är tunt bemannad när det gäller personer med psykosocial kompetens och psykoterapiinsatser. Jag tycker att det är väldigt viktigt att framhålla att en samordning och integrering av dessa två lagstiftningar är en angelägen reform för . Vi har god internationell erfarenhet av att det är fördelaktigare att ha en lagstiftning. Och när vi nu försöker närma oss, hoppas jag, att i praktiken se beroende som en psykisk sjukdom är det naturligt att man också tar detta steg. Jag vill gärna hänvisa till att underlag och förslag på den här punkten också finns i den Missbruksutredning som jag tidigare överlämnat till regeringen. Det handlar om att integrera dessa två lagar till en lagstiftning och om de konsekvenser som det skulle innebära. (M): Tack för en bra förmiddag, allihop! Jag har en fråga som rör det förebyggande arbetet. Jag tänker att den ställs till , gällande nationella riktlinjer, men även till SKL. Jag undrar på vilket sätt man tar upp det förebyggande arbetet i de olika dokument som finns. Och finns det några delar där vi som lagstiftare hade kunnat stärka det förebyggande arbetet, som ni ser det? Jag har kanske även en fråga till , om hon vill svara. Fanns det någon aktör, typ vårdcentral, psykiatrin eller liknande, som hade kunnat vara med och hjälpa dig i det förebyggande arbetet? Det skulle vara intressant att höra det perspektivet också. , : Det förebyggande arbetet är naturligtvis väldigt viktigt, och det är någonting som måste vara med i ett helhetsperspektiv. Jag tänker att det säkert är någonting som kommer att komma fram bland annat i det uppdrag vi har , där vi tittar lite grann på samverkan. Jag kan inte säga att vi har pekat ut det särskilt i några dokument, men det är säkert någonting som vi kan utveckla framöver i våra revideringar av de nationella riktlinjerna. , Hjärnkoll: Jag tänker att det i mitt fall först och främst hade varit skolan. Redan i skolan kunde lärarna ha sett att det var någonting som inte stod rätt till, för jag mådde dåligt redan i 7–8-årsåldern. Jag hade svårt att sitta stilla i klassrummet, och jag hade dyslexi. Men det missade de. Det var först när jag var 15, 16 och var inom Sis och LVU som man upptäckte att jag bland annat hade dyslexi och koncentrationssvårigheter. Jag tänker att prevention, förebyggande arbete, är jätteviktigt. Det är viktigt att fånga upp barn och unga . Men jag tänker även på hur det är i och här i . Jag tänker på , och Mariapol och på när man faktiskt har olika kompetenser under samma tak, för det blir så mycket enklare. , Kommuner och Landsting: Jag tänker, precis som säger, att skolan, elevhälsan, är väldigt viktig. Jag tror att det ni kan göra är att bli tydligare med att de myndigheter som är berörda av detta har ett uppdrag att ta fram underlag. Det finns inte så mycket i riktlinjerna, och det har att göra med att det inte finns så stark evidens. På det sätt som man har tagit fram riktlinjer har det inte funnits med. Men här tror jag att det är viktigt att det kommer gemensamt från , och och att budskapen hålls ihop, så att det blir tydligt vad det är man ska göra för någonting. Vad är det vi vet utifrån erfarenhet, även om det inte finns forskningsstudier fullt ut? Sedan handlar det om att man kopplar på uppföljning på det. Det är så man kan göra. Man kan våga prova nya saker om man följer dem ordentligt. , Kommuner och Landsting: Jag kan komplettera. När vi nu har tagit fram när det gäller missbruk och beroende har vi gjort en avgränsning till tidig upptäckt och tidiga insatser. Anledningen är att vi också har ANDT-strategin, som kanske har mer fokus på förebyggande insatser. Men vi har tydliggjort i handlingsplanen vilka mål som vi kopplar till ANDT-strategin. är för mig förebyggande insatser ingen isolerad del. Det måste finnas med i hela vårdkedjan, för det handlar om att förebygga återfall och att förebygga att personer hamnar i ett svårare missbruk. (KD): Tack så mycket för alla föredragningar och berättelser – jättebra! Det finns alltid en risk när man gör den här typen av uppsamlingar. Risken är att vi hamnar i systemen, att vi hamnar i hur den ena myndigheten eller den andra myndigheten ska göra eller hur lagstiftningen ska vara. Därför var det så himla trevligt att började och satte fokus på att det handlar om människor. Alltihop handlar om enskilda människor, deras situation och deras möjlighet att få hjälp. Det är så himla lätt, tror jag, att både som politiker och myndighetsperson fastna i systemet på något sätt och glömma att det ytterst handlar om människor. Jag skulle vilja säga att en anledning till att vi har denna hearing är reportaget om . Jag tror att det väckte väldigt många människor i . Oj, är det så här det ser ut? Hur kan det vara så? Ingen gör fel, och förlorar. sa en liten mening som jag noterade och reagerade på: För mig blev det mer förvaring än behandling. Hur ser Sis på det? Det är inte bara som har sagt detta. Jag har stött på det på flera håll. Det gäller inte bara Sis, utan även LVM-hem, LVU-hem och så vidare. Hur gör vi för att det ska bli en behandling och inte en förvaring? Det var den ena frågan. Den andra frågan ställer jag också till Sis. Vad har Sis för tankar på att utveckla sin verksamhet? Jag tror att det var som sa här att man inte har så mycket psykiatrisk kompetens inom Sis . pratar vi om att vi börjar bli alltmer överens om att beroendesjukdom faktiskt är en sjukdom. Då måste psykiatrin vara med även i fråga om våra tvångsmedel, så att säga. Det var de två frågorna till Sis. , : nämnde det här med tvångets paraply över de insatser vi gör. Men vårt uppdrag är att bryta ett pågående missbruk och motivera till fortsatt frivillig vård. Det är inte så bara med de klienter som kommer till oss, som inte vill vara hos oss och som har en beroendesjukdom. Men vi gör allt för att motivera till fortsatt frivillig vård och planerar för adekvata insatser så att klienterna ska kunna gå vidare, till exempel till en § 27-placering, där man får mer riktade insatser. Det finns också de som är kvar hos oss hela vårdtiden. Men av våra klienter går vidare till en § 27-placering, där man har möjlighet att få en mer individuellt anpassad vård. När det gäller att utveckla verksamheten inom det psykiatriska området lämnar jag över till . , : Sis är en verksamhet som huvudsakligen har sin utgångspunkt i sociallagstiftningarna och inte i hälso- och sjukvården. Vi ska se till att det finns tillgång till läkare både på de särskilda ungdomshemmen och på LVM-hemmen, gärna med specialistkompetens av olika slag. Men vi är ingen vårdgivare. Det uppdraget har vi inte i vår instruktion. Om vi skulle öka antalet psykiatrer – inom parentes säger jag: var man nu ska hitta dem någonstans – behöver vi helt enkelt ha ett sådant uppdrag, att vi ska ägna oss mer åt sjukvård. Då kan jag personligen vara lite tveksam till om det är Sis som ska ha ett sådant utökat uppdrag. Borde inte den frågan lösas inom den ordinarie hälso- och sjukvårdsverksamheten? (S): Jag har själv jobbat som socialarbetare. Jag måste tacka er för fantastiska framföranden. Det gäller speciellt dig, . Jag tänker gå in lite grann på detta med den personliga kontakten och kompetensen, som är så viktigt för mig. Jag har förstått detta av både ACT-teamet och er från . I behandling som fungerar finns det kompetens. Man kan samarbeta, och man kan hitta vägar. Sedan behövs det säkert förändringar. Man behöver kanske skruva lite i lagstiftningen och sådant. Men just detta med samverkan är oerhört viktigt. Jag tänker på kompetensen. Jag, som har varit socialarbetare , ser att många flyr från branschen; de stannar inte . Då ska man skola in ny personal, och det tar tid. Det är ett av världens viktigaste jobb, tycker jag, att hjälpa människor. Hur tänker SKL och Sis runt detta med kompetensen? Och hur jobbar vi för att vi ska få rätt kompetens utifrån att det är, tänker jag, ett svårare och svårare arbete? , Kommuner och Landsting: Ja, där kommer vi tillbaka lite grann till statusen. Vi behöver hjälpas åt att lyfta att det här är de viktigaste frågorna i samhället. Att ta hand om människor i deras mest utsatta situation måste vara det finaste som vi gör. Jag tror att även forskning och utveckling kan hjälpa till. Då gäller det i både socialtjänst och hälso- och sjukvård att vi blir duktigare på att veta vad som är rätt att göra. Då får det också en högre status. Det tror jag är en del i det. Just när man har fått till de integrerade formerna har vi sett att människor gärna stannar där. Det är roligt att jobba där när man ser att man kan göra ett bra jobb. Jag tror att vi som arbetsgivare har anledning att verkligen stödja den utvecklingen. Då handlar det, precis som vi var inne på förut, om allt från integrerade verksamheter i det förebyggande arbetet till arbetet med dem som har de största problemen. Det handlar om att människor får göra ett bra jobb och att de kan vara nöjda när de går hem. Det tror jag är det bästa sättet att få människor att vilja jobba där. , : Jag ska bara säga något lite kort om detta med kompetens. För behandlingsassistenter har vi minimum i eftergymnasial utbildning som kompetenskrav. Vi har haft väldigt svårt att hålla den riktlinjen. Vi hade ett undantag , men är vi tillbaka i att verkligen kräva detta. Vi är väldigt måna om att vi har rätt kompetens. Vi har ett omfattande valideringsprogram inom Sis, där de som har jobbat hos oss väldigt länge men som inte har den formella kompetensen får fortbilda sig inom myndigheten, så att de når upp till de krav som vi ställer. Enligt de uppföljningar vi gör är det väldigt positivt för dem som genomgår detta och också för vården och behandlingen. Vi har också påbörjat en liten diskussion om att se över vår behandlingsassistentroll. Går den möjligtvis att differentiera? För vissa arbetsuppgifter kanske man till och med bör höja den, medan det finns andra uppgifter där man till och med kanske kan tänka sig att sänka den rollen lite grann – apropå detta med att kunna rekrytera. Sedan satsar vi oerhört mycket på fortbildning generellt. Vi har en ganska gedigen utbildningskatalog, där det är kurser i väldigt mycket. Vi har också krav på olika kunskaper som man ska ha innan man får gå ut på våra institutioner. Vi jobbar jättemycket med kompetensfrågor på alla olika plan, med roller, med fortbildning, med validering och så vidare. , ACT-teamet i : Jag vill bara förstärka det som sa om att arbeta i ett multiprofessionellt team med många olika kompetenser, där man lär av varandra och utvecklas i sin yrkesroll . Det gör att man gärna stannar och fortsätter jobbet, hur tungt det än kan vara . (C): Tack till alla som har bidragit till en väldigt intressant förmiddag! Många kloka frågor är redan ställda, och det är mycket intressanta svar. Jag tycker att det är intressant att höra om de goda exempel som vi har fått presenterade för oss . Men hör vi i alla berättelserna att det finns en problematik i arbetet och samverkan som kan härledas till huvudmannaskap och lagstiftning, känner jag. Därför har jag en fråga till : Finns det några rationella skäl till att ha tre olika tvångslagstiftningar – LPT, LVM och LVU – för personer med samsjuklighet? Sedan funderade jag på en annan sak. Det är en fråga till : Finns det några andra länder där man låter ha ansvar för behandling av en sjukdom? , Kommuner och Landsting: Nej, det finns ingen rationell förklaring. Det är bara historiska skäl, skulle jag säga, till att vi har uppdelade tvångslagstiftningar. Det rimliga borde vara att det är en enda lag när vi behandlar människor utan deras samtycke eller mot deras vilja. Och det borde gälla även lite mer utökat när vi använder tvång i andra situationer än bara kring den här gruppen. Det är självklart att oberoende av orsak till att man behöver använda tvång borde vi ha samma tillsyn, samma rättssäkerhet och samma kunskapsbas. Den som orkar och vågar föreslå att man verkligen ska se över alla dessa tvångslagstiftningar på en gång får en stjärna från mig. : I inom EU har man ett ansvar hos för behandling. I övrigt är det inte så. Delat huvudmannaskap har man i , så som vi har i . Vad jag nu känner till är det , av de 27 länder vi har studerat, som har renodlat detta. (S): Stort tack för en intressant förmiddag till er allihop! Jag har en fråga som kanske riktar sig både till socialministern och till SKL. Det handlar om tillgänglighet, som diskuterats rätt mycket . Regeringen har satsat ganska mycket pengar på tillgänglighet inom psykiatrin och när det gäller psykisk ohälsa, speciellt för barn och unga. I det här landet varierar tillgången på psykiatrer och annan personal. Speciellt i glesbygden är det stora bekymmer när det gäller att få tid för en utredning, till exempel en neuropsykiatrisk utredning. Min fråga till SKL och till är: Vilka åtgärder kan vi vidta för att stärka kompetensen i hela landet och öka tillgängligheten? Socialminister (S): Tack så mycket för frågan! Detta är synnerligen komplext, och det beskrivs på något sätt i fråga, tycker jag. Han beskriver utmaningar som handlar om tillgänglighet i hela landet. Men jag tänker: När vi talar om tillgänglighet i vården gäller det förstås alla, oavsett om det är en psykisk åkomma eller om det är en fysisk åkomma. Du ställde också en fråga om kompetens. Det var någon som sa inom parentes: Var hittar man dem? Psykisk ohälsa ökar. Vi vill egentligen lägga in den aspekten på bra många håll i samhället. Det gäller äldre, yngre, skolan, kombinationer med andra diagnoser och så vidare. Jag tror inte att jag överdriver om jag säger att detta är en flaskhals som vi verkligen behöver se över. Vi har också i januariavtalet ett uppdrag att titta på kompetensförsörjningen i vården, och det här är en del av detta, skulle jag säga. Sedan vill jag gärna understryka att just det som är temat för hearingen, samsjukligheten, innebär specifika utmaningar. Förutom att klara tillgängligheten till vården eller till är det verkligen en utmaning i sig hur man får dem att samverka och kompetenserna att samverka. Det är nämligen många olika kompetenser som kommer att krävas för att möta detta. , Kommuner och Landsting: Ja, det är brist inte bara på psykiatrer utan också på sjuksköterskor och psykologer. Vi behöver förstås få fler som utbildar sig till det. Men sedan behöver vi se över vem som gör vad – det är jätteviktigt. Vi måste också fundera över: Vad är sjukvård och socialtjänst? Vad kan göras av frivilligorganisationer? Vad kan vara ett mer allmänt medmänskligt uppdrag, så att säga, att se till varandra? Jag tror att vi måste göra alla dessa saker på en gång plus, förstås, använda nya tekniker, som e-hälsa, på olika sätt. (V): Jag får börja med att tacka för en superintressant och jätteviktig förmiddag. Jag har en fråga till Sis. Det är några som har varit inne lite på detta tidigare. Men ni sa i er dragning att de med samsjuklighet eller med stor psykisk ohälsa har väldigt svårt att tillgodogöra sig era insatser. Jag förstod det som att det var mest flickor i den gruppen. Då undrar jag lite grann hur ni arbetar med det. Vad ser ni för orsaker till detta, och vad skulle behövas för att vi ska kunna förändra det? , : Jag tror att detta med att tillgodogöra sig våra insatser egentligen gäller både män och kvinnor och pojkar och flickor. De metoder vi använder är socialpsykologiska metoder och kognitiva metoder, som kanske inte alltid är så lätta att ta till sig om man har en sådan psykosocial hälsa som vi pratar om här . Det var något mer du ville veta. (V): Ja, min följdfråga var: Vad skulle behövas för att vi ska kunna förändra detta? , : Vi utvecklar vår verksamhet och försöker hitta bra metoder. Vi har ett pilotprojekt på gång på en , som vi tror skulle kunna vara bättre när det gäller att jobba med den psykiska ohälsan på ett mer genomgripande sätt utan att gå in för mycket i något hälso- och sjukvårdsuppdrag. Vi försöker på alla sätt och vis utveckla vår verksamhet för de målgrupper som vi ser. (M): Det har varit en jättespännande förmiddag. Vi som beslutsfattare har verkligen anledning att vara självkritiska. Detta är ett område där vi helt uppenbart har misslyckats. Vi har misslyckats . Som tidigare lyfte fram ligger vi extremt högt när det gäller narkotikarelaterad dödlighet i . Det är delvis en konsekvens av den narkotikapolitiska ideologin i , där vi egentligen har varit mer angelägna om att straffa missbrukare än att kanske ge dem adekvat vård. Det är en anledning till att vi ligger efter, som nämnde, när det gäller olika åtgärder för harm reduction. Då är min fråga till : Hur arbetar man för att vi i ska komma ikapp övriga länder när det gäller åtgärder för harm reduction och när det gäller att införa best practice på det området? Vad ligger på myndighetsnivå, och vad är vårt politiska ansvar? Det är naturligtvis ytterst det som har varit problemet: att det har varit politiska låsningar. Min andra fråga gäller ett område som jag tycker att vi har ägnat lite för lite uppmärksamhet under denna hearing. Det handlar just om uppföljning. När jag som ny ledamot i socialutskottet har försökt närma mig denna problematik och dessa frågeställningar har jag förfasats över bristen på uppföljning. Vi har haft Sis hos oss i utskottet, till exempel. Vi har ställt upprepade frågor om uppföljning av hur det går för dem som behandlas inom Sis, och vi har fått väldigt otillfredsställande svar. Det gäller inte bara Sis, utan det gäller egentligen alla insatser på detta område. Då är min fråga till , som är en viktig aktör i detta sammanhang: Hur kan vi få till en bättre uppföljning, och hur kan uppföljningen framför allt bli mer sammanhållen? Vi pratar här om att vi behöver en sammanhållen vård. Men vi behöver också en uppföljning av hur det har gått för den enskilda klienten genom hela kedjan. Även era uppföljningar är väldigt mycket inriktade på den enskilda åtgärden i eller i Sis, men vi behöver se varför det har gått så långt. Varför har inte den enskilda klienten fått bättre hjälp tidigare? , Inspektionen för vård och omsorg: Det jag kan nämna är att vi har initierat en ganska omfattande granskning av just uppföljningen. Då gäller det barn och unga, bristande samordning och osammanhängande vård- och omsorgskedjor när det gäller socialtjänst och barn- och ungdomspsykiatri. Detta gör vi för att kunna belysa just denna problematik och för att kunna följa och göra ordentliga händelseanalyser av enskilda individuella ärenden. , : Det känns jätteviktigt att lyfta fram, precis som vi har varit inne på tidigare, vad vi kan göra för att begränsa utvecklingen när det gäller mortalitet på detta område. Vi kom alldeles med nya riktlinjer, där vi lyfte fram användningen av naloxon. Det är förstås bara en liten del, men det är någonting som vi hoppas ska kunna bidra till att bryta den här utvecklingen på i alla fall ett område. Sedan tycker vi att det är fortsatt viktigt att följa frågan om samverkan mellan parterna och att stödja det. Därför har vi nu initierat ett projekt tillsammans med SKL där vi ska se om man i riktlinjerna kan titta på juridiskt vilken part som ska göra vad. Det hoppas vi också ska kunna bidra lite. Som jag var inne på håller vi även på att planera för att göra en uppföljning av detta område. Det handlar om att titta på dessa indikatorer och riktlinjer och se hur det faktiskt går. Vi tror att det kan bli ett väldigt starkt budskap i det fortsatta utvecklingsarbetet. (SD): Jag tänkte fortsätta lite på spåret vad det gäller kompetens. Min fråga riktar sig till Sis. Med tanke på befintlig kompetensbrist tänkte jag fråga hur ni ser på att kompetensutveckla befintlig personal som arbetar inom LVU och LVM, så att man kan möta klienterna i deras psykiska ohälsa på ett bättre sätt. Vilka insatser skulle då kunna vara aktuella? , : Vi jobbar med kompetensutveckling av vår egen personal – på alla sätt och vis. Jag nämnde validering, till exempel, som är en rejäl utbildning. Det är kompetensutveckling för all vår personal som behöver det. Vi fortbildar också i olika metoder och i olika förhållningssätt. Vi för ut traumamedveten omsorg som förhållningssätt, till exempel.