bet · H601CU13 · 2019-04-26 00:00:00 — Regeringen kom till slutsatsen att det i fråga om friköp av historiskt arrende inte kunde anses föreligga ett sådant angeläget allmänt intresse att en lagstiftning om detta skulle vara förenlig med 2 kap. 18 § regeringsformen (se prop. 1994/95:155 s. 55 och 56). Den kartläggning som har gjorts har visat att antalet historiska arrenden har minskat kraftigt och kan antas komma att fortsätta att minska. Kartläggningen har inte visat på några nya omständigheter som skulle tala för att en friköpsrätt är förenlig med 2 kap. 18 § regeringsformen. Den bedömning som gjordes av grundlagsenligheten av en friköpsrätt har därför enligt vår mening alltjämt giltighet. Sammanfattningsvis menar vi att någon rätt till friköp vid historiska arrenden inte bör införas. Sedan propositionen skrevs har regeringsformen ändrats. Bestämmelserna om egendomsskydd som tidigare fanns i 2 kap. 18 § regleras nu i 2 kap. 15 §. Bestämmelsen om , tidigare 2 kap. 23 §, återfinns nu i 2 kap. 19 §. Bestämmelsen i 2 kap. 18 § förtydligades 2010 på så sätt att huvudprincipen om full ersättning vid expropriation och annat liknande förfogande klart framgår. Propositionen ledde inte till några motioner. med propositionen behandlade dock utskottet två motioner som hade väckts under den allmänna motionstiden om att en rätt till friköp skulle införas. Med hänvisning till de skäl regeringen hade anfört i propositionen avstyrkte utskottet enhälligt motionsförslagen (bet. 2007/08:CU16). följde utskottets förslag. Utskottet har därefter bl.a. (bet. 2011/12:CU9), (bet. 2013/14:CU18), (bet. 2015/16:CU15) och (bet. 2017/18:CU18) behandlat motionsyrkanden om friköp av historiska arrenden. De då aktuella motionsyrkandena avstyrktes, och följde utskottets förslag. Justitie- och migrationsminister anförde i en interpellationsdebatt om avskaffandet av fideikommiss och friköp av historiska arrenden bl.a. att en rätt till friköp har utretts . Utredningarna har inte lett till någon lagstiftning. Som skäl har det angetts bl.a. att antalet historiska arrenden har minskat och att det inte kan anses föreligga något angeläget allmänt intresse av en friköpsrätt. En lagreglerad rätt till friköp har bedömts strida mot egendomsskyddet i regeringsformen. Det pågår därför inte något lagstiftningsarbete i frågan. Ministern fortsätter dock att bevaka utvecklingen på arrendeområdet. Ministern anförde vidare att frågan som uppkommer är om man kan tvinga fram friköp. Mot bakgrund av regeringsformen och är hans bedömning att det inte är möjligt. Egendomsskyddet i 2 kap. 15 § regeringsformen är utformat på ett sådant sätt att man bara kan tvinga fram en förändring när det gäller att skilja människor från deras egendom om det bakom detta finns angelägna allmänna intressen. De utredningar och de bedömningar som har gjorts av både socialdemokratiska och borgerliga regeringar har pekat på att man här inte kan påstå att det är av angeläget allmänt intresse, och därför har en sådan lag inte heller genomförts (ip. 2015/16:154). Utskottet står fast vid sin ovan redovisade uppfattning och föreslår att avslår motionsyrkandet. Arrende, punkt 2 (M) av (M), (M), (M) och (M). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 2 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:2896 av m.fl. (M) yrkande 8 och 2018/19:1293 av m.fl. (SD) yrkande 14. En stor del av jordbruksverksamheten i bedrivs på arrenderad mark. Möjligheten att arrendera och arrendera ut mark är viktig för det svenska jordbrukets funktion och produktivitet. Dessvärre är arrendelagstiftningen till vissa delar föråldrad. Det har gjort att ettåriga sidoarrenden, som inte omfattas av besittningsskydd för arrendatorn, ökat i antal. I stor utsträckning beror det på att markägarna inte vill riskera att förlora rådigheten över sin mark och vill undvika att komma i konflikt med arrendatorerna. En stor del av dessa ettåriga arrendeavtal förlängs. Detta är inte optimalt eftersom både markägaren och arrendatorn försätts i en osäker situation. Tomträtts- och arrendeutredningen föreslog i sitt slutbetänkande (SOU 2014:32) att även ettåriga sidoarrenden ska omfattas av ett mått av besittningsskydd. Det skulle visserligen kunna bidra till att stärka långsiktigheten i de arrendeavtal som ingås men låser fast det svenska jordbruket i en föråldrad struktur för ägande och brukande. Om det svenska lantbruket och livsmedelsproduktionen ska stärkas, behöver i stället reglerna för arrende moderniseras, marknadsanpassas och bli mer flexibla i förhållande till den strukturrationalisering som sker i lantbruket, både i och internationellt. En sådan förändring av reglerna bidrar också till en större långsiktighet i arrendeförhållandena och ett mer effektivt nyttjande av marken. kan även arrendelagstiftningen i stort behöva ses över och kompletteras med ett större mått av avtalsfrihet. Även rekommenderar i sin rapport att det bör bli lättare för jordägare och arrendatorer att själva bestämma hur avtalet dem emellan ska se ut. Enligt skulle detta kunna bidra till mer flexibilitet, framför allt när det gäller sidoarrenden. Vi anser att det är angeläget att regeringen prioriterar arbetet med beredningen av Tomträtts- och arrendeutredningens slutbetänkande och utan dröjsmål återkommer till med lagförslag som innebär att upp till femåriga avtal om sidoarrenden som ingås ska omfattas av avtalsfrihet i fråga om besittningsskydd och arrendeavgift. Det vi nu anfört bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Arrende, punkt 2 (SD) av (SD), (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 2 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:1293 av m.fl. (SD) yrkande 14 och 2018/19:2896 av m.fl. (M) yrkande 8. Det är vanligt att jordbruksverksamhet bedrivs på arrenderad mark. En naturlig följd av jordbrukets strukturrationalisering är att produktionen ökas genom att lantbrukarna arrenderar ytterligare mark. längd och arrendeavgiftens storlek påverkar bl.a. långsiktigheten i brukandet och om investeringar görs i markförbättrande åtgärder. Enligt den nuvarande arrendelagstiftningen omfattas gårdsarrenden och sidoarrenden med längre arrendetid än av besittningsskydd. Det innebär att det kan vara svårt för jordägaren att säga upp arrendeavtalet. Det kan också leda till att jordägaren inte vill ingå arrendeavtal som är längre än . Tomträtts- och arrendeutredningen har i sitt slutbetänkande (SOU 2014:32) bl.a. lämnat förslag när det gäller sidoarrendatorns besittningsskydd. Utredningen föreslår att samtliga tidsbestämda sidoarrenden ska omfattas av besittningsskydd. För att balansen mellan jordägare och arrendator inte ska påverkas av införandet av besittningsskydd även för arrenden med kortare arrendetid föreslår utredningen en viss uppluckring av besittningsskyddet för vissa sidoarrenden. Vidare rekommenderar i sin rapport att det bör bli lättare för jordägare och arrendator att själva bestämma hur avtalet dem emellan ska se ut. Framför allt när det gäller sidoarrenden skulle detta, enligt , kunna bidra till mer flexibilitet. Enligt vår mening bör det bli lättare att bryta besittningsskyddet för vissa sidoarrenden. Sidoarrenden med kortare upplåtelsetid bör ha ett svagare besittningsskydd. Våra synpunkter bör övervägas vid den fortsatta beredningen av Tomträtts- och arrendeutredningens betänkande. Det vi nu anfört bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Tomträtt, punkt 3 (KD) av (KD). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 3 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:2914 av m.fl. (KD) yrkande 19. infördes i som en lösning för mindre bemedlade så att de kunde bygga hus även om de inte hade råd att köpa den mark som huset skulle stå på. Tomträtten kan dock fortfarande göra det möjligt för människor att ha råd med ett eget boende. Under alliansregeringen tillsattes Tomträtts- och arrendeutredningen som i delbetänkandet Tomträttsavgäld och friköp (SOU 2012:71) presenterade ett antal förslag för att modernisera tomträtten. Bland annat föreslog utredningen att avgälden ska justeras . För småhustomträtternas del föreslogs treåriga värderingsintervall. Utredningen föreslog också att en generell avgäldsränta ska anges i lag. Avgäldsräntan ska bestämmas med ledning av den långsiktiga realräntan och uppgå till . Jag anser att tomträtter för bostadsändamål kan bli attraktivare och tryggare som upplåtelseform om avgäldsperioderna och nivån på avgäldsräntan justeras i enlighet med utredningens förslag. Tomträtts- och arrendeutredningen överlämnade sitt delbetänkande . Dåvarande statsrådet uppgav som svar på en skriftlig fråga (fr. 2017/18:645) om huruvida hon tänkte ta några initiativ för att modernisera de villkor som styr tomträttsavgälder bl.a. att regeringen bedrev ett aktivt beredningsarbete och att hade hållit ett möte med vissa särskilt berörda myndigheter och organisationer om den fortsatta inriktningen på arbetet. Statsrådet förklarade att de synpunkter som framförts vid mötet analyserades inom . Statsrådet redovisade däremot inte någon tidsplan för när detta beredningsarbete beräknas vara avslutat och om något förslag kan förväntas. Jag anser att det är anmärkningsvärt att regeringen ännu inte har presenterat något konkret förslag om hur man avser att gå vidare i denna viktiga fråga. Enligt min mening bör regeringen prioritera beredningsarbetet och utan ytterligare dröjsmål återkomma med lagförslag som innebär att avgäldsperioderna och nivån på avgäldsräntan bestäms i enlighet med de förslag som lämnats av Tomträtts- och arrendeutredningen. Det jag nu anfört bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Andelstal i vägsamfälligheter, punkt 4 (S, V, L, MP) av (MP), (S), (S), (S), Momodou (V), (S), (S) och (L). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 4 borde ha följande lydelse: 2018/19:1012 av (M) yrkande 1, 2018/19:1126 av (M), 2018/19:1293 av m.fl. (SD) yrkande 15, 2018/19:1409 av (M), 2018/19:2427 av m.fl. (C) yrkande 18, 2018/19:2494 av Per Åsling och (båda C) yrkande 1, 2018/19:2662 av m.fl. (S), 2018/19:2771 av (M) och 2018/19:2914 av m.fl. (KD) yrkande 27. Vi anser att det är viktigt att samfällighetsföreningar som har behov av att ändra otidsenliga andelstal kan göra det på ett så enkelt och rättssäkert sätt som möjligt. Behovet av att ändra andelstal bedöms vara särskilt stort när det gäller vägföreningar, dvs. samfällighetsföreningar som förvaltar en gemensamhetsanläggning för väg. trädde lagändringar i kraft som syftar till att bl.a. förenkla handläggningen enligt anläggningslagen. Lagändringarna innebär bl.a. att en samfällighetsförening ges utökade möjligheter att företräda vissa delägare vid omprövning av förrättningsbeslut och överenskommelser om att ändra fastigheters andelstal. Vidare har Lantmäteriet genomfört förenklingsarbete i syfte att underlätta för föreningarna och minska deras kostnader. Som närmare redovisas i betänkandet under avsnittet Översyn av Lantmäteriet har regeringen dessutom gett Lantmäteriet ett flertal uppdrag som syftar till att minska myndighetens handläggningstider. Frågan om ytterligare förenklingar av förfarandet, genom att det görs möjligt för samfällighetsföreningar att själva ändra andelstalen för de fastigheter som ingår i föreningen, bereds inom . Saken är komplicerad och rymmer målkonflikter. Vi vill framhålla betydelsen av att analysera möjligheten till ytterligare regelförenklingar och att slutsatserna redovisas för . Eftersom beredning pågår bedömer vi dock att det inte finns anledning att nu föreslå något tillkännagivande till regeringen. Motionsyrkandena bör därför avslås. Rätt att anordna cykelvägar, punkt 5 (L) av (L). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 5 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:2590 av m.fl. (L) yrkande 47 och 2018/19:1400 av och (båda MP) och 2018/19:2916 av (KD) yrkande 8. Det förhållandet att gång- och cykelvägar inte kan anordnas inom ramen för väglagen om de saknar samband med allmän väg gör att det ofta är svårare att anordna gång- och cykelvägar än vanliga vägar. Markåtkomst vid byggande av cykelleder försvåras ofta av att enskilda markägare eller vägföreningar motsätter sig att marken upplåts till cykelleder. Det innebär ökade kostnader och försämrad användarnytta eftersom cykelleder behöver byggas på sådant sätt att det innebär omvägar. föreslog Lantmäteriet i sin rapport av anläggningslagen att det bör införas en möjlighet för kommuner att anordna gång- och cykelvägar, vandrings- och skoterleder, motionsspår och liknande anläggningar samt att en kommun ska kunna delta i en gemensamhets-anläggning. Båda förslagen tillstyrktes av flera remissinstanser. En möjlighet att upplåta rätt för kommunerna att anordna gång- och cykelvägar har också förordats i betänkandena Ökad och säkrare cykling – en översyn av regler ur ett cykelperspektiv (SOU 2012:70) och Fossilfrihet på väg (SOU 2013:84). I det förstnämnda betänkandet anförs att behovet av att anlägga cykelvägar har ökat sedan Lantmäteriet upprättade sin rapport , och att behovet är så tungt vägande ur allmän synpunkt att enskilda bör få tåla intrång i sina markägarintressen. Utredaren gjorde därför bedömningen att Lantmäteriets förslag borde genomföras i vart fall till den del det avser kommuners rätt att anordna cykelvägar och att det borde övervägas att även staten får motsvarande rättighet. I sitt remissvar över betänkandet angav Lantmäteriet att myndigheten inte hade ändrat uppfattning i fråga om behovet av en utvidgad rätt för bl.a. kommuner att anordna gång- och cykelvägar. I den nationella trafikslagsövergripande planen för transportinfrastrukturen för perioden –2029 anges att ska utreda om, och i så fall hur, frågan om markåtkomst utgör ett hinder för tillkomsten av cykelvägar eller i genomförandet av regionala cykelplaner och vid behov lämna förslag till regeländringar. Jag anser att det är angeläget att utredningsarbetet prioriteras och att regeringen återkommer med förslag som innebär att det i anläggningslagen införs en möjlighet att upplåta en rätt för en kommun att nyttja en fastighet för att anordna eller använda gång- och cykelvägar samt att kommuner ges möjlighet att delta i en gemensamhetsanläggning. Det jag nu anfört bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Expropriationsersättning m.m., punkt 7 (C) av (C). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 7 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:2425 av m.fl. (C) yrkande 3 och 2018/19:1944 av och (båda C) yrkande 4 och 2018/19:2406 av m.fl. (C). Vid utbyggnad av infrastruktur, t.ex. för ledningar och , är det ofta nödvändigt att utnyttja annans mark. växer kraven på avkastning från mark för jord- och skogsbruk. Skogsbruk är en av landets viktigaste industribaser med ett väldigt högt exportnettovärde. I samband med infrastrukturutbyggnad uppstår inte sällan intressekonflikter mellan markägare och samhällets önskemål att kunna utnyttja marken för annat ändamål. Intressekonflikterna kommer inte att avta eftersom det moderna samhällets behov av mer mark för infrastrukturändamål ökar. Den växande skogsmarkens koldioxidsänkande förmåga reduceras när nya ledningsgator dras fram genom skog. Jag anser därför att ersättningen till berörda markägare på ett bättre sätt ska ta hänsyn till markens potentiella miljövärden och dess alternativa avkastning om den inte hade utnyttjats för allmänna infrastrukturändamål. Sammantaget bör en högre ersättning leda till att en mer marksnål teknik utvecklas och tillämpas. Mina synpunkter bör beaktas vid den fortsatta beredningen av betänkande. Det jag nu anfört bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Förköpslag, punkt 9 (V) av Momodou (V). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 9 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:410 av m.fl. (V) yrkande 9 och 2018/19:1150 av (S). Ett av kommunernas viktigaste verktyg för ett offensivt bostadsbyggande är markpolitiken. En förutsättning för att genomföra viktiga samhälls-byggnadsåtgärder är att kommunen också äger exploaterbar mark. I kommuner som blir beroende av enskilda markägares goda vilja för att planlägga och därefter bygga riskerar bostadsbyggandet att bli ojämnt, oberäkneligt och otillräckligt. Kommunernas möjlighet att förvärva attraktiv byggmark har dock minskat efter att 2010 ställde sig bakom den borgerliga regeringens förslag att avskaffa förköpslagen. Förköpslagen gav en kommun förköpsrätt vid försäljning av vissa typer av fastigheter. Lagen var ett viktigt redskap för kommunernas fysiska planering och tätbebyggelseutveckling och ett stöd för fler exploateringsavtal. har haft i uppdrag att se över kommunernas möjligheter att säkerställa att befintliga byggrätter tas i anspråk. Bakgrunden till uppdraget är det stora behovet av att snabbt få fram bostäder. Utredningen överlämnade sitt betänkande Ett snabbare bostadsbyggande (SOU 2018:67). Utredningens analyser visar att problemen med dröjsmål och byggrätter oftast avser privatägd mark, eftersom kommunerna har skarpare verktyg för att snabbt få fram bostäder på egen mark. Utredningen anser därför att kommunerna i större utsträckning bör bedriva en strategisk och långsiktig markpolitik med syfte att förvärva egen mark. Bland annat föreslår utredningen att får i uppdrag av regeringen att utreda frågan om införandet av en förköpslag som underlättar bostadsbyggande och tätortsutveckling i kommunerna. Utgångspunkten för uppdrag bör vara att utreda en ny modern förköpslag som också kommer till rätta med de problem som fanns i den tidigare förköpslagen. Enligt min mening bör regeringen ge ett sådant uppdrag till och därefter återkomma till med förslag till en ny förköpslag. Det jag nu anfört bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Jordförvärvslagstiftningen, punkt 10 (SD) av (SD), (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 10 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:1293 av m.fl. (SD) yrkande 13 och 2018/19:2425 av m.fl. (C) yrkande 37 och 2018/19:2736 av m.fl. (KD) yrkande 32. Vi anser att jordförvärvslagens nuvarande regler fyller en viktig funktion när det gäller att skapa rationella jord- och skogsbruk. Huvudsyftet med lagen är att verka för en balans i markinnehav mellan fysiska och juridiska personer samt att bidra till sysselsättning och boende i glesbygd. Många känner oro för att en ändring av jordförvärvslagens regler om förvärvstillstånd skulle leda till svårigheter för exempelvis lokalt boende att hävda sig gentemot bolag vid köp av skogs- och jordbruksfastigheter. har på uppdrag av regeringen, inom ramen för livsmedelsstrategin, närmare analyserat hur lagstiftningen om jordförvärv och arrende påverkar företagsutveckling i skogsbruks- och jordbrukssektorerna ur ett regionalt och nationellt perspektiv. Enligt rekommendationer behöver jordförvärvslagen inte ändras när det gäller möjligheten för en juridisk person att köpa mark, men man bör överväga att avskaffa bosättningskravet i jordförvärvslagen. Vi anser att det inte ska göras några ändringar av jordförvärvslagens regler om förvärvstillstånd som innebär att lokalt boendes möjligheter att konkurrera vid markköp minskar. Regeringen bör beakta våra synpunkter i det fortsatta arbetet med frågan. Det vi nu anfört bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Jordförvärvslagstiftningen, punkt 10 (C, KD) av (KD) och (C). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 10 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:2425 av m.fl. (C) yrkande 37 och 2018/19:2736 av m.fl. (KD) yrkande 32 och 2018/19:1293 av m.fl. (SD) yrkande 13. bedömer i sitt slutbetänkande (SOU 2015:15) att jordförvärvslagstiftningen har en hämmande inverkan på konkurrenskraften i svenskt jordbruk genom att försvåra extern kapitalförsörjning. Jordförvärvslagen lyfts även fram som ett hinder vid ägarskiften eftersom lagen begränsar juridiska personers möjlighet att förvärva mark från enskilda markägare. fick ett regeringsuppdrag att, inom ramen för livsmedelsstrategin, närmare analysera hur lagstiftningen om jordförvärv och arrende påverkar företagsutveckling i skogsbruks- och jordbrukssektorerna ur ett regionalt och nationellt perspektiv. De inskränkningar i äganderätten som jordförvärvslagen innebär har ansetts motiverade för att åstadkomma mer rationella brukningsenheter inom jord- och skogsbruket, för att upprätthålla balansen mellan olika ägarkategorier och för att gynna bosättning och sysselsättning i glesbygd. De fysiska personernas ägande och brukande av jorden har visat sig vara framgångsrikt för ansvars-tagande, innovationskraft och näringslivsutvecklingen på landsbygden. En ändring av jordförvärvslagen skulle exempelvis leda till svårigheter för unga att hävda sig gentemot bolag vid köp av lantbruksegendomar. Vi ser därför inte något behov av ändringar i jordförvärvslagen som skulle göra det lättare för juridiska personer som större bolag att köpa jordbruks- och skogsmark. Även lämnar i sin rapport bl.a. rekommendationen att jordförvärvslagen inte behöver ändras när det gäller möjligheten för en juridisk person att köpa mark. analyser visar att denna begränsning i lagen i praktiken inte har någon effekt på företagsutvecklingen i lant- och skogsbruket. Enligt vår mening bör jordförvärvslagens nuvarande regler om juridiska personers förvärv av egendom behållas. De utmaningar som finns när det gäller kapitalförsörjningen inom jordbruket bör lösas genom förenklingar i andra regelverk. Vi kan mot denna bakgrund inte heller se att det finns anledning att tillsätta en utredning i syfte att föreslå ändringar i jordförvärvslagen. Vi anser att regeringen ska beakta våra synpunkter i det fortsatta arbetet med frågan. Det vi nu anfört bör ställa sig bakom och tillkännage för regeringen. Översyn av fastighetsmäklarlagen, punkt 11 (V) av Momodou (V). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 11 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:410 av m.fl. (V) yrkande 35 och 2018/19:338 av (SD) yrkandena 1–7. har i Konsumentrapporten granskat fastighetsmäklarområdet och beskriver det som en av de mest problematiska marknaderna. Bostadsköp innefattar mycket pengar, och tempot på bostadsmarknaden är högt, vilket gör att det kan vara svårt för den enskilda köparen att fatta välgrundade beslut. Så kallade lockpriser gör att många deltar i budgivningar utan egentliga utsikter att vinna, vilket pressar priset uppåt. Lockpriser strider mot god fastighetsmäklarsed, och Fastighetsmäklar-inspektionen kan bl.a. varna en mäklare som ägnar sig åt att i marknadsföringssyfte sätta alltför låga utgångsbud. För att komma till rätta med budgivningar som skjuter i höjden föreslår flera åtgärder, bl.a. att mäklare vid marknadsföringen av bostäder ska ange ett bedömt marknadsvärde. gäller att mäklaren ska upprätta en förteckning över de bud som lämnas med uppgifter även om bl.a. budgivarens namn, kontaktuppgifter, det belopp som bjudits och tidpunkten för budet. Denna budgivningslista ska överlämnas till säljaren när uppdraget är slutfört. Om ett avtal ingås ska även köparen få budgivningslistan. Systemet har dock kritiserats för att inte i tillräcklig utsträckning garantera att fusk inte förekommer.