bet · H601JuU28 · 2019-06-11 00:00:00 — Polisens tillgång till underrättelser från Utskottet föreslår att antar regeringens förslag till lag om förbud mot användning av vissa uppgifter för att utreda brott. Lagen ska möjliggöra att Säkerhetspolisen och Nationella operativa avdelningen i kan bestämma inriktningen av signalspaning och ta emot underrättelser med inhämtade uppgifter även om det pågår en förundersökning. Vidare ställer sig utskottet bakom regeringens lagförslag om att ska ha tillsyn över Säkerhetspolisens och tillämpning av den nya lagen. Utskottet ställer sig även bakom regeringens lagförslag om att en felaktig hänvisning i lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder ska rättas. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Slutligen anser utskottet att bör avslå fem motionsyrkanden. I betänkandet finns två reservationer (V) och två särskilda yttranden (M, SD). Proposition 2018/19:96 Polisens tillgång till underrättelser från . Tre yrkanden i en följdmotion. Två yrkanden i motioner från allmänna motionstiden /19. Utskottets förslag till riksdagsbeslut Polisens tillgång till underrättelser från m.m. 1.Polisens tillgång till underrättelser från , punkt 1 (V) 2.Översyn av aktuella lagar som reglerar signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet, punkt 2 (V) 1.Säkerhetspolisens tillgång till underrättelser från , punkt 3 (M) 2.Säkerhetspolisens tillgång till underrättelser från , punkt 3 (SD) Bilaga 1 Förteckning över behandlade förslag Motioner från allmänna motionstiden /19 Bilaga 2 Regeringens lagförslag Utskottets förslag till riksdagsbeslut Polisens tillgång till underrättelser från antar regeringens förslag till 1. lag om förbud mot användning av vissa uppgifter för att utreda brott, 2. lag om ändring i lagen (2007:980) om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet, 3. lag om ändring i lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Därmed bifaller proposition 2018/19:96 punkterna 1–3 och avslår motion 2018/19:3075 av m.fl. (V) yrkande 1. Reservation 1 (V) Översyn av aktuella lagar som reglerar signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet 2018/19:3075 av m.fl. (V) yrkandena 2 och 3. Reservation 2 (V) Säkerhetspolisens tillgång till underrättelser från 2018/19:134 av m.fl. (SD) yrkande 20.1 och 2018/19:2880 av m.fl. (M) yrkande 4. Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (S), (KD), (M), (SD), (S), (M), (SD), (S), (S), (L), (MP), (KD), (S), (M), (C), (V) och (SD). I betänkandet behandlar utskottet regeringens proposition 2018/19:96 Polisens tillgång till underrättelser från . Regeringen föreslår en ny lag som ska göra att Säkerhetspolisen och Nationella operativa avdelningen i kan bestämma inriktningen av signalspaning och ta emot underrättelser med inhämtade uppgifter även om det pågår en förundersökning. föreslås ha tillsyn över Säkerhetspolisens och tillämpning av den nya lagen. Regeringen föreslår även att en felaktig hänvisning i lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder ska rättas. Regeringens förslag till riksdagsbeslut återges i bilaga 1. Regeringens lagförslag finns i bilaga 2. En motion har väckts med anledning av propositionen. I ärendet behandlas även två motioner från allmänna motionstiden . Förslagen i motionerna finns i bilaga 1. Polisens tillgång till underrättelser från m.m. Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag till lag om förbud mot användning av vissa uppgifter för att utreda brott och de föreslagna ändringarna i lagen om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet och i lagen om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. avslår motionsyrkanden om avslag på propositionen, om att regeringen ska besluta om en översyn av aktuella lagar som reglerar signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet och om Säkerhetspolisens tillgång till underrättelser från . Jämför reservation 1 (V) och 2 (V) samt särskilt yttrande 1 (M) och 2 (SD). Grundläggande bestämmelser om försvarsunderrättelseverksamhet finns i lagen (2000:130) om försvarsunderrättelseverksamhet. Försvarsunderrättelseverksamhet ska bedrivas till stöd för svensk utrikes-, säkerhets- och försvarspolitik och för kartläggning av yttre hot mot landet. Verksamheten får bara avse utländska förhållanden. Signalspaning är en metod för inhämtning som används i verksamheten. bedriver signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet efter inriktning av regeringen, , Försvarsmakten, Säkerhetspolisen och Nationella operativa avdelningen i samt rapporterar underrättelser med inhämtade uppgifter till berörda myndigheter. Signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet får bara bedrivas för att kartlägga vissa särskilt angivna företeelser, bl.a. yttre militära hot mot landet, strategiska förhållanden i fråga om internationell terrorism och annan grov gränsöverskridande brottslighet som kan hota väsentliga nationella intressen, utveckling och spridning av massförstörelsevapen samt främmande underrättelseverksamhet mot svenska intressen. Inhämtning genom signalspaning får i princip inte avse signaler mellan en avsändare och mottagare som båda befinner sig i . Verksamheten är reglerad i lagen (2008:717) om signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet. Försvarsunderrättelseverksamhetens förhållande till den brottsbekämpande verksamheten regleras närmare i 4 § lagen om försvarsunderrättelseverksamhet. Enligt paragrafen får det inom försvarsunderrättelseverksamheten inte vidtas åtgärder som syftar till att lösa uppgifter som enligt lagar eller andra föreskrifter ligger inom ramen för , Säkerhetspolisens och andra myndigheters brottsbekämpande och brottsförebyggande verksamhet. Bestämmelsen träffar bara åtgärder för inhämtning av information som tar sig mer konkreta uttryck än t.ex. inhämtning av signaler i elektronisk form vid signalspaning. En grundläggande princip som följer av andra regler, och som därför inte har ansetts behöva anges uttryckligen, är dock att försvarsunderrättelseverksamheten inte får innefatta förfarande i samband med förundersökningar, vissa arbetsmetoder som är förbehållna polismän och användning av straffprocessuella tvångsmedel (se prop. 2006/07:63 s. 135 f.). Polisens behov av uppgifter i underrättelser från Säkerhetspolisen och Nationella operativa avdelningen i har getts en rätt att inrikta signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet eftersom de i delar av sin verksamhet behöver uppgifter om utländska förhållanden och har begränsade möjligheter att få tillgång till uppgifterna på annat sätt än genom signalspaning. De har t.ex. inte befogenheter att självständigt bedriva polisverksamhet utanför gränser, och det internationella samarbetet har vissa begränsningar. Behovet av uppgifterna har inte ansetts kunna tillgodoses genom möjligheten att ta emot underrättelser med uppgifter från signalspaning som inriktas av andra myndigheter (se prop. 2011/12:179 s. Säkerhetspolisen behöver uppgifter från signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet för att kunna förebygga, förhindra och upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott mot säkerhet eller terrorbrott och för att kunna motverka spridning av massförstörelsevapen. Nationella operativa avdelningen i behöver uppgifterna för att kunna förebygga, förhindra och upptäcka annan allvarlig brottslighet som kan hota grundläggande samhällsintressen. Myndigheternas behov av uppgifterna understryks bl.a. av det nu rådande hotet från terrorismen. Enligt Nationellt centrum för terrorhotbedömning, som gör strategiska bedömningar av terrorhotet mot och svenska intressen, är den sammantagna terrorhotnivån i förhöjd. Inom den hotnivån ryms att terroristattentat kan utföras, och centrumet konstaterar i sin helårsbedömning att det finns individer både i och utomlands som betraktar terroristattentat mot mål i som legitima, något som illustreras av dådet på i . Regleringen av signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet har inte i sig ansetts hindra att signalspaning bedrivs kring en företeelse som det pågår en förundersökning om. Signalspaning inriktas dock i ett sådant fall inte av den myndighet där förundersökningen bedrivs, och underrättelser med uppgifter som hämtats in genom spaningen rapporteras inte till den myndigheten i fråga om den företeelse som förundersökningen gäller. Underrättelser kan däremot rapporteras till andra myndigheter, även brottsbekämpande sådana. Regleringen tillämpas därmed på ett sätt som innebär att Säkerhetspolisen och Nationella operativa avdelningen i inte får tillgång till uppgifter från signalspaning när det gäller företeelser som myndigheterna bedriver en förundersökning om. Behovet av att inom ramen för polisens underrättelseverksamhet kartlägga t.ex. ett terroristnätverk påverkas dock inte av att det pågår en förundersökning av ett enskilt brott som någon i nätverket kan vara inblandad i. Med hänsyn till det slags brottslighet som uppgifterna kan gälla anser regeringen att den beskrivna begränsningen av polisens tillgång till uppgifterna kan få allvarliga konsekvenser. Tilltron till staten och dess förmåga att fullgöra några av sina mest grundläggande uppgifter kan då påverkas negativt. Regeringen konstaterar att polisens tillgång till uppgifter från signalspaning kommer att begränsas ytterligare om det kriminaliserade området utökas. För regeringen framstår det som ett problem i sig att den nuvarande regeltillämpningen därmed kan användas som ett argument mot befogade utökningar av det kriminaliserade området. Mot den bakgrunden bedömer regeringen att Säkerhetspolisen och Nationella operativa avdelningen i bör kunna inrikta signalspaning och ta emot underrättelser med uppgifter från signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet även om det pågår en förundersökning. En ny lag som förbjuder att uppgifter i underrättelser från används för att utreda brott För att polisens tillgång till uppgifter från signalspaning ska kunna utökas behöver det enligt regeringen införas en särskild reglering av användningen av uppgifterna som förbjuder att uppgifterna används för att utreda brott, detta eftersom dagens regeltillämpning måste ses mot bakgrund av att det regelverk som är allmänt tillämpligt styr användningen av uppgifter från signalspaning. Det allmänt tillämpliga regelverket innebär inte bara att polisen får använda uppgifterna för att utreda brott, utan också att polisen kan vara skyldig att använda uppgifterna på det sättet. Det följer av bestämmelserna om rapporteringsskyldighet (9 § polislagen), förundersökningsplikt (23 kap. 1 § ) och åtalsplikt (20 kap. 6 § ). Regelverkets tillämplighet har begränsats när det gäller vissa andra uppgifter som kan träffas av förbud mot användning för att utreda brott. Så är fallet när det gäller uppgifter som tagits emot från utländska myndigheter under villkor om användningsbegränsningar (se t.ex. 5 kap. 1 § lagen [2000:562] om internationell rättslig hjälp i brottmål), uppgifter som hämtats in med stöd av interimistiska tillstånd till hemliga tvångsmedel (se t.ex. 27 kap. 21 a § ) och överskottsinformation från hemliga tvångsmedel (se t.ex. 27 kap. 23 a § ). Om den nya regleringen förbjuder att uppgifterna används för att utreda brott bedömer regeringen att frågan om huruvida det pågår en förundersökning skulle förlora den rättsliga betydelse den har . Säkerhetspolisen och Nationella operativa avdelningen i kommer då att kunna inrikta signalspaning och ta emot underrättelser med uppgifter från signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet även om det pågår en förundersökning. Vidare kommer att kunna rapportera underrättelser till berörda myndigheter även om det pågår en förundersökning. Regleringen bör enligt regeringen gälla generellt för uppgifter i underrättelser från . När det gäller omfattningen av förbudet mot användning av uppgifter i underrättelser från för att utreda brott konstaterar regeringen att brott normalt utreds inom ramen för en förundersökning. I vissa fall kan brott utredas utan förundersökning genom en s.k. förenklad utredning (23 kap. 22 § ), men det saknar praktisk betydelse här. Förbudet bör enligt regeringen omfatta både användning för att inleda (eller återuppta) en förundersökning och användning i en pågående förundersökning. Eftersom förbudet alltså bör vara allmänt bör det när det gäller användning i en pågående förundersökning inte bara vara otillåtet att lägga uppgifter till grund för ett beslut, t.ex. ett beslut om tvångsmedel. Enligt regeringens uppfattning bör det inte heller vara tillåtet att i brottsutredande syfte t.ex. använda uppgifter som utgångspunkt för frågor under ett förhör. En polisman som får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal ska som huvudregel rapportera det till sin förman så snart det kan ske (9 § polislagen). Vissa andra tjänstemän har samma skyldighet. Eftersom det förbud som föreslås i propositionen omfattar all användning för att utreda brott får förbudet enligt regeringen dock anses begränsa rapporteringsskyldigheten. En förundersökning ska inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har förövats (23 kap. 1 § ). Förbudet mot användning för att utreda brott träffar användning för att inleda en förundersökning och begränsar därför även förundersökningsplikten. Det bör inte göras några undantag från förbudet mot användning av uppgifter för att utreda brott Enligt regeringen bör den nya regleringens förbud mot användning av uppgifter i underrättelser från för att utreda brott som utgångspunkt vara absolut, dvs. gälla utan undantag. Ett förbud som är utformat på det sättet omfattar även uppgifter som är till fördel för misstänkta och uppgifter om allvarliga brott. En grundläggande fråga är hur ett absolut förbud mot användning av uppgifter för att utreda brott förhåller sig till krav på en rättvis rättegång. Enligt artikel 6 i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () gäller att var och en vid prövningen av en anklagelse för brott ska vara berättigad till en rättvis rättegång. Utmärkande för en rättvis rättegång är bl.a. att parterna är likställda och att den ena inte gynnas på den andras bekostnad samt att processen är kontradiktorisk. I brottmål innebär principen om parternas likställdhet att den misstänkte inte får ha sämre möjligheter än åklagaren att föra sin talan inför domstolen. Principen om ett kontradiktoriskt förfarande, som är nära sammanlänkad med den om parternas likställdhet, syftar till att garantera att båda parter får kännedom om allt material i processen och att de får tillfälle att framföra sina synpunkter på materialet. Bedömningen enligt artikel 6 i ska, enligt praxis, omfatta förfarandet som helhet snarare än enskilda inslag. I linje med det bedömer regeringen att frågan om vilka uppgifter som får användas för att utreda brott, liksom frågorna om vilken utredning som får läggas fram för en nationell domstol och hur utredningen ska värderas, i första hand är en angelägenhet för den nationella rättsordningen. Om uppgifter i underrättelser från ska eller inte ska få användas för att utreda brott är därmed främst en angelägenhet för den svenska lagstiftaren. Med hänsyn till kravet på att förfarandet som helhet ska kunna betecknas som rättvist är det dock från ett konventionsperspektiv av betydelse att ett förbud mot att uppgifter används för att utreda brott kan leda till att försvaret i ett enskilt fall inte får del av allt relevant material. Artikel 6 i innefattar ingen ovillkorlig rätt att få del av allt relevant material. Den rätt att få del av material som följer av artikeln kan i stället begränsas med hänsyn till vissa motstående intressen, t.ex. nationell säkerhet. Enligt praxis får försvarets rättigheter begränsas på det sättet bara om det är absolut nödvändigt. Om en begränsning görs ska processen innehålla kompensatoriska inslag som säkerställer att den misstänkte ändå får en rättvis rättegång. Ett krav på en rättvis rättegång finns också i 2 kap. 11 § regeringsformen. Bestämmelsen, som började gälla 2011, anknyter till artikel 6 i men har en självständig betydelse i förhållande till konventionen. I förarbetena anges att det i kravet på en rättvis rättegång ligger en rad processuella rättigheter som i materiellt hänseende redan är fastslagna i den svenska processordningen, t.ex. ett krav på att parterna ska vara likställda i ett kontradiktoriskt förfarande. Enligt förarbetena innebar den nya bestämmelsen ingen ändring i sak (se prop. 2009/10:80 s. 251 f.). Enligt regeringen kan införandet av ett förbud mot användning av uppgifter i underrättelser från för att utreda brott motiveras med hänvisning till nationell säkerhet. Det följer av att uppgifterna kan behöva röjas om de används för att utreda brott. Ett röjande av uppgifterna i underrättelserna kan medföra oreparerbara skadeverkningar på såväl lång som kort sikt för svensk försvarsunderrättelseförmågas förutsättningar att bidra till säkerhet. Ett avslöjande av en kapacitet att hämta in information om en viss företeelse kan skada den försvarsunderrättelseverksamhet som bedrivs för andra ändamål. Ett röjande kan också svårt skada det internationella samarbetet och vålla fara för säkerhet på den grunden. En stor del av uppgifterna är mot den här bakgrunden av synnerlig betydelse för säkerhet och alltså s.k. kvalificerat hemliga. Att uppgifterna i underrättelserna kan behöva röjas om de används för att utreda brott beror på att den misstänkte har en rätt till insyn i förunder-sökningen. Insynsrättens omfattning varierar beroende på i vilket skede förundersökningen befinner sig. Under pågående förundersökning gäller rätten, enligt 23 kap. 18 § , i den mån den kan utövas utan men för utredningen och med de begränsningar som följer av 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Den som anhålls eller häktas har dessutom en rätt att ta del av de omständigheter som ligger till grund för be-slutet om frihetsberövande. När den misstänkte har underrättats om att för-undersökningen har slutförts begränsas insynsrätten inte längre av regler. Enligt 23 kap. 18 a § kan begränsningar dock följa av 10 kap. 3 och 3 a §§ offentlighets- och sekretesslagen. Den regleringen innebär bl.a. att den misstänkte har en ovillkorlig rätt att ta del av allt material som har betydelse för åklagarens ställningstagande i åtalsfrågan. En annan ordning har bedömts vara oförenlig med artikel 6 i (se prop. 2016/17:68 s. 62–65). Regeringen anser inte att rätten till en rättvis rättegång hindrar att förbudet mot användning av uppgifter i underrättelser från för att utreda brott ges en absolut utformning. Bedömningen gäller också i förhållande till regeringsformens krav på en rättvis rättegång, även om det har skett en viss nationell rättsutveckling på området. I bedömningen ligger att regeringen anser att den begränsning av försvarets rättigheter som förbudet kan innebära i ett enskilt fall är absolut nödvändig. Om försvarets rättigheter begränsas ska processen, som framgår ovan, innehålla kompensatoriska inslag som säkerställer att den misstänkte ändå får en rättvis rättegång. Vilka sådana inslag som krävs måste, enligt regeringen, rimligen bero på vilket slags begränsningar det är fråga om. Det är därmed av betydelse att det som föreslås här är ett absolut förbud mot användning av uppgifter för att utreda brott, inte t.ex. att vissa uppgifter ska få användas utan att behöva delges den misstänkte enligt de regler som annars gäller. Regeringen föreslår, med hänsyn till det, att de brottsbekämpande myndigheterna ska begränsa enskilda tjänstemäns tillgång till uppgifter i underrättelser från och att ska ha tillsyn över polisens tillämpning av regelverket (se nedan). Enskilda kommer att kunna vända sig till nämnden, på samma sätt som de kan vända sig till andra tillsynsmyndigheter, även om nämnden enligt förslaget inte ska ha någon skyldighet att utföra kontroller på begäran av enskilda. Tillgången till uppgifterna i underrättelserna bör begränsas Säkerhetspolisen och Nationella operativa avdelningen i är de enda brottsbekämpande myndigheter som får inrikta signalspaning och är därför, inom samma krets av myndigheter, de primära mottagarna av underrättelser från . En reglering behövs därför i första hand hos polisen och åklagarmyndigheterna. Det är enligt regeringen dock varken rimligt eller praktiskt om möjligheten att använda de aktuella uppgifterna varierar mellan de brottsbekämpande myndigheterna. Regleringen bör därför gälla hos samtliga sådana myndigheter. Eftersom regleringen föreslås gälla hos samtliga brottsbekämpande myndigheter kommer den att medföra att även övriga brottsbekämpande myndigheter kan ta emot underrättelser parallellt med pågående förundersökningar. Mot den här bakgrunden anser regeringen att tillgången till uppgifterna i underrättelserna bör begränsas hos de brottsbekämpande myndigheterna. En begränsning av tillgången kan enligt regeringen ha betydelse för allmänhetens acceptans och förtroende för den nya ordningen. En del i det är att risken för att uppgifterna ska användas på ett otillåtet sätt minskar om tillgången till dem begränsas i de delar av verksamheten där de inte får användas. Begränsningen behövs enligt regeringen också för att tillgodose bl.a. integritets- och säkerhetsskyddsintressen. Regeringen anser att ett lämpligt krav i lag är att de brottsbekämpande myndigheterna ska begränsa tillgången till uppgifterna i underrättelserna utifrån vem som har ett behov av dem för att fullgöra sina arbetsuppgifter. Hur ett visst slags uppgifter får användas har en avgörande betydelse för vem som behöver ha tillgång till dem, och myndigheterna bör därför särskilt beakta att uppgifterna inte får användas för att utreda brott. Tillsyn över tillämpningen av den nya lagen Regeringen anser att den nya lagen gör att det finns skäl att införa nya bestämmelser om tillsyn över den brottsbekämpande verksamheten. Enligt regeringen bör ges i uppdrag att ha tillsyn över Säkerhetspolisens och tillämpning av den nya lagen. Tillsynen bör omfatta tillämpningen av både förbudet mot användning av uppgifter för att utreda brott och bestämmelsen om begränsning av tillgången till uppgifter. För tillsynen bör enligt regeringen i huvudsak gälla samma regler som för den tillsyn som har . Det innebär att nämnden kommer att ha rätt att få de uppgifter och upplysningar, den information och det biträde som nämnden begär av Säkerhetspolisen och . Även domstolar samt förvaltningsmyndigheter som inte omfattas av tillsynen kommer att vara skyldiga att lämna de uppgifter som nämnden begär (4 § lagen [2007:980] om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet). Ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder Efter ett lagstiftningsarbete för att ta fram en ny kustbevakningslag (se prop. 2018/19:16, bet. 2018/19:FöU4, rskr. 2018/19:130) har det upptäckts ett fel i 8 § lagen (1998:714) om ersättning vid frihetsberövanden och andra tvångsåtgärder. Regeringen föreslår att felet, som består i en oriktig hänvisning till en bestämmelse i 29 § polislagen, rättas. Enligt regeringen är förslagen i propositionen angelägna och bör träda i kraft . Lagändringarna föreslås därför träda i kraft . Regeringen gör bedömningen att det inte behövs några övergångsbestämmelser. I kommittémotion 2018/19:3075 av m.fl. (V) yrkande 1 yrkas avslag på propositionen. Enligt motionärerna innebär regeringens förslag ytterligare steg mot ett övervakningssamhälle. De anför vidare att massavlyssning utan konkret brottsmisstanke inte bör få förekomma. De aktuella lagarna som reglerar signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet bör enligt motionärerna i stället omarbetas. Enligt yrkande 2 samma motion bör regeringen återkomma med förslag till lagstiftning som bygger på att signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet som huvudregel endast får ske vid misstanke om brott.