bet · H601KU20d3 · 2019-01-01 00:00:00 — Vi värdesätter den relationen och vill se till att även efter utträdet ha den bästa möjliga relationen med . Det är viktigt för ur så många aspekter som jag redan har redogjort för. Det är vår hållning. Under ett seminarium eller vid en frågestund, att man reflekterar över den oro man känner – det är något annat. Det är ingen ny hållning. Om inte ens det land som nämns här uppfattar det som en ny hållning tycker jag att det tydliggör ganska klart att det inte är en ny hållning. Skånberg (KD): Ordförande! har KU påpekat för utrikesministern just orden: ”vikten av att utrikesministerns uttalanden till sitt innehåll är så formulerade att de inte leder till missförstånd eller ger upphov till motstridiga tolkningar”. Statsministern är den som leder regeringen och också utrikesministern. Händer det, har det hänt till följd av KU:s uttalanden, att statsministern för en dialog med utrikesministern om hur hon lämpligen uttalar sig? Eller är det helt upp till henne att avgöra det? : Uttalanden och sådant – vi har en ständig dialog. Det händer rätt mycket runt om i världen – i inte minst och runt om i världen. Det är klart att utrikesminister och statsminister har en pågående dialog om de händelserna – om det föranleder åtgärd, om det föranleder uttalanden. Men det är ju inte alltid så. Utrikesministern har ju ansvaret för utrikespolitiken, så det är klart att utrikesministern också i det uppdraget har en frihet. Det måste kunna vara så, för det händer så otroligt mycket. Sedan har vi en pågående dialog. Det är klart att statsminister och utrikesminister har det men inte specifikt med anledning av KU-utfrågningar utan allmänt sett vad gäller vårt förhållningssätt utåt. Skånberg (KD): Fru ordförande! Bara ett klarläggande: Inte med utgångspunkt från KU:s yttranden när vi upprepar oss om och om igen? Finns det inte någon uppföljning av vad KU faktiskt har sagt? : Fru ordförande! Inte enbart med detta. Vi har en ständigt pågående dialog om vårt förhållningssätt, vad vi uttalar och åtgärder som ska vidtas från sida. Ordföranden: Jag uppfattar inte att det finns någon fråga från Socialdemokraterna. (M): Fru ordförande! Jag blir precis lika bestört som jag tror att flera blir när statsministern säger att han inte kan definiera vad ett performativt uttalande är och sedan beskriver för utskottet att någonting som en utrikesminister säger under en frågestund – en publik frågestund där världen hör vad utrikesministern säger – inte kan anses ge uttryck för svensk utrikespolitik. Jag blir väldigt nyfiken på hur kommunicerar var gränsen för ett performativt uttalande går och var utrikesministerns egna funderingar vidtar. Det är en väldigt avgörande gräns. Även om det inte, enligt statsministern själv, har föranlett någon kommentar från premiärministern i i det här skedet – jag kan för övrigt reflektera över om det kanske är lite mycket ansvar att lägga på en utrikes premiärminister att avgöra vad som enligt svensk rätt är och inte är ett performativt uttalande, framför allt med tanke på att hon kommer från ett land utan en nedtecknad konstitution – undrar jag: Var går gränsen? Var börjar svensk utrikespolitik, och var vidtar statsministerns och utrikesministerns egna överväganden och egna tankar när man gör uttalanden som är publika? : Frågan är: När är det performativt? När uppstår den situationen? Det finns ingen exakt princip för det. Utrikespolitiska synpunkter ges ju i utrikesdeklarationen och regeringsförklaringen, och man kan hålla ett tal – ett linjetal eller ett annat tal. Det finns alltså ett antal olika tillfällen då man ger uttryck för det. Det finns ingen definition, det finns ingen bok att titta i, att , precis vid det här tillfället eller om man uttrycker sig på det här sättet, blir det ett performativt uttalande. Det finns ingen sådan, utan det måste tas från fall till fall. Men det är klart att regeringen vinnlägger sig om att om det är så att man ska ändra en utrikespolitisk linje måste man vara tydlig med detta. I det här fallet var det ingen ändring av någon utrikespolitisk linje. (M): Fru ordförande! Hur får omvärlden ta del av vad regeringen anser är ett performativt uttalande och vad som inte är det? När kan omvärlden veta att det här är svensk utrikespolitik, och när slutar det att vara svensk utrikespolitik? Det gäller ändå någonting som utrikesministern har sagt i ett offentligt sammanhang i anslutning till att hon redogör för regeringens linje i utrikespolitiska frågor. Det är väldigt svårt för oss övriga att förstå vad som är och inte är regeringens linje i ett sådant läge. Jag antar att statsministern inte själv skulle kunna säga att han inte kan förlåta för att de lämnar EU. : Fru ordförande! Utrikesministern deltar på ett seminarium i och håller ett inledningsanförande. Där framgår det väldigt tydligt, ur ett säkerhetspolitiskt perspektiv dock, begränsat till detta, vår inställning till – att är viktigt och vårt förhållande till är viktigt, ett ordnat utträde och så vidare, att det är säkerhetspolitiskt viktigt för oss. Det finns en mängd olika tillfällen när man gör uttalanden, men det finns som jag sa ingen entydig definition att precis här och , om man gör så här eller säger så här vid det här tillfället blir det ett performativt uttalande. Det är uppenbart här att vi har den goda relation vi har med . Vi har gett uttryck för den. Vi håller i den. Jag har inga andra signaler på att har upplevt något annat än att vi har en god relation och tänker bibehålla den. (SD): Fru ordförande! Bara så att jag är klar på det hela nu: Menar statsministern att det är skillnad på vad utrikesministern säger i ett anförande på en konferens och vad utrikesministern säger under en frågestund? Alltså att det är skillnad mellan de två situationerna – uppfattar jag statsministern korrekt i den tolkningen? : Fru ordförande! Förändras svensk utrikespolitik spelar det ingen roll om det är det ena eller det andra tillfället, men det är ingen förändring av svensk utrikespolitik. Det är klart att det väl ändå är en skillnad på om man håller ett tal, ett anförande, och frågor och svar om man nu inte bara ska hålla sig till talepunkter, vilket jag inte tycker. Man kan liksom inte kräva av en utrikesminister att hen, i det här fallet , bara ska titta på talepunkter: Vad får jag säga och inte säga? Det var ingen förändring av svensk utrikespolitik och har heller icke så uppfattats. (SD): Fru ordförande! Avslutningsvis: Ska jag då tolka statsministern också så här att statsministern står fullt ut bakom de nu berörda uttalanden som utrikesministern har fällt vid den här konferensen både i anföranden och under frågestunden? : Eftersom utrikesministern inte har uttryckt någon annan linje gentemot än vad regeringen och står för – det är det som är avgörande. (SD): Jag får nog be statsministern att svara ja eller nej på frågan. : Fru ordförande! Jag svarar gärna på frågor, men jag svarar på det sätt som jag själv väljer. (SD): Fru ordförande! När KU frågar ut vill vi gärna ha svar på frågor, och då tycker jag att det är konstigt att man kringgår. Det är ganska lätt. Antingen ställer statsministern upp på och ställer sig fullt bakom de uttalanden som utrikesministern har gjort. Om han inte kan svara ja på de frågorna tolkar jag det som att statsministern inte gör det, och då har vi en del att diskutera i . Frågan är fortfarande: Ställer sig statsministern bakom de här uttalandena fullt ut som utrikesministern har gjort vid den berörda konferensen både vid anförandet och under frågestunden? : Fru ordförande! Jag delar den oro som utrikesministern gav uttryck för. Alla väljer sitt sätt att uttrycka det på. Utrikesministern stod fast vid den hållning som har gentemot , och det är det som är det avgörande. Och har inte uppfattat det på något annat sätt. Skånberg (KD): Jag tänker att detta kanske inte ska vara det sista som sägs i denna fråga, utan jag vill gripa tillbaka till utrikesministerns eget uttalande när hon sa att de här uttalandena gjordes med ett leende, att hon bör, naturligtvis, vara fri att göra känslomässiga uttalanden och att den som såg henne såg leendet – men det gick ju inte fram i medierna. Då är min fråga om statsministern delar synen som utrikesministern gav på detta att ett visst mått av känslosamhet måste man kunna ha. Man måste kunna förstå utifrån ett leende när man menar eller inte menar någonting eller om det är sagt, så att säga, lite tillspetsat. Det är min sista fråga. : Fru ordförande! Om man ska förstå ett leende eller inte på ett seminarium kan jag inte förhålla mig till. Jag ber om ursäkt, men jag kan inte göra det. Men jag menar att ja, man kan också uttrycka sina känslor. Det tycker jag definitivt att man kan göra. Så länge man står för utrikespolitiska linje som vi har kan man också ge uttryck för känslor. Ordföranden: vi ytterligare frågor? Jag skulle ändå vilja upplysa både dem som lyssnar och dem som tittar om att performativa uttalanden ju är definierade. Till exempel i 2001/02:KU20 finns ett yttrande från utrikesutskottet om hur man ska se på performativa uttalanden. Då använder man engelska och säger: ”doing something by saying something”, det vill säga det är viktigt att reda ut att det är rätt person, i rätt 2018/19:KU20 BILAGA B UTFRÅGNINGAR form, i rätt situation. Man skriver också att ”omgivningen är beredd att acceptera att dessa omständigheter föreligger”. Med detta vill vi från tacka statsministern för svaren och för att statsministern kom till KU. Vi lämnar därmed den sista granskningen, G18, och punkten 1. Jag vill också härmed avsluta öppna sammanträde. Tryck: , 2019