bet · H601MJU9 · 2019-03-29 00:00:00 — Slutsatserna handlar i huvudsak om en möjlig ny inriktning för verkets vägledning, t.ex. en konkret vägledning med kriterier för bedömning av allvarlig skada och riktlinjer för hanteringen av vargar som vistas nära bebyggelse. konstaterar även att det finns ett behov av dels en generell översyn av jakt- och artskyddslagstiftningen, dels en närmare analys av vissa enskilda bestämmelser i dessa lagstiftningar och i sekretesslagstiftningen. Ett exempel som nämns är om det enligt krävs att sannolikheten för allvarlig skada är ”stor” för skyddsjakt i preventivt syfte. Verket analyserar även olika sätt att hantera problematiken med hot och trakasserier i samband med skyddsjakt. I fråga om licensjakt framgår av art- och habitatdirektivet att medlemsstaterna får medge undantag från direktivets skyddsbestämmelser för att under strängt kontrollerade förhållanden selektivt och i begränsad omfattning tillåta insamling och förvaring av vissa exemplar av de strikt skyddade arterna i en begränsad mängd som fastställs av de behöriga nationella myndigheterna (begreppet ”insamling” omfattar jakt i syfte att döda djur, se Högsta förvaltningsdomstolens dom i mål nr 2406-16 m.fl.). Detta förutsätter dock att det inte finns någon annan lämplig lösning och att undantagen inte gör det svårare att upprätthålla en gynnsam bevarandestatus hos bestånden i deras naturliga utbredningsområde. Licensjakt efter björn, varg, järv och lo regleras i 23 c § jaktförordningen. Där anges att förutsättningarna för att sådan jakt ska kunna tillåtas är att det inte finns någon annan lämplig lösning och att jakten inte gör det svårare att upprätthålla en gynnsam bevarandestatus hos bestånd i dess naturliga utbredningsområde. Jakten måste dessutom vara lämplig med hänsyn till stammarnas storlek och sammansättning samt bedrivas selektivt och under strängt kontrollerade förhållanden. Enligt jaktförordningen får besluta om licensjakt. Verket får även överlämna beslutsrätten till länsstyrelserna i ett rovdjursförvaltningsområde, under förutsättning att antalet föryngringar i förvaltningsområdet överstiger de fastställda miniminivåerna för den aktuella arten (23 och 24 a §§). beslutade att överlämna rätten att fatta beslut om licensjakt efter björn till samtliga länsstyrelser inom norra och mellersta rovdjursförvaltningsområdena. Delegeringen gäller fr.o.m. t.om. beslutade att inte delegera möjligheten att fatta beslut om licensjakt efter varg till länsstyrelserna. Ställningstagandet ska omprövas 2019 utifrån kommande varginventering. I beslutet konstaterar att inventeringsresultatet 2017/2018 visade på sammanlagt 30,5 fastställda föryngringar, att vargens population minskat och att populationen ligger nära de 300 vargar som är kravet för en gynnsam bevarandestatus. Beslut om licensjakt efter varg får enligt jaktförordningen fattas . Undantag gäller dock de år som miniminivåer för förekomst av varg ska fastställas, då beslut får fattas . Bestämmelsen i jaktförordningen ändrades . Syftet var att få eventuella beslut om licensjakt fastställda i så god tid som möjligt med följden att ett utrymme finns för en överklagandeprocess innan jaktstarten. Vad gäller jakttiden för varg framgår av föreskrifter och allmänna råd för beslut om licensjakt efter varg att beslut om licensjakt endast får gälla perioden t.o.m. . får i det enskilda fallet medge undantag. arbetar med en översyn av jakttider som bl.a. omfattar jakttiderna för skyddsjakt på varg och björn. Översynen ska enligt ligga till grund för regeringens beslut om nya jakttider. 2019 kan berörda aktörer lämna förslag till . Jakttiderna för licensjakt på varg, björn och lo omfattas av den pågående översynen av föreskrifter för licensjakt som ska remitteras till berörda . finns en bestämmelse i 58 a § jaktförordningen om att ärenden om jakt efter bl.a. de stora rovdjuren ska handläggas skyndsamt. ändrades även instansordningen så att sådana beslut numera överklagas till förvaltningsdomstol och inte till . Slutligen infördes en bestämmelse i 42 a § jaktlagen om att mål i domstol om jakt efter de stora rovdjuren ska handläggas skyndsamt. Av förarbetena (prop. 2015/16:199) framgår att syftet med denna ändring var att besluten i normalfallet ska kunna överprövas i sak i förvaltningsrätten och att kammarrätten ska hinna ta ställning till frågan om prövningstillstånd före den beslutade jakttiden, så att beslutet kan verkställas om det finns förutsättningar för skyddsjakt eller licensjakt. Det förutsätter dock att jakttiden från början bestäms på ett rimligt sätt och att länsstyrelserna fattar beslut om licensjakt . Vad gäller frågan om en regional eller lokal koppling i frågor om skyddsjakt på rovdjur kan följande konstateras. En viltförvaltningsdelegation är ett organ inom för samverkan i frågor som rör viltförvaltningen inom länet. Delegationen ska besluta om övergripande riktlinjer för bl.a. licensjakt och skyddsjakt inom länet. Landshövdingen är ordförande i delegationen som i övrigt ska bestå av fem ledamöter som är politiska företrädare och som utses efter förslag av en ledamot som har särskild kunskap i frågor om trafiksäkerhet och illegal jakt och som utses efter förslag av en ledamot som representerar jakt- och viltvårdsintresset två ledamöter som representerar naturvårdsintresset en ledamot som representerar friluftsintresset en ledamot som representerar ägare och brukare av jordbruksmark en ledamot som representerar lokalt näringsliv och turism en ledamot som representerar skogsnäringen en ledamot som representerar natur- och ekoturismföretagen. Ledamöterna ska utses efter förslag av den eller de berörda intresseorganisationerna i länet (2–3, 5, 6 §§ förordningen (2009:1474) om viltförvaltningsdelegationer). Viltförvaltningsdelegationernas syfte och roll har behandlats i utskottet, bl.a. i betänkande 2017/18:MJU10 Biologisk mångfald. Utskottet anförde då bl.a. följande: När det gäller frågan om viltförvaltningsdelegationerna anser utskottet att ett av syftena med delegationerna är att decentralisera viltförvaltningen genom att ge lantbrukare och jägare mer inflytande i de regionala rovdjursförvaltningsplanerna. Regeringen har ändrat balansen i viltförvaltningsdelegationerna genom att tillsätta ledamöter från naturvårdsorganisationer och natur- och ekoturismföretag. Utskottet anser inte att det är tillräckligt utrett hur arbetet inom viltförvaltningsdelegationerna på bästa sätt säkerställer att beslut om viltförvaltning fattas nära de som berörs. Därför bör viltförvaltningsdelegationernas arbete utvärderas i syfte att säkerställa det regionala inflytandet i viltförvaltningen. Detta bör ges regeringen till känna. biföll utskottets förslag till beslut (prot. 2017/18:80 och rskr. 2017/18:174). har lämnat besked om att tillkännagivandet, liksom tidigare tillkännagivanden i frågan, bereds inom . Frågan behandlades senast i miljö- och jordbruksutskottets betänkande 2018/19:MJU6 Jakt och viltvård. Utskottet anförde då följande: Av redovisningen ovan framgår att har behandlat viltförvaltningsdelegationerna och bl.a. deras roll, befogenheter och regionala inflytande. Utskottet kan konstatera att de tillkännagivanden som då har riktat till regeringen är under beredning. Vidare kan noteras följande svar som dåvarande landsbygdsministern lämnade på skriftlig fråga 2017/18:1486 Rovdjurspolitik för en levande landsbygd. ska vara regionaliserad. För god förankring och långsiktig trovärdighet för rovdjursförvaltningen behövs lokalt inflytande, samverkan och reell delaktighet, så som sker inom länsstyrelsernas viltförvaltningsdelegationer. Inom ramen för delegationernas uppdrag finns möjlighet till samråd och faktiskt inflytande i myndigheternas processer. Regeringen värdesätter delegationernas uppdrag och roll i detta sammanhang och har stärkt det lokala inflytandet genom att utöka delegationerna med två representanter för olika lokala intressen. Avsikten är att även detta ska kunna bidra ytterligare i den långsiktiga förankringen av rovdjurspolitiken, det vill säga minska påverkan från rovdjur för dem som lever och verkar på landsbygden. När det gäller frågan om ekonomiska villkor vid skyddsjakt framgår det av propositionen om en hållbar rovdjurspolitik (prop. 2012/13:191) att den dåvarande regeringen gjorde bedömningen att huvudregeln även i fortsättningen bör vara att sökanden genomför och bekostar beviljad skyddsjakt samt att på samma sätt som bör få göra avsteg från det. I propositionen angavs även följande. Regeringen anser att en ordning där personal ska ombesörja skyddsjakt på annans mark strider mot den jaktliga tradition som råder i landet, där jakträtten är kopplad till en nyttjanderätt av marken. Det är inte statens ansvar att utföra skyddsjakt annat än när sådan jakt har initierats av en myndighet. Däremot kan staten vara sökanden behjälplig i viss mån. har ett statligt uppdrag att bistå myndigheterna med råd och förslag till åtgärder i det praktiska genomförandet av skyddsjakt och andra förebyggande åtgärder. Förbundets kunskaper bör kunna användas vid utformning av skyddsjakt, men det är de lokala jägarna som även fortsättningsvis bör vara ansvariga för jaktens bedrivande. Verkställighet av skyddsjakt bör därför som huvudregel ombesörjas av den som har ansökt om skyddsjakten. Det finns dock omständigheter som talar för att – i likhet med vad som redan sker – bör kunna bidra med medel och bistå med verkställighet i vissa fall. Det kan exempelvis handla om skyddsjakt efter stora rovdjur i väglöst land, skyddsjakt efter sådana arter som järv och varg samt björnhonor med ungar, där det kan saknas beprövade jaktmetoder eller då det finns omständigheter som gör att besluten måste genomföras särskilt skyndsamt. För avlivning av en potentiellt farlig björn inom tätbebyggt område svarar dock i första hand polismyndigheten enligt 9 § jaktlagen (1987:259). I första hand bör dock skyddsjaktsbeslut utformas på ett sådant sätt att relevanta hjälpmedel vid jakt får användas och att utomstående jägare i görligaste mån kan anlitas. Det kan även nämnas att i sin redovisning Skyddsjakt varg – översyn av regler och tillämpning, som tidigare nämnts, konstaterar att länsstyrelserna kan besluta om ersättning med medel från viltskadeanslaget för kostnader i samband med skyddsjakt som bedrivs för att skydda andra tamdjur än ren. uppgav vidare att en vägledning kan tydliggöra ramarna för hur länsstyrelserna får använda medlen ur viltskadeanslagen. Slutligen konstateras att det i respektive län bör finnas riktlinjer för ersättning för kostnader i samband med utövande av skyddsjakt. Riktlinjerna bör samordnas i rovdjursförvaltningsområdena, och det arbete med samordning av riktlinjer som vissa länsstyrelser påbörjat bör fortsätta och slutföras. När det gäller det förebyggande arbetet mot rovdjursangrepp framgår av nationella förvaltningsplan för varg () att ett av de fyra delmålen med vargförvaltningen är att minska omfattningen av de skador som uppstår till följd av förekomsten av rovdjur. Skador ska i första hand förebyggas och i andra hand ersättas. Vidare framgår att finansierar kunskapscentret Viltskadecenter som arbetar med att ta fram och utvärdera förebyggande åtgärder för skador orsakade av fredat vilt. Som åtgärd för att nå målet anges bl.a. att avser att fortsätta att ge bidrag till länsstyrelserna för akutverksamhet så att personal kan bistå med råd och verktyg för att hantera närgångna rovdjur och förhindra skador. I nationella förvaltningsplan för björn anges att ett av de fyra delmålen med björnförvaltningen är minskade skador. Vidare anges att toleransnivån för skador på ren orsakade av stora rovdjur enligt riksdagsbeslutet om en hållbar rovdjurspolitik ska vara maximalt räknat på den aktuella samebyns faktiska renantal. Vidare anges att länsstyrelserna i , , , och arbetar tillsammans med och landets samebyar med en modell för adaptiv förvaltning av stora rovdjur i renskötselområdet. Syftet är att skadorna för renskötseln ska begränsas så att de hamnar under toleransnivån på ett sätt som har så små konsekvenser på rovdjursstammarnas bevarandestatus som möjligt. Dåvarande landsbygdsministern anförde följande i sitt svar på skriftlig fråga 2017/18:1486 Rovdjurspolitik för en levande landsbygd. Vad gäller rovdjurspolitiken är det långsiktiga målet att de stora rovdjuren ska uppnå och bibehålla en gynnsam bevarandestatus som tamdjurshållning inte påtagligt försvåras och socioekonomisk hänsyn tas. som vi har livskraftiga rovdjursbestånd ska de som lever och verkar på landsbygden kunna känna trygghet, bedriva jakt och hålla tamboskap. Regeringen har också förbättrat möjligheten att ge ekonomiskt stöd till åtgärder för att förebygga och ersätta skador från stora rovdjur vilt inom jordbruket. Regeringen har därför gjort stora höjningar av anslaget till detta stöd, från när regeringen tillträdde till innevarande år. För att förenkla att dessa medel kommer till nytta hos enskilda jordbrukare beslutade regeringen om regler som underlättar stöd till nämnda ändamål. Avsikten är att detta ska kunna bidra till den långsiktiga förankringen av rovdjurspolitiken hos de människor som lever och verkar på landsbygden, det vill säga hos de människor vars vardag kan komma att påverkas av rovdjursförekomst. trädde förordningen (2017:1254) om statligt stöd av mindre betydelse inom jordbrukssektorn i kraft. Enligt förordningen kan ge stöd till företag som är verksamma inom primärproduktion av jordbruksprodukter, dels för att förebygga skador av vilt, dels avseende ersättning för skador av vilt. Bestämmelser om ersättning finns även i viltskadeförordningen (2001:724). Ersättning för skador av vilt kan fås från anslaget 1:7 Ersättning för viltskador m.m. I budgetpropositionen (prop. 2018/19:1 utg.omr. 23) angav regeringen bl.a. följande under det nämnda anslaget. Enligt SLU:s viltskadestatistik utbetalades i stöd rörande skador på tamdjur, varav till förebyggande åtgärder och på grund av skador. Stödet till skador på gröda uppgick till , varav avsåg förebyggande åtgärder och ersättning för uppkomna skador. Ersättning för förekomst av rovdjur inom renskötselområdet erhålls från anslaget 1:22 Främjande av rennäringen m.m. utbetalades i rovdjursersättning. Regeringen anförde i budgetpropositionen (prop. 2017/18:1 utg.omr. 23) att behovet kontinuerligt ökar för rennäringen att delta mer aktivt i olika processer kring samhällsplanering och markutnyttjande inom renskötselområdet. Ett verktyg som möjliggör detta är renbruksplaner som är ett geografiskt verktyg som beskriver rennäringens markanvändning. Renbruksplaner bidrar med viktig information om förändringar i mark och vatten när det gäller effekter av annan markanvändning, klimatförändringar och kulturspår och kräver därför kontinuerlig uppdatering och adaptivitet. En viktig fråga för en långsiktigt hållbar rennäring är även samexistens med rovdjuren. Det är därför angeläget att arbetet med en toleransnivå för rovdjursskador på högst på samebyns faktiska renantal fortskrider och att förebygga och kompensera för rennäringens rovdjursskador. Regeringen ansåg därför att anslaget borde öka med . beslutade i enlighet med regeringens förslag (2017/18:MJU2, rskr. 2017/18:99). fick i sitt regleringsbrev i uppdrag att redovisa hur de bidragit till arbetet med att i samverkan med fortsatt arbeta med ett förvaltningsverktyg utifrån fastställd toleransnivå för skador orsakade av stora rovdjur inom rennäringen, i syfte att upprätthålla en hållbar rennäring och en gynnsam bevarandestatus för stora rovdjur. ska särskilt redovisa sitt arbete med vägledning om toleransnivåns betydelse vid eventuell prövning av förutsättningar för jakt på stora rovdjur. har fastställt ett övergripande mål för rovdjurspolitiken och artspecifika mål för de fem stora rovdjuren. Målen tar hänsyn till de olika aspekter som behöver vägas samman i rovdjursförvaltningen. Utskottet anser att den tidigare beslutade rovdjurspolitiken och dess inriktning bör ligga fast. Utskottet konstaterar vidare att regionaliseringen av rovdjursförvaltningen kvarstår genom inrättandet av viltförvaltningsdelegationerna. Utskottet finner mot denna bakgrund inte skäl att vidta någon åtgärd avseende motionerna 2018/19:2255 (L) yrkande 17 och 2018/19:2699 (C) yrkande 3. Vargen är i likhet med övriga stora rovdjur i fredad. har på regeringens uppdrag utifrån ett brett vetenskapligt underlag uppdaterat den befintliga sårbarhetsanalysen för varg och med den som grund utrett vad som krävs för att vargpopulationen i ska anses ha en gynnsam bevarandestatus enligt art- och habitatdirektivet. slutsats är att vargpopulationen nu har uppnått gynnsam bevarandestatus under förutsättning att minst en varg vandrar in och reproducerar sig minst . bedömning utgår ifrån det referensvärde som har beslutat. har inom ramen för den beslutade rovdjurspolitiken även slagit fast ett referensvärde för gynnsam bevarandestatus när det gäller björnpopulationen i . Vid behov kan skyddsjakt på björn tillåtas under förutsättning att en gynnsam bevarandestatus för arten kan säkerställas på och att det inte finns någon annan lämplig lösning. Mot bakgrund av det ovan anförda finner utskottet inte skäl att bifalla motionerna 2018/19:1291 (SD) yrkandena 7 och 8, 2018/19:1323 (S), 2018/19:1686 (M) och 2018/19:2611 (M). Med hänsyn till det samarbete som redan pågår med om förvaltningen av vargstammen föreslås att motionerna 2018/19:2155 (M) och 2018/19:2699 (C) yrkande 4 lämnas utan vidare åtgärd. Utskottet konstaterar att flera ändringar har införts i lagstiftningen när det gäller beslut om skydds- och licensjakt på de stora rovdjuren för att åstadkomma en mer ändamålsenlig och effektiv besluts- och överklagandeprocess. Till exempel har bestämmelser införts om skyndsam handläggning av ärenden och mål i domstol och om att beslut om licensjakt efter varg får fattas . Vidare pågår en översyn av jakttiderna för jakt på bl.a. de stora rovdjuren. Med hänsyn till det som anförts ovan och till det pågående arbetet föreslår utskottet ingen åtgärd med anledning av motionerna 2018/19:242 (L), 2018/19:1291 (SD) yrkandena 5 i denna del och 9, 2018/19:2526 (C) yrkande 5, 2018/19:2606 (KD) yrkandena 5 och 6, 2018/19:2699 (C) yrkande 2 och 2018/19:2772 yrkande 20. Utskottet konstaterar att syftet med att införa viltförvaltningsdelegationerna var att decentralisera viltförvaltningen och ge möjlighet till lokalt inflytande. Frågan om viltförvaltningsdelegationernas roll och regionala inflytande har varit föremål för tillkännagivanden till regeringen. Dessa är under beredning. I avvaktan på utfallet av detta arbete föreslår utskottet att motionerna 2018/19:253 (KD), 2018/19:1291 (SD) yrkande 4, 2018/19:1456 (M), 2018/19:1528 (M) och 2018/19:2699 (C) yrkande 1 lämnas utan vidare åtgärd. Vad gäller frågan om ekonomiska villkor vid skyddsjakt delar utskottet bedömningen som gjordes i propositionen om en hållbar rovdjurspolitik. Huvudregeln bör vara att sökanden genomför och bekostar den skyddsjakt som har beviljats honom eller henne, men att ska ha rätt att göra avsteg från denna huvudregel. Mot bakgrund av det anförda finner utskottet inte skäl att föreslå någon åtgärd med anledning av motionerna 2018/19:2425 (C) yrkandena 77 och 80, 2018/19:2606 (KD) yrkande 8 och 2018/19:2890 (M), yrkande 4. Motionerna avstyrks därmed. Utskottet konstaterar att regeringen har vidtagit flera åtgärder för att minska förekomsten av rovdjursangrepp och de ekonomiska konsekvenserna av dessa samt att regeringen anser att det är angeläget att arbetet med en toleransnivå på högst fortsätter. Enligt utskottet kan därmed motionerna 2018/19:1291 (SD) yrkande 5 i denna del och 6, 2018/19:2526 (C) yrkandena 2 och 3, 2018/19:2890 (M) yrkande 5 och 2018/19:2908 (C) lämnas utan åtgärd. Utskottets förslag i korthet avslår motioner om att värna allemansrätten och behov av utbildning om denna, samt ett antal motioner om allemansrätten och kommersiell verksamhet. Jämför reservation 28 (SD), 29 (KD) och 30 (L). I partimotion 2018/19:2255 av m.fl. (L) yrkande 16 i denna del framhålls att allemansrätten ska värnas för olika typer av friluftsliv och att den är en viktig grund för naturturism. Ett antal motioner berör frågan om allemansrätten, kommersiell verksamhet och fastighetsägares och -brukares intressen. I kommittémotion 2018/19:1293 av m.fl. (SD) yrkande 4, 6 och 7 framförs att det tydligare bör fastställas att allt nyttjande av naturen på allemansrättens grund måste ske med respekt och hänsyn till den som äger och brukar marken, att det inte bör vara möjligt att mot markägarens vilja utnyttja annans egendom för kommersiella ändamål och att det bör införas en allemansrättsbalk som fastställer allemansrättens rättsliga ställning inom svensk rättsordning. Enligt kommittémotion 2018/19:2914 av m.fl. (KD) yrkande 60 bör det utredas hur allemansrätten och angränsande lagstiftning bättre kan anpassas efter allmänhetens och markägarnas behov. Motionärerna anför att det finns en otydlighet kring var gränsen mellan allemansrätt och äganderätt går, att en utredning om allemansrätten bör innefatta hur kunskap om allemansrätten ska spridas, speciellt bland den stadsboende ungdomen, och att detta även berör angränsande lagar som terrängkörningslagen, jaktlagen, lagstiftningen kring skadegörelse och nedskräpning m.m. Även motionerna 2018/19:1494 av och (båda M), 2018/19:1582 av (M), 2018/19:1701 av (M), 2018/19:2505 av och (båda C) och 2018/19:2562 av och (båda C) yrkande 4 berör frågan om allemansrätten och kommersiell verksamhet. I motion 2018/19:2167 av (M) yrkande 3 anförs att det finns behov av ett folkbildande uppdrag om utbildning och om utveckling av allemansrätten. behandling och kompletterande uppgifter antog mål för friluftslivspolitiken. Friluftslivspolitikens övergripande mål är att stödja människors möjligheter att vistas ute i naturen och utöva friluftsliv. Allemansrätten är en grund för friluftslivet. Alla människor ska ha möjlighet till naturupplevelser, välbefinnande, social gemenskap och ökad kunskap om natur och miljö (prop. 2009/10:238, bet. 2010/11:KrU3, rskr. 2010/11:37–38). Allemansrätten är inskriven i 2 kap. 15 § regeringsformen. Allemansrätten behandlas även i 7 kap. 1 § . Allemansrätten är den begränsade rätt som var och en har att använda någon annans fastighet, framför allt genom att – åtminstone till fots – färdas över den och att vistas på den. Nyttjandet får inte gå så långt att fastighetens ägare (eller någon annan med särskild rätt till fastigheten, t.ex. en nyttjanderättshavare) lider nämnvärd olägenhet eller ekonomisk skada. I förarbetena till (prop. 1997/98:45 del I s. 302) anförs att det är tveksamt om en organisatör ska få utnyttja en fastighet kommersiellt och mer eller mindre permanent utan ägarens tillstånd. Sådana rådighetsfrågor behandlas dock inte i utan bör enligt motiven som tidigare lösas i rättspraxis. Generellt gäller att arrangemang av någon betydelse inte bör äga rum utan markägarens medgivande men att det för förbud rimligen bör fordras att man kan befara skada eller olägenhet för markägaren. fann i NJA 1996 s. 495 att ett företag som ordnat organiserad forsränning hade utnyttjat en fastighet för intensivt. Eftersom utnyttjandet hade medfört avsevärda skador och olägenheter saknade organisatören enligt domstolen rätt att utan medgivande av fastighetsägaren arrangera eller på annat sätt medverka till den organiserade forsränningen. Organiserat friluftsliv kan även medföra en skyldighet att göra en anmälan för samråd enligt 12 kap. 6 § , om verksamheten kan medföra skada på naturmiljön. Ett arrangerande företag kan även enligt allmänna regler bli skadeståndsskyldigt för en skada på en fastighet om företaget eller dess anställda t.ex. brustit i hänsyn till markägaren vid sin planering eller gett felaktig eller otillräcklig information till deltagarna om deras skyldigheter enligt allemansrätten (jfr 2 kap. 1 § och 3 kap. 1 § skadeståndslagen).