bet · H601MJU5 · 2019-02-18 00:00:00 — Dels kastar och tappar besökare skräp på stränderna och längs med kusterna av besökare, dels sköljs skräp som kastats och tappats i haven upp på våra kuster. Skräpet kan även transporteras med havsströmmarna från andra länder. Kommunen ansvarar enligt 4 § gaturenhållningslagen för detta avfall. Det vill säga att kommunen kan vara skyldig att städa stranden om det är en plats där allmänheten får röra sig fritt och om det är skäligt med hänsyn till ortsförhållandena, platsens läge och omständigheterna i övrigt. Förekomst och tillförsel av marint skräp är ett ökande problem i havsmiljön. Största delen av skräpet utgörs av plast. Ett flertal regionala och nationella initiativ har initierats, och flera andra genomförs för att minska och motverka tillförseln av marint skräp när det gäller både information, identifiering av källor och åtgärder mot mikroplast samt åtgärder för att minska användningen av plastbärkassar. Regeringen har beslutat om en ny förordning (2018:58) om bidrag till strandstädning. Syftet med förordningen är att minska mängden avfall på stränderna och att det avfall som samlas in ska behandlas på ett miljömässigt godtagbart sätt. Bidraget avser städning på havsstränder. Enligt förordningen riktar sig bidraget enbart till kommuner och ska ges för insamling av avfall på havsstränder och hantering av detta avfall samt till planering av sådana projekt. Förordningen trädde i kraft . beslutade regeringen tilläggsdirektiv till Miljömålsberedningen (M 2010:04) om att ta fram en strategi för förstärkt åtgärdsarbete för bevarande och hållbart nyttjande av hav och resurser (dir. 2018:44). I instruktionerna nämns den stora mängden marint skräp och plaster som en långsiktig utmaning i genomförandet av havsmiljöpolitik och detta utgör därmed en av de specifika utgångspunkterna för tilläggsuppdraget. Stimulera utvecklingen av urban mining, waste mining och hantering av utvinningsavfall mining handlar främst om att utvinna metallföremål som t.ex. kablar och rör samt skrot från nedlagd infrastruktur. gav den dåvarande regeringen geologiska undersökning (SGU) i uppdrag att i samråd med kartlägga och analysera utvinnings- och återvinningspotentialen i mineraltillgångar. Uppdraget redovisades i en rapport . I rapporten görs en översiktlig bedömning av fyndpotentialen från bl.a. s.k. urban mining. Enligt utredningen är det svårt att bedöma mängder och hinder för en kommande utvinning genom urban mining, vilket även gör det svårt att skatta det framtida ekonomiska värdet av en sådan utvinning. Utredningen drar den sammanfattande slutsatsen att det krävs fördjupade kunskaper dels om miljöpåverkan av de olika försörjningsalternativen, dels om återvinningspotentialer i gruvavfall, industrideponier, och kommunala deponier och genom urban mining. fick 2013 i uppdrag att i samråd med göra en översyn och analys av den miljöstyrande effekten av lagen (1999:673) om skatt på avfall, mer känd under namnet deponiskatten. I uppdraget ingick även att bedöma skatte- och miljöeffekter samt ekonomisk potential vid utvinning av material och mineraler ur nedlagda avfallsanläggningar, s.k. landfill mining, en närbesläktad teknik där deponerat avfall återvinns. Deponiskatten är ett bland många styrmedel på avfallsområdet som syftar till att styra avfall från deponering mot andra sätt att hantera avfall i enlighet med avfallshierarkin som slagits fast i EU:s avfallsdirektiv och införts i . I slutredovisningen, Översyn av deponiskatten (2013), konstateras att en ökad utvinning av metaller, plast och organiskt avfall från gamla deponier skulle kunna ge stora miljövinster. bedömer dock inte att det finns anledning att införa speciella regler för deponiutvinning, då det oftast är att se som en integrerad del av efterbehandling av gamla deponier. Samma skatteregler bör därför gälla för avfall från deponiåtervinning som för förorenad jord från övriga efterbehandlings-åtgärder. fick i uppdrag av regeringen att ta fram en översikt över svensk forskning på gruv- och mineralområdet att kartlägga forskningsområdets styrkor och utmaningar samt att föreslå hur olika typer av samverkan inom forskning kan utvecklas och förbättras. Uppdraget redovisades 2016 (N2015/2162/FÖF), och i slutrapporteringen föreslår en särskild satsning för framtida områden med hög potential som ännu inte attraherar industriell medfinansiering, däribland urban mining. I rapporten framhålls att urban mining är ett potentiellt framtida styrkeområde, men att det saknas verktyg för värdering av återvinningspotentialen hos svenska mineral- och metalltillgångar. Vidare konstateras att utmaningar inom området dels handlar om att hitta och ta fram resursen och dels om att utvinna metallen med hjälp av metallurgiska processer. Även i utredningen måste mötas med entreprenörskap och innovation (SOU 2016:72) konstateras att det behöver avsättas ökade resurser för forskning och innovation inom områden som kan bidra till ökad resurseffektivitet och cirkulära system, förutsättningar för urban mining, demonstrationsanläggningar för återvinning och produktdesign. Enligt uppgifter från finns det dock utmaningar med att återvinna exempelvis kablar och rör som finns i marken. Det kan röra sig om att fastställa vem som äger rören och vem en eventuell vinst ska tillfalla. Det finns även miljöaspekter att ta hänsyn till då det kan finnas farliga ämnen som kan spridas vid en eventuell uppgrävning. Oljesanering, förorenad mark och återställande- och saneringsförsäkring I oljeskyddssammanhang är sanering den vedertagna benämningen på insatser för rengöring av oljenedsmutsade stränder och anläggningar. Saneringsinsatserna kan också sägas omfatta övriga oljeskadebegränsande insatser som inte betraktas som räddningstjänst, d.v.s. t.ex. även bortforsling och omhändertagning av upptagen olja och liknande följdåtgärder av strandrengöringen. Den tidigare renhållningslagen gav kommunen skyldigheter som i vid bemärkelse även kunde sägas inbegripa saneringsansvar för oljeförorenade stränder. innehåller dock inte motsvarande formuleringar, och frågan om kommunens saneringsansvar är därmed inte reglerad. Ersättning för kommunala oljesaneringsinsatser betalas ut enligt särskilda regler beroende på var och hur utsläppet skett. Den kommunala beredskapsplaneringen för oljeskydd omfattar formellt enbart räddningstjänst. Avgränsning mellan kommunalt och statligt ansvarsområde för räddningstjänst i samband med oljeskadeskydd regleras i lagen om skydd mot olyckor. Enligt 4 kap. 5 § i denna lag ska staten svara för miljöräddningstjänst till sjöss, inom Sveriges sjöterritorium och ekonomiska zon samt för , och . svarar för denna del av den statliga räddningstjänsten. Övriga vattenområden faller under kommunalt ansvarsområde för räddningstjänst i samband med oljeskadeskydd. Geografiskt begränsar detta område kommunens område innanför strandlinjen samt inom hamnområden och kanaler, vattendrag och insjöar med undantag för , och . Avfallsförordningen (2001:1063) innehåller bl.a. bestämmelser om tillståndsplikt för transport av farligt avfall. I oljeskyddssammanhang kan noteras att oljeavfall är farligt avfall och att transport av exempelvis oljerester och oljebemängt avfall från saneringsinsatser kräver särskilt tillstånd om mängden överstiger två fat () oljeavfall . 9 kap. (1998:808) och miljöprövningsförordningen (2013:251) innehåller bestämmelser on utsläpp och annan störande omgivningspåverkan som faller under definitionen miljöfarlig verksamhet. I miljöprövningsförordningen betecknas olika typer av verksamhet med A, B eller C. För A-verksamhet ska tillstånd sökas hos miljödomstol, för B‑verksamhet ska tillstånd sökas hos och för C-verksamhet ska anmälan göras till den kommunala nämnden. För kommunens oljeskyddsberedskap kan det finnas flera typer av miljöfarlig verksamhet som faller under 9 kap. och som kan vara väsentligt att väga in i beredskapsplaneringen. Exempelvis är lagring och hantering av olja att betrakta som miljöfarlig verksamhet. Anläggningar där olja lagras eller hanteras är B-verksamhet, och anläggningar som lagrar eller hanterar mellan 5 000 och olja är C-verksamhet. Enligt uppgifter från finns det inga planer på att revidera detta regelverk. Bestämmelserna i 2 kap. 8 § och 10 kap. syftar till att avhjälpa skador eller problem som har uppstått för människors hälsa eller miljön. Vid utformningen av reglerna om efterbehandling är det principen om att förorenaren ska betala som är grundläggande. Av 10 kap. 2 § framgår att den som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtagit en åtgärd som har bidragit till en föroreningsskada eller allvarlig miljöskada är ansvarig för det avhjälpande arbetet. Av paragrafen kan utläsas att det inte är möjligt att kringgå ansvaret genom att överlåta den miljöskadliga verksamheten. Inte heller är det möjligt att undvika ansvar genom att bolagisera driften av den verksamhet som ger upphov till miljöskadorna. Av 10 kap. 3 § framgår att om det inte finns någon verksamhetsutövare som kan utföra eller bekosta det avhjälpande av en föroreningsskada som ska ske är var och en som köpt den förorenade fastigheten ansvarig, om köparen vid köpet kände till föroreningen eller då borde ha upptäckt den. I fråga om en förorenad byggnad eller anläggning gäller detsamma den som köpt den fastighet där byggnaden eller anläggningen är ligger. Ett viktigt datum i fråga om ansvar är , när miljöskyddslagen infördes. Om den faktiska verksamheten som helhet har bedrivits även efter är verksamhetsutövaren ansvarig för samtliga föroreningar som har uppstått såväl före som efter 1969, i den utsträckning det bedöms skäligt att sälla krav på efterbehandlingsåtgärder. Om flera verksamhetsutövare orsakat föroreningen kan solidariskt ansvar inträda. I några domar har jämkat ansvaret för verksamhetsutövaren utifrån tidsaspekten. Ansvaret jämkas när det inte är skäligt att verksamhetsutövaren tar hela kostnaden. Två av domarna gällde respektive där man tillverkat takpapp, rostskyddsoljor och takmassor. I dessa fall har ansvar för förorening före och jämkats till noll, dvs. verksamhetsutövaren är inte ansvarig för att bekosta efterbehandlingen. När det gäller förorening som skett har domstolen bedömt att det finns ett begränsat ansvar för verksamhetsutövaren. Beträffande förorening som skett efter 1969 har domstolen bedömt att det inte finns något skäl för jämkning. Enligt uppgifter från finns det inga planer på att revidera detta regelverk. fick en särskild utredare i uppdrag att se över om det avsätts tillräckliga säkerheter för efterbehandling och andra återställningsåtgärder vid gruvverksamhet. Syftet är att minimera risken för att staten ska behöva stå för dessa kostnader. Utredningens förslag lämnades och är för tillfället ute på remiss. I syfte att säkra finansieringen av efterbehandlingen också i händelse av konkurs ställs i krav på att gruvföretagen ställer säkerheter för hanteringen av avfallet till staten. Det ställs dessutom ofta krav på att säkerheterna också ska täcka kostnader för andra efterbehandlingsåtgärder, bl.a. återställande av marken efter avslutad drift. Sammantaget konstaterar utredningen att dagens system med säkerheter innebär att staten och i slutändan skattebetalarna löper en betydande risk att tvingas träda in och finansiera kostnader för efterbehandling som verksamhetsutövarna borde ha stått för. Utredningen lade fram förslag inom fyra områden i syfte att skydda skattebetalarna från sådana kostnader som verksamhetsutövarna är skyldiga att stå för. För det första föreslår utredningen att syftet och målsättningen med säkerheterna måste tydliggöras. För det andra föreslår utredningen en uppstramning av reglerna för beräkning av säkerhetsbeloppets storlek. För det tredje föreslår utredningen en begränsning av vilka säkerheter som ska accepteras. Dagens regelverk har inga begränsningar, vilket lett till långdragna processer där gruvverksamhet tillåtits fortgå under långa perioder utan att fullgod säkerhet har ställts. För det fjärde föreslår utredningen en tydligare beslutsprocess när det gäller säkerheternas storlek. Dagens system har inneburit ett splittrat ansvar på myndighetssidan där den samlade ekonomiska kompetensen varit låg. Utskottet har tidigare behandlat frågan om rivning av vindkraftverk och anförde då följande (bet. 2016/17:MJU15): Enligt 16 kap. 3 § kan tillstånd till vindkraftverksamhet förenas med krav på att ekonomisk säkerhet ställs. Huvudsyftet med att ställa krav på ekonomisk säkerhet är att man inte ska behöva riskera att allmänna medel måste användas framöver för t.ex. nedmontering och återställande av mark. Det är sökanden som ska visa att säkerheten är tillräcklig och i övrigt godtagbar. Det saknas dock motsvarande möjlighet för en myndighet att ställa krav på ekonomisk säkerhet för anmälningspliktiga vindkraftverk. Däremot innehåller miljölagstiftningen generella krav på återställande av mark oavsett möjligheten till ställande av ekonomisk säkerhet. har möjlighet att ställa krav på försiktighetsmått med stöd av 26 kap. och 2 kap. . Gränsen mellan tillstånds- och anmälningsplikt avgörs utifrån antalet vindkraftverk och deras höjd. Verksamhetsutövare som bedrivit vindkraftsverksamhet är ansvariga för nedmontering och efterbehandling. Detta gäller även om verksamheten har övertagits av en ny verksamhetsutövare eller om ekonomisk säkerhet har avsatts enligt 16 kap. 3 § eller inte. Den som bedriver eller avser att bedriva en verksamhet enligt ska utföra de skyddsåtgärder, och vidta den försiktighet som behövs för att hindra eller motverka skada eller olägenhet för miljön eller människors hälsa (2 kap. 3 § ). har möjlighet att förelägga verksamhetsutövaren eller annan part om efterbehandling enligt 26 kap. 9 § . Förelägganden kan också ställas mot en verksamhetsutövare som inte längre driver verksamheten. Utifrån det kunskapsläge som finns är kvarlämnandet av delar av vindkraftverk i normalfallet inte en sådan förorening som avses i 10 kap. . Om det sker föroreningar till följd av läckage av olja, smörjmedel eller kvarlämnande av de delar som innehåller oljor och smörjmedel kan bestämmelserna i 10 kap. bli tillämpliga. och har utarbetat en vägledning om nedmontering av vindkraftverk till stöd för både verksamhetsutövaren och de myndigheter som berörs. Nedskräpning och marint skräp Utskottet konstaterar att all nedskräpning är förbjuden i . Utskottet välkomnar de satsningar som gjorts för att minska nedskräpningen, främst genom ökade informationsinsatser till allmänheten. Utskottet konstaterar vidare att frågan om marint skräp och skräp längs stränder är ett problem och noterar att det är en fråga som lyfts fram av regeringen. Utskottet välkomnar det bidrag till strandstädning som infördes till städning av havsstränder. Med hänvisning till detta föreslår utskottet att motionerna 2018/19:1457 (M), 2018/19:2250 (C) yrkande 7, 2018/19:2545 (C) och 2018/19:2546 (C) yrkandena 1 och 2 lämnas utan vidare åtgärd. Stimulera utvecklingen av urban mining, waste mining och hantering av utvinningsavfall Utskottet anser att det är viktigt i en cirkulär ekonomi att stimulera till mer återvinning. Utskottet noterar att det skulle kunna vara möjligt att utvinna metall från tex. kablar och skrot från nedlagd infrastruktur och konstaterar vidare att potentialen i urban mining och waste mining har lyfts fram i ett antal rapporter. Det är dock fortfarande oklart hur stor återvinningspotentialen är. Med hänsyn till det som i övrigt redovisats ovan är utskottet inte berett att föreslå någon åtgärd med anledning av motion 2018/19:2332 (MP) yrkande 1‑4. Motionerna föreslås därför lämnas utan vidare åtgärd. Ansvarsfördelning för oljesanering och förorenad mark, samt återställande- och saneringsförsäkring Alla verksamhetsutövare är ansvariga för att i första hand förebygga att miljöskador uppstår. Skulle en sådan uppstå är verksamhetsutövaren skyldig att åtgärda dessa eller bekosta de saneringsbehov som kan finnas. Vad gäller ansvarsfördelningen vid oljesanering konstaterar utskottet att det finns ett delat ansvar för att förebygga och hantera utsläpp av olja. Utskottet ser ingen anledning att prioritera frågan. Utskottet konstaterar att det framgår av att en verksamhetsutövare är skyldig att avhjälpa skador som uppstått för människors hälsa eller miljö. Denna skyldighet gäller aktiviteter som ägt rum efter 1969. Utskottet noterar att en särskild utredare har tillsatts för att se över om det avsätts tillräckliga säkerheter för efterbehandling och andra återställandeåtgärder vid gruvverksamhet. Utredningen lämnade sitt slutbetänkande , och betänkandet är för tillfället ute på remiss. Mot bakgrund av detta, och för att utskottet inte ska föregripa den fortsatta beredningen inom , föreslår utskottet att motionerna 2018/19:164 (SD) yrkande 17, 2018/19:2332 (MP) yrkande 9 och 2018/19:2885 (M) yrkande 6 lämnas utan vidare åtgärd. Enligt kan tillstånd till vindkraftsverksamhet förenas med krav på att ekonomisk säkerhet ställs, men motsvarande möjlighet saknas för anmälningspliktiga vindkraftverk. Utskottet konstaterar dock att miljölagstiftningen innehåller generella krav på återställande av mark oavsett möjligheten till ställande av ekonomisk säkerhet. Utskottet noterar även att och har utarbetat en vägledning om nedmontering av vindkraftverk till stöd för både verksamhetsutövaren och de myndigheter som berörs. Mot denna bakgrund föreslår utskottet att motion 2018/19:169 (SD) yrkande 12 lämnas utan vidare åtgärd. Miljöbrott och transport av farligt avfall Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkandena om miljöbrott, transport av farligt avfall och regelförenklingar för småföretag vid transport av farligt avfall. Jämför reservation 29 (M) samt särskilt yttrande 1 (C). I kommittémotion 2018/19:2891 av m.fl. (M) yrkande 3 framhåller motionärerna att miljöbrott bör tas på större allvar och prioriteras högre av de rättsvårdande myndigheterna. Därför bör regeringen verka för att fler kontroller införs i syfte att på ett effektivt sätt upptäcka miljöbrott. Vidare behövs en översyn av hur miljölagarna följs. Enligt yrkande 4 i samma motion är illegal transport och hantering av farligt avfall ett tämligen vanligt förekommande miljöbrott. Vidare anför motionärerna att 2015 presenterade en granskning som synliggjorde flera allvarliga brister i tillsynssystemet för transporter av farligt avfall. Därför bör det, enligt motionärerna, utredas om de svenska straffreglerna för olagliga avfallstransporter behöver ändras. I yrkande 5 framhåller motionärerna att lagar och regler för transport av farligt avfall är nödvändiga, men att de måste stå i rimligt förhållande till hur farlig transporten faktiskt är. Därför föreslås att regeringen verkar för att fler regelförenklingar genomförs för att underlätta för småföretag vid transport av farligt avfall. Kompletterande uppgifter och tidigare behandling I finns en rad tillsynsområden, och medan den operativa tillsynen utförs till övervägande del av länsstyrelser och kommuner har även tolv centrala myndigheter ett operativt tillsynsansvar. Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppgift att se över miljötillsynen och sanktionssystemet i (M 2016:04). Syftet var att optimera resurserna och utveckla genomförandet av tillsynen så att den blir mer enhetlig och effektiv och bidrar till att miljökvalitetsmålen nås och att fler miljöbrott upptäcks, utreds och beivras. Utredningen överlämnade sitt betänkande Miljötillsyn och sanktioner – en tillsyn präglad av ansvar, respekt och enkelhet (SOU 2017:63) och kom bl.a. fram till att det behövs en mer samlad styrning såväl i regeringens styrning av de statliga myndigheterna som i de statliga myndigheternas styrning och vägledning av kommunerna, att det behövs åtgärder för att öka samverkan mellan kommunerna, insatser för att stärka och utveckla kompetensen hos den personal som utför tillsyn, samt en utvecklad dialog med näringslivet. Utredningen föreslår att regeringen tillsätter en ny statlig utredning, en miljöstraffrättsutredning, som får i uppdrag att se över hela 29 kap. för att skapa ett effektivt, proportionerligt och likvärdigt sanktionssystem. Betänkandet var ute på remiss till . Av budgetpropositionen (prop. 2018/19:1 utg.omr. 20) framgår att remissammanställning och analys av förslagen pågår i . Avfallstransporter regleras främst genom förordning 1013/2006 om transport av avfall (avfallstransportförordningen). I avfallstransportförordningen beskrivs vilka regler som gäller för införsel och utförsel (transport av avfall mellan länder inom EU) och import och export av avfall (transport av avfall mellan ett EU-land och ett land utanför gemenskapen). Avfallstransportförordningen gäller som svensk lagstiftning och kompletteras av den svenska avfallsförordningen (2011:927). Miljötillsynsförordningen (2011:13) reglerar vilken myndighet som har tillsynsansvaret. I den anges att länsstyrelserna i , , , och ansvarar för den operativa tillsynen över avfallstransportförordningen. Dessa länsstyrelser har ett regionalt ansvar för tillsynen. Av miljötillsynsförordningen framgår att , för att förebygga brott mot och för att effektivt hantera sådana brott, ska verka för samarbete mellan , och de myndigheter som svarar för tillsyn enligt , i dessa fall främst kommuner och länsstyrelser. är den myndighet som i enlighet med bestämmelserna i avfallstransportförordningen ska administrera anmälningar och information om avfallstransporter till och från och återtagande av olagliga avfallstransporter. fick i uppdrag av regeringen att redovisa hur tillsynen över import och export av farligt avfall bedrivs, identifiera brister i tillsynen och bedöma hur dessa brister åtgärdas. Inom ramen för uppdraget genomförde en utvärdering av tillsynen. I redovisningen till regeringen föreslog ett antal åtgärder för att åtgärda bristerna. Som ett följduppdrag från uppdraget 2009 fick 2010 i uppdrag att i samråd med , , och länsstyrelserna bilda en samverkansgrupp som ska arbeta med frågor som rör samverkan och tillsyn över gränsöverskridande avfallstransporter. lämnar en årlig redovisning till regeringen av hur tillsynen enligt kan utvecklas och förbättras. Redovisningen tar även upp eventuella brister i tillsynen och redogör för hur de kan åtgärdas. Tillsynsuppföljningen genomförs i samverkan med , Havs- och vattenmyndigheten, , Kemikalieinspektionen och länsstyrelserna. Den nationella arbetsgruppen för tillsyn över gränsöverskridande avfallstransporter () har tagit fram en handlingsplan för tillsyn över gränsöverskridande avfallstransporter 2017–2019. I gruppen deltar , , , samt länsstyrelserna i , , , och . I planen har ett antal mål och åtgärdsförslag tagits fram för tillsynen och det arbete som behöver utföras i samverkan mellan berörda myndigheter. Målen och åtgärderna har framför allt tagits fram utifrån de brister som identifierats i tillsynen. Dessa består främst av brister i kunskap samt att samverkan mellan myndigheter är sårbar och i en tidig utvecklingsfas. Utskottet anförde i betänkande 2015/16:MJU7 om tillsyn över transporter av farligt avfall m.m. följande: Som både och regeringen framhåller måste tillsynsansvaret över transporter av farligt avfall vara tydligt organiserat och fördelat mellan myndigheter på ett sätt som säkerställer att tillsynsverksamheten kan genomföras på ett effektivt sätt. Genom de ändringar i miljötillsynsförordningen som redovisats ovan koncentreras tillsynsansvaret till länsstyrelserna i de fem län där de flesta gränsöverskridande avfallstransporter sker via hamnar och gränsövergångar, dvs. länsstyrelserna i , , , och . Dessa länsstyrelser ska i sin tillsyn samverka med andra berörda länsstyrelser samt med , och . Utskottet har tidigare behandlat frågan om regelförenklingar för småföretag vid transport av farligt avfall (bet. 2016/17:MJU15) och anförde då följande: