bet · H601JuU27 · 2019-06-12 00:00:00 — Detta innebär att avsikten ska vara att påverka offentliga organ eller den som yrkesmässigt bedriver nyhetsförmedling eller annan journalistik att vidta eller avstå från att vidta en åtgärd, eller att hämnas en åtgärd. Regeringen anser att intresset av att kunna förebygga, förhindra och upptäcka sådan brottslighet väger tungt. Regeringen anser även att behovet, och den förväntade nyttan, av tvångsmedlet i detta fall väger tyngre än integritetsintresset hos dem som kan bli föremål för tvångsmedelsanvändningen, och att brotten tillhör den kategori som enligt Tele2-domen berättigar myndigheterna att få tillgång till uppgifter. Abonnemangsuppgifter och lagringsplats m.m. Med uppgift om abonnemang i lagen om elektronisk kommunikation avses t.ex. uppgifter om abonnentens nummer, namn, titel och adress. Vidare har det ansetts innefatta såväl fasta som dynamiska ip-adresser och IMSI-nummer (ett nummer som är kopplat till abonnentens simkort och därmed telefonnummer). Som utgångspunkt bör uppgifter om abonnemang definieras som uppgifter som identifierar abonnenten eller den registrerade användaren bakom ett visst nummer eller en viss adress, i motsats till uppgifter som redogör för hur numret eller adressen har använts. Enligt nuvarande regelverk har tillgången till uppgifter om abonnemang inte bedömts utgöra ett hemligt tvångsmedel och regleras direkt i lagen om elektronisk kommunikation. De har också bedömts som mindre integritetskränkande. Vid en misstanke om brott finns det en skyldighet för leverantörerna att lämna ut uppgifter om abonnemang oavsett brottets allvar och utan förhandskontroll av någon oberoende myndighet. Regeringen gör bedömningen att Tele2-domen inte omfattar uppgifter om abonnemang, utan att domen framför allt rör trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter. De gällande reglerna om rätten till tillgång till abonnemangsuppgifter är därför, anför regeringen, förenliga med , och det finns inte skäl att ändra dessa. Även de svenska reglerna om skydds- och säkerhetsnivåer och om utplåning av uppgifter uppfyller enligt regeringen de krav som ställer, liksom reglerna om tillsyn. Däremot har det i den svenska regleringen inte funnits någon bestämmelse om var lagringen ska ske. Regeringen föreslår därför att det ska regleras i förordning att lagringen ska ske inom EU. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Regeringen anför att de föreslagna anpassningarna av regelverket till kan förväntas få konsekvenser för enskilda, de brottsbekämpande myndigheterna och teleoperatörerna. En lagringsskyldighet som är begränsad till ett antal uppgiftsslag, förbudet mot lagring utanför EU och förslaget att åklagare ska fatta beslut enligt inhämtningslagen förväntas sammantaget stärka integritets- och person-uppgiftsskyddet. En begränsad lagringsskyldighet kan, som flera remissinstanser påpekar, minska möjligheterna att bekämpa brott. Påverkan på underrättelse-verksamheten kommer sannolikt att bli större än på förundersöknings-verksamheten eftersom det i den förstnämnda verksamheten saknas straffprocessuella tvångsmedel som kan kompensera för en sänkt effektivitet i de hemliga tvångsmedlen enligt inhämtningslagen och preventivlagen. Enligt regeringen behöver förslaget emellertid inte innebära att brottsligheten i samhället kommer att öka i stort. Möjligheten att hämta in uppgifter i underrättelseverksamhet om brottslig verksamhet som innefattar statsstyrt företagsspioneri och vissa s.k. systemhotande brott innebär vidare att dessa brott mer effektivt kommer att kunna förebyggas, förhindras och upptäckas. De tekniska anpassningar som behövs för en förändrad lagringsskyldighet kommer att leda till kostnadsökningar för de flesta teleoperatörer. Regeringen anser emellertid att den gällande modellen för kostnadsfördelning mellan operatörerna och det allmänna inte bör frångås, bl.a. eftersom televerk-samheten är av sådant slag att det är oundvikligt att ett förhållandevis stort samhällsansvar måste följa med verksamheten och eftersom modellen sammantaget är samhällsekonomiskt kostnadseffektiv. Området för elektronisk kommunikation är i ständig förändring med nya kommunikationstjänster som tillkommer som andra tjänster försvinner eller används mindre, vilket leder till nya kommunikationsmönster hos användarna. Det kan i sin tur få till följd att bedömningen av vad som bör lagras förändras . Frågan om hur ska tolkas är också föremål för prövning av . Vidare pågår det inom EU-kretsen arbete i frågan, bl.a. diskussioner om huruvida det bör införas ett nytt för datalagring på det brottsbekämpande området. Mot denna bakgrund anser regeringen att det kan finnas anledning att utvärdera de ändringar som föreslås senast efter ikraftträdandet. I kommittémotion 2018/19:3069 av m.fl. (V) yrkande 1 begär motionärerna att propositionen ska avslås. Motionärerna anför att regeringens förslag inte är tillräckligt avgränsat, och därmed kommer en mängd uppgifter som härrör från personer som inte alls deltar i kriminell verksamhet att lagras. Förslaget är därför oproportionerligt och leder till en icke godtagbar massövervakning. Enligt motionärerna finns det en risk att regeringens förslag kommer att bedömas strida mot därför att det trots förändringarna innebär en för generell och odifferentierad lagring. I samma motion yrkande 2 begär motionärerna att regeringen ska återkomma med ett förslag om riktad datalagring. Det är, anför motionärerna, en brist att regeringen inte valt att utreda närmare hur en mer riktad lagring skulle kunna utformas. En riktad lagring mot vissa personkretsar, vissa geografiska områden eller personer som använder speciella tekniska lösningar skulle leda till att kraven på proportionalitet och effektivitet och värnandet av den personliga integriteten bättre skulle uppfyllas. På så sätt skulle man även få en garanti för att förslaget inte strider mot . I kommittémotion 2018/19:3072 av m.fl. (C) yrkande 1 anförs att beslut om att inhämta uppgifter bör tas av en oberoende part. Det kan ifrågasättas om regeringens förslag att åklagare ska besluta om inhämtning av uppgifter enligt inhämtningslagen är förenlig med dom i delen om förhandskontroll av en oberoende myndighet. Beslutsfattandet enligt inhämtningslagen bör därför flyttas till en oberoende myndighet, och den lämpligaste lösningen vore en särskilt inrättad nämnd. I samma motion yrkande 2 anför motionärerna att förslaget om att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, ska kunna meddela närmare föreskrifter om lagringstiden innebär en möjlighet till kraftigt utökade lagringstider. I stället bör det i lag anges att de uppgifter som omfattas av lagringsskyldigheten ska lagras den tid regeringen föreskriver, dock som längst räknat från den dag då kommunikationen avslutades. En sådan ordning skulle begränsa en framtida regerings möjlighet att utöka lagringstiden och skydda den personliga integriteten. Regeringen bör därför återkomma med ett förslag om begränsningar när det gäller föreskrifter om lagringstiden. I yrkande 3 begärs en översyn av regelverket från ikraftträdandet, i stället för regeringens förslag . I kommittémotion 2018/19:3077 av m.fl. (SD) begärs att regeringens förslag till ändring i 6 kap. 16 d § lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation ska antas med den ändringen att den första strecksatsen i första stycket ”– Uppgifter som genereras eller behandlas vid telefonitjänst och meddelandehantering via mobil nätanslutningspunkt ska lagras . Lokaliseringsuppgifter ska dock lagras i endast .” ska ersättas med ”– Uppgifter som genereras eller behandlas vid telefonitjänst och meddelandehantering ska lagras . Lokaliseringsuppgifter ska dock lagras i minst sex månader.”. Motionärerna anför att de föreslagna kraven på lagring inte är tillräckliga för att på ett tillfredsställande sätt kunna utreda och beivra brottslighet. De brottsbekämpande myndigheterna har ett klart behov av lokaliseringsuppgifter, varför dessa bör lagras längre. Vidare är det problematiskt att föreskriva lagringsskyldighet endast för uppgifter vid telefonitjänst eller meddelandehantering via en mobil nätanslutningspunkt. Förslaget kan ha starkt normerande konsekvenser för brottsliga element och riskerar dessutom att bli omsprunget av den tekniska utvecklingen. I kommittémotion 2018/19:3079 av m.fl. (M, KD) begärs i yrkande 1 att regeringen ska återkomma med en mer långtgående lagstiftning för datalagring med koppling till nationell säkerhet. I yrkande 2 begärs att regeringen ser över möjligheten till en utvidgad lagstiftning om datalagring generellt, och i yrkande 3 anförs att regeringen bör säkerställa att ett särskilt format för överlämning av datalagrade uppgifter från teleoperatörerna till de brottsbekämpande myndigheterna införs. Motionärerna anför att , och anser att den lagringsskyldighet som gällt i utgör en miniminivå och att datalagring för Säkerhetspolisen är strängt nödvändigt för brottsbekämpningen. En mer omfattande lagringsskyldighet än vad utredningen har föreslagit skulle vara förenlig med , särskilt på området nationell säkerhet. Det öppnas i Tele2-domen uttryckligen för mer tillåtande nationella regler på detta område. Att rättsläget inte är helt klarlagt är inte ett hinder för att få en svensk lagstiftning på plats. Regeringen bör därför återkomma till med lagförslag som ger mer långtgående möjligheter till datalagring med koppling till nationell säkerhet. Vidare, anför motionärerna, är den föreslagna lagstiftningen rent generellt för snäv. Flera remissinstanser har i sina remissvar angett att de anser att en mer omfattande lagringsskyldighet än vad utredningen föreslagit skulle vara förenlig med . Frågan om datalagringens omfattning bör genomgå en ny översyn med målet att datalagringen ska utökas. Det svenska regelverket ska vara så långtgående som tillåter. Ett problem slutligen, vad gäller datalagring av mer praktiskt slag, är enligt motionärerna att teleoperatörerna överlämnar de efterfrågade uppgifterna till de brottsbekämpande myndigheterna på olika sätt. Det rimliga är att uppgifterna levereras på ett enhetligt sätt som innebär en enkel hantering för de brottsbekämpande myndigheterna. Regeringen bör säkerställa att det införs ett särskilt format för överlämning av datalagrade uppgifter från teleoperatörerna till de brottsbekämpande myndigheterna. Utskottet har tidigare uttalat att hemliga tvångsmedel, bl.a. inhämtning av lagrade uppgifter om elektronisk kommunikation, fyller en mycket viktig funktion i de brottsbekämpande myndigheternas arbete och att de innebär en reell nytta (se t.ex. bet. 2018/19:JuU9). uttalanden i den s.k. Tele2-domen har lett till att många teleoperatörer inte lagrar uppgifter i samma utsträckning som tidigare, med kännbara konsekvenser för myndigheternas förmåga att förhindra, utreda och lagföra brott. Det är därför angeläget att få en lagstiftning om datalagring som är förenlig med på plats, och som teleoperatörerna måste följa. Utskottet ser således positivt på att regeringen nu har överlämnat ett förslag på en sådan lagstiftning. Utskottet delar regeringens bedömning att det är nödvändigt att anpassa de svenska reglerna om datalagring för att dessa ska vara förenliga med . Det är, som regeringen anför, av flera skäl uteslutet att helt upphäva operatörernas lagringsskyldighet. Vid varje annan anpassning måste en proportionalitetsbedömning göras, och de brottsbekämpande myndigheternas behov av effektiva verktyg i sitt arbete vägas mot det grundlagsskyddade skyddet för medborgarnas personliga integritet, i enlighet med uttalanden i Tele2-domen. Regeringens förslag är ett steg i rätt riktning, men enligt utskottet lider förslaget i detta hänseende av vissa brister. För det första är det en tydlig brist att regeringen inte föreslår en mer långtgående skyldighet att lagra uppgifter med koppling till nationell säkerhet, dvs. när det gäller Säkerhetspolisens verksamhet. I Tele2-domen öppnas det för mer tillåtande nationella regler på detta område. Att inte föreslå särskilda regler för lagring av uppgifter med koppling till nationell säkerhet är en felbedömning som riskerar att få allvarliga konsekvenser. Enligt utskottet är det faktum att rättsläget inte är helt klarlagt inte ett hinder för att få en svensk lagstiftning på plats. Att som regeringen hänvisa till pågående mål i är att inta en alltför defensiv hållning med hänsyn till att det handlar om förmåga att förebygga och avvärja terrorism. Det bör framhållas att också Säkerhetspolisen, Försvarsmakten och i sina remissvar angett att de anser att en mer omfattande lagringsskyldighet än vad Utredningen om datalagring och har föreslagit skulle vara förenlig med , särskilt på området nationell säkerhet. Vidare anser utskottet att den föreslagna lagstiftningen rent generellt är för snäv mot bakgrund av datalagringens stora betydelse för att upptäcka, förhindra, bekämpa, utreda och lagföra brott. Till exempel är de lagringstider som regeringen föreslår snävt tilltagna. Här kan nämnas att remissinstanserna och särskilt har poängterat att varje förkortning av lagringstiden innebär en motsvarande försämring för brottsbekämpningen. Dessutom är bl.a. fast telefoni undantagen från datalagringsskyldigheten, vilket också riskerar att leda till negativa konsekvenser. Mot bakgrund av det anförda bör frågan om datalagringsskyldighetens omfattning genomgå en ny översyn med målet att datalagringen ska utökas. Det svenska regelverket ska vara så långtgående som tillåter. bör därför tillkännage för regeringen att den skyndsamt ska återkomma med ett förslag som dels innebär en mer omfattande skyldighet att lagra uppgifter med koppling till nationell säkerhet, dels innebär en mer omfattande lagringsskyldighet generellt. Därmed tillstyrker utskottet motion 2018/19:3079 (M, KD) yrkande 1 och 2. Utskottet är däremot inte berett att ställa sig bakom det lagförslag som föreslås i motion 2018/19:3077 (SD) om bl.a. ökade lagringstider. Motionen avstyrks således. Som utskottet anfört ovan är regeringens lagförslag ett steg i rätt riktning. Utöver de synpunkter som tidigare anförts anser utskottet att förslaget är ändamålsenligt utformat. Utskottet delar regeringens uppfattning att brottslig verksamhet som innefattar statsstyrt företagsspioneri och grov misshandel eller olaga frihetsberövande i systemhotande syfte bör omfattas av de brottsbekämpande myndigheternas möjlighet att hämta in uppgifter om elektronisk kommunikation i underrättelseverksamhet. Mot denna bakgrund tillstyrker utskottet regeringens förslag till ändring av bestämmelserna om datalagring och tillgång till lagrade uppgifter. Detta innebär att utskottet således inte instämmer i det som motionärerna i motion 2018/19:3069 (V) yrkande 1 anför om att förslagen är oproportionerliga och leder till en icke godtagbar massövervakning. Motionsyrkandet om att avslå propositionen avstyrks därför. Utskottet anser, liksom regeringen, att en riktad lagring varken innebär en ändamålsenlig, proportionerlig eller lämplig lösning eftersom det inte på förhand går att veta av vem, var eller när ett brott kommer att begås. Därmed avstyrker utskottet motion 2018/19:3069 (V) yrkande 2 om att närmare utreda en sådan lagring. Enligt utskottet är förslagen i propositionen som rör förhandskontroll av en oberoende myndighet väl avvägda. Utskottet delar regeringens bedömning att åklagare uppfyller krav i detta avseende och avstyrker därför motion 2018/19:3072 (C) yrkande 1 om att vidare utreda förutsättningarna för att exempelvis inrätta en särskild nämnd. Vidare saknas det enligt utskottet skäl att begränsa regeringens möjlighet att meddela närmare föreskrifter om lagringstiderna för att förhindra att dessa utökas och utskottet avstyrker även motion 2018/19:3072 (C) yrkande 2. Det som anförs i propositionen om en översyn av regelverket senast efter lagändringarnas ikraftträdande är enligt utskottet väl avvägt. Motion 2018/19:3072 (C) yrkande 3 avstyrks därmed. Utskottet utgår slutligen från att de brottsbekämpande myndigheterna och teleoperatörerna i samverkan kommer att enas om en lämplig och enhetlig form för överlämnande av lagrade uppgifter och anser därmed inte att det finns anledning att föreslå något tillkännagivande om att säkerställa ett särskilt format för detta. Motion 2018/19:3079 (M, KD) yrkande 3 avstyrks således. Avslag på propositionen, punkt 1 (V) av (V). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 1 borde ha följande lydelse: avslår regeringens förslag. 2018/19:3069 av m.fl. (V) yrkande 1. Jag anser att förslaget, trots regeringens ambitioner, inte är tillräckligt avgränsat. Förslaget innebär att en mängd uppgifter som härrör från personer som inte alls deltar i kriminell verksamhet kommer att lagras. Det är därför oproportionerligt och leder till en icke godtagbar massövervakning. Jag anser även, i likhet med flera remissinstanser, att det finns en risk för att regeringens förslag kommer att bedömas strida mot därför att det trots förändringarna innebär en alltför generell och odifferentierad lagring. Jag vill inte heller att den tillfälliga bestämmelsen i inhämtningslagen blir permanent. Grunden till mitt ställningstagande är att de brott som avses, och som har mindre än i straffskalan, enligt min mening inte står i proportion till det integritetsintrång som bevakade personer utsätts för. bör därför avslå propositionen i dess helhet. Mobil nätanslutningspunkt och lagringstid, punkt 2 (SD) av (SD), (SD) och (SD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 2 borde ha följande lydelse: antar 6 kap. 16 d § regeringens förslag till lag om ändring i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation med den ändringen att paragrafen ska ha den lydelse som vi föreslår i bilaga 3. 2018/19:3077 av m.fl. (SD) och bifaller delvis proposition 2018/19:86 punkt 1 i denna del. Vi ställer oss i huvudsak bakom regeringens förslag till anpassning av reglerna om datalagring. I vissa delar anser vi dock att regeringen har gått alltför långt. Som både och Säkerhetspolisen anför i sina remissvar försämrar förslaget myndigheternas möjlighet att på ett tillfredsställande sätt utreda och beivra brottslighet. I synnerhet bör Säkerhetspolisens resonemang om att lagring av uppgifter är strängt nödvändig och att lokaliseringsuppgifter är av helt avgörande betydelse beaktas. Det är naturligt att en avvägning måste göras mellan samhällets intresse av att minska brottsligheten och individens rätt att inte bli oskäligt övervakad. Detta hindrar emellertid inte en mer långtgående lösning. Inte heller och Tele2-domen hindrar enligt vår mening en mer långtgående lösning. De brottsbekämpande myndigheterna har ett klart behov av lokaliseringsuppgifter. Vidare har de brottsbekämpande myndigheterna framfört att det finns en problematik med en lagringsskyldighet endast för uppgifter vid telefonitjänst eller meddelandehantering via en mobil nätanslutningspunkt i stället för att även inkludera fast telefoni eller fast ip-telefoni. Förslagen syns ha differentierats för sakens skull, med en rädsla för att åter underkännas av , utan att följderna av den föreslagna regleringen beaktats. Utredningen om datalagring och konstaterar visserligen att majoriteten av den inhämtning som sker kan hänföras till mobiltelefontrafik, men som Säkerhetspolisen anför kan det liggande förslaget ha starkt normerande konsekvenser för brottsliga element. Förslaget riskerar dessutom att bli omsprunget av den tekniska utvecklingen. Vidare bör man fråga sig hur starkt individens intresse i detta fall är av en begränsad lagringstid. Tidsaspekten bör i vår mening bestämmas utifrån de brottsbekämpande myndigheternas behov, men vi bör göra allt för att tillgodose individens intresse av digital integritet i övrigt. Mot bakgrund av det anförda föreslår vi en annan lydelse av 6 kap. 16 d § första stycket lagen om elektronisk kommunikation. Riktad datalagring, punkt 4 (V) av (V). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 4 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:3069 av m.fl. (V) yrkande 2. Min grundinställning har varit att de nuvarande reglerna om datalagring, som bygger på datalagringsdirektivet, strider mot de grundläggande rättigheterna och inskränker medborgarnas integritet. Mot bakgrund av den brottsutveckling som har skett, där internet och mobiltelefoner i större utsträckning än tidigare används som brottsverktyg, finns det dock skäl att tillåta viss datalagring för att beivra grova brott. Tyvärr är det i praktiken svårt för polisen att utreda vissa brott som begås genom elektronisk kommunikation. Befintliga tvångsmedel som exempelvis husrannsakan och beslag räcker inte alltid till. Det kan därför finnas anledning att lagra elektroniska uppgifter t.ex. i syfte att bevisa att en person begår barnpornografibrott via nätet. Lagrade uppgifter som bilder på övergrepp och lokaliseringsuppgifter underlättar polisens arbete med att hitta utsatta barn, något som dessvärre är mycket svårt . Jag anser mot denna bakgrund, liksom flera remissinstanser, att det är en brist att regeringen inte har valt att närmare utreda hur en mer riktad lagring skulle kunna utformas. Enligt min mening skulle en riktad lagring mot en viss personkrets, ett visst geografiskt område eller personer som använder speciella tekniska lösningar leda till att kraven på proportionalitet, effektivitet och värnande av den personliga integriteten bättre skulle uppfyllas. På så sätt skulle man även få en garanti för att förslaget inte strider mot . Regeringen bör därför återkomma med ett förslag om riktad datalagring. Ett större skydd för den personliga integriteten, punkt 5 (C) av (C). Jag anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 5 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2018/19:3072 av m.fl. (C) yrkandena 1–3. Lagstiftning som riskerar att kränka den personliga integriteten måste vara proportionerlig och transparent och ha tydliga regler och spärrar mot missbruk och ändamålsglidningar. I stora delar är det nu aktuella förslaget väl avvägt, men det finns vissa brister. Regeringen föreslår att åklagare ska besluta om tillstånd för att inhämta uppgifter om elektronisk kommunikation i de brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet enligt inhämtningslagen. Flera remissinstanser pekar på att regeringens lösning skulle strida mot dom i delen som handlar om att en oberoende myndighet ska besluta om inhämtning av uppgifter och föreslår andra lösningar än regeringens. Eftersom det kan ifrågasättas om åklagare uppfyller krav på oberoende anser jag, liksom ett antal remissinstanser, att beslutsfattandet enligt inhämtningslagen bör flyttas till en oberoende myndighet och att den lämpligaste lösningen vore en särskilt inrättad nämnd. Regeringen bör återkomma med ett förslag på en mer hållbar lösning i denna fråga. Det är vidare av yttersta vikt att den personliga integriteten skyddas genom att lagringstiderna begränsas. Regeringen föreslår i propositionen att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska kunna meddela närmare föreskrifter om lagringstiderna. Detta riskerar enligt min mening att innebära en möjlighet till kraftigt utökade lagringstider. Jag vill att det, i linje med vad utredningen föreslår, i stället i lag ska anges att de uppgifter som omfattas av lagringsskyldigheten ska lagras den tid som regeringen föreskriver, dock som längst räknat från den dag då kommunikationen avslutades. En sådan ordning skulle begränsa en framtida regerings möjlighet att utöka lagringstiden och skydda den personliga integriteten. Regeringen bör därför återkomma med ett förslag på tydligare gränser för framtida förändringar av lagringstiden. Slutligen är området för elektronisk kommunikation i ständig förändring med nya kommunikationstjänster som tillkommer som andra tjänster försvinner eller används mindre.