bet · H601MJU18 · 2019-06-04 00:00:00 — Enligt upplysning från () bereds utredningens förslag fortfarande inom , och det finns inget besked om när förslaget kan skickas på remiss. I , Country Report – , SWD (2017) 56 final konstaterade kommissionen vissa brister när det gäller hur uppfyller internationella åtaganden i fråga om miljöorganisationers talerätt. Kommissionen ansåg att svensk rätt delvis ställer upp för höga krav för att en miljöorganisation ska anses ha talerätt. Vidare ansåg kommissionen att miljöorganisationer fortfarande inte ges talerätt inom alla miljösektorer. Kommissionen har i rapporten också uttalat vilka åtgärder bör vidta för att komma till rätta med bristerna. svarade dåvarande miljöminister bl.a. följande på en skriftlig fråga (fr. 2016/17:1572) om miljöorganisationers talerätt i jaktfrågor: […] har frågat mig om jag avser att vidta några åtgärder för att se över de krav som ställs för att en miljöorganisation ska ha talerätt vid jaktfrågor i syfte att göra verktyget mer proportionerligt i förhållande till dess effekter. Det är en allmän förvaltningsrättslig princip att förvaltningsmyndigheters beslut som innebär någon form av rättsverkan ska kunna överklagas av den som berörs av beslutet. När det gäller frågor om jakt på arter som, liksom vargen, omfattas av EU:s art- och habitatdirektiv har såväl som slagit fast att enskilda, bl.a. miljöorganisationer, måste ha möjlighet att få frågor om huruvida skyldigheterna i direktivet uppfylls på nationell nivå prövade i domstol. Beslut om jakt på arter som omfattas av art- och habitatdirektivet och fågeldirektivet ska därför kunna prövas i domstol. Detta ligger i linje med den inom svensk rätt bärande tanken bakom miljöorganisationers talerätt, nämligen att de företräder allmänna intressen. Regeringen anser att det är viktigt att stärka allmänhetens tillgång till miljöinformation, rättslig prövning och medverkan i beslutsprocesser. Varje åtgärd måste dock naturligtvis föregås av en noggrann avvägning mellan olika intressen och utifrån sina respektive förutsättningar. Det finns flera exempel på frågor som bereds av regeringen som rör allmänhetens tillgång till rättslig prövning, bland annat miljöorganisationers klagorätt i . Frågor om tillgång till rättslig prövning ingår också i den rättsliga översyn av skogsvårdslagen som genomförs. Som part till Århuskonventionen och som medlem i EU har åtagit sig att bl.a. ge icke-statliga organisationer tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. Utskottet noterar att , för att leva upp till Århuskonventionen och krav i detta avseende, måste anpassa den nationella rätten efter dessa regelverk. Utskottet saknar därför anledning att ta initiativ till en förändring av talerättsbestämmelsen i 16 kap. 13 § i den riktning som motionärerna efterlyser. Med anledning av att det i en av motionerna efterfrågas ett klargörande av att endast etablerade miljöorganisationer ska ha talerätt vill utskottet framhålla att en organisation för att få överklaga inte bara måste ha klagorätt utan även rättskapacitet. För ideella föreningars del förutsätter detta att de har stadgar, styrelse och en behörig ställföreträdare. Det motionärerna efterfrågar i detta avseende är således redan tillgodosett. Mot bakgrund av det som anförts ovan avstyrker utskottet motionerna 2018/19:1291 (SD) yrkande 21 och 2018/19:2890 (M) yrkande 3. När det gäller den specifika frågan om miljöorganisationers möjlighet att föra talan mot vissa beslut enligt skogsvårdslagen kan utskottet konstatera att frågan har utretts. I betänkandet Rättslig översyn av skogsvårdslagstiftningen (SOU 2017:81) föreslås vissa ändringar i skogsvårdslagen som skulle göra det möjligt för sådana ideella föreningar eller andra juridiska personer som avses i 16 kap. 13 § att överklaga vissa av beslut. Förslaget bereds inom , och i avvaktan på utfallet av detta arbete föreslår utskottet att motion 2018/19:1293 (SD) yrkande 8 avslås. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om förändringar av sanktionssystemet för miljöbrott och tillämpningen av detsamma. Jämför reservation 18 (M, KD). I kommittémotion 2018/19:2726 av m.fl. (KD) yrkande 48 efterlyser motionärerna skärpta straff för miljöbrott. Motionärerna anför att påföljden för de flesta miljöbrott bestäms till dagsböter och att detta inte är tillräckligt avskräckande. De föreslår därför skärpta straff för allvarligare miljöbrott så att även fängelsestraff döms ut i praktiken. I motion 2018/19:900 av och (båda MP) yrkande 3 anför motionärerna att sanktionssystemet för grov miljöbrottslighet bör skärpas, och enligt motionärerna bör det bl.a. övervägas om ett vidare skadeståndsansvar kan öka efterlevnaden av . Enligt 29 kap. 1 § är straffet för miljöbrott böter eller fängelse i högst och för grovt miljöbrott fängelse i lägst och högst . Bestämmelserna i 29 kap. 2 a § (förseelse mot områdesskydd), 29 kap. 3 a § (olovlig kemikaliehantering), 29 kap. 7 a § (nedskräpningsförseelse) och 29 kap. 9 § (brott mot vissa närmare angivna föreskrifter och bestämmelser m.m.) har enbart böter eller penningböter i straffskalan. När det gäller kapitlets övriga bestämmelser om straff för olika slags brott ingår fängelse i straffskalan. Straffskalorna för överträdelser av balkens bestämmelser har ansetts behöva ha en sådan omfattning och skärpa att de lämnar utrymme för att vid straffmätningen i det enskilda fallet fullt ut beakta det straffvärde som ett åsidosättande av bestämmelser till skydd för människors hälsa och miljön kan ha. En viktig omständighet för bedömningen är givetvis vilket intresse den aktuella straffbestämmelsen är avsedd att skydda. En annan viktig omständighet är i vilken grad brottet utgjort ett allvarligt hot mot miljön, dvs. vilken faktisk skada eller risk för skada som brottet har medfört (prop. 1997/98:45 del 1 s. 526). Att miljöbrott bör betraktas med stort allvar har framhållits från lagstiftarens sida, som mot den bakgrunden understrukit att ett bötesstraff i många fall inte är tillräckligt för att motsvara brottets straffvärde. Som exempel på sådana brott som har sådant straffvärde att ett bötesstraff inte är en tillräckligt ingripande påföljd har angetts fall där, utan att brottet är att betrakta som grovt, den miljöförstörande handlingen eller underlåtenheten har medfört en ekonomisk eller skador som inte är obetydliga (prop. 2005/06:182 s. 65). I samband med påföljdsbestämning kan vissa gärningar anses vara av så allvarlig art att det kan finnas skäl att döma till frihetsberövande påföljd även om detta inte är motiverat enbart på grund av straffvärdet eller den tilltalades tidigare brottslighet. Enligt motiven till är ett exempel på en sådan gärning inom miljörättens område att plundra utrotningshotade fåglars bon. Andra angivna exempel där presumtion för fängelsestraff föreligger är att uppsåtligen hälla ut farliga kemikalier och att uppsåtligen göra sig skyldig till betydande överutsläpp för ekonomisk skull (prop. 1997/98:45 del 1 s. 528). Frågan om huruvida miljöbrott skulle betraktas som en sådan gärning (dvs. som ett s.k. artbrott) prövades av () i rättsfallet NJA 2005 s. 263. HD fann att gärningen i det aktuella målet, dvs. eldning av okända mängder avfall i form av trädgårdsavfall, bekämpningsmedelsrester, spillolja och andra kemikalierester, typiskt sett hade medfört en risk för miljöskadlig effekt, men att det i målet inte gick att med säkerhet säga att gärningen skulle anses ha varit av särskilt farlig art. HD fann därför att presumtionen inte gjorde sig gällande redan i ett fall som detta, men uttalade att uppsåtligt eller grovt vårdslöst handhavande av kemikalier på sådant sätt att allvarliga risker kan uppkomma för omgivningen utan tvekan tillhör de brottstyper som det ter sig särskilt angeläget att motverka. Även andra faktorer – såsom att brott av det slaget kan vara svåra att upptäcka och att fängelsestraff på detta område kan ha större preventiv betydelse än i många andra sammanhang – talar för att det bör finnas en viss presumtion för fängelsestraff, enligt HD. Genom proposition 2010/11:76 infördes straffbarhet även för försök och förberedelse till grovt miljöbrott (SFS 2011:512), detta som ett led i genomförandet av rådets rambeslut /841/RIF om kampen mot organiserad brottslighet. Skador som en verksamhet på en fastighet orsakar i sin omgivning är en miljöskada i enlighet med vad som framgår av 32 kap. . Det kan röra sig om skador på grund av förorening av vattenområden eller grundvatten, luftföroreningar, markföroreningar, buller, skakning eller annan liknande störning (32 kap. 3 § första stycket). När det gäller kravet på orsakssamband ska en skada anses ha orsakats genom en störning om det med hänsyn till störningens och skadeverkningens art, andra möjliga skadeorsaker samt omständigheterna i övrigt föreligger övervägande sannolikhet för ett sådant samband (32 kap. 3 § andra stycket). Vilken personkrets som kan anses ansvarig för miljöskador framgår av 32 kap. 6 och 7 §§. I denna krets ingår de som äger eller annars disponerar den fastighet där den skadegörande verksamheten bedrivs liksom de som i egen näringsverksamhet utför eller låter utföra arbete på fastigheten. Vid miljöskadestånd gäller som huvudregel ett strikt ansvar, dvs. den som orsakar skadan är ansvarig oberoende av om det föreligger uppsåt eller vårdslöshet (32 kap. 1 §). En skada som inte har orsakats med uppsåt eller genom vårdslöshet ersätts dock bara om det inte är fråga om en allmänvanlig eller ortsvanlig störning som skäligen måste tålas (32 kap. 1 § tredje stycket). De nu angivna begränsningarna i ansvaret gäller bara när det är strikt. Om det har förekommit uppsåt eller vårdslöshet – alltså vållande – svarar skadevållaren fullt ut även för orts- och allmänvanliga skador. Ansvaret för vårdslöshet enligt går längre än motsvarande ansvar enligt skadeståndslagen eftersom även rena förmögenhetsskador ersätts enligt (se m.fl., – En kommentar, Zeteo, version , kommentaren till 32 kap. 1 §). Inledningsvis noterar utskottet att straffet för grovt miljöbrott är fängelse i lägst och högst (se 29 kap. 1 § andra stycket ). Straffskalan för detta brott ger således inte utrymme för att bestämma påföljden till böter. När det gäller frågan om skärpta straff för miljöbrott konstaterar utskottet att straffskalan för detta brott ger utrymme för att bestämma påföljden till fängelse (se 29 kap. 1 § första stycket ). Samma sak gäller för merparten av de övriga brott som anges i 29 kap. . Påföljden för miljöbrott m.m. bestäms av domstolarna med hänsyn till den vägledning om påföljdsbestämning som ges i förarbeten, praxis och doktrin. När det gäller frågan om miljöskadestånd och skadeståndsansvarets omfattning anser utskottet att det nuvarande regelverket är väl avvägt, och utskottet avser inte att ta initiativ till någon förändring i detta hänseende. Enligt utskottets bedömning finns det inte heller anledning att ta initiativ till en skärpning av straffskalan för grovt miljöbrott. Mot denna bakgrund föreslår utskottet att motionerna 2018/19:900 (MP) yrkande 3 och 2018/19:2726 (KD) yrkande 48 avslås. Utskottets förslag i korthet lägger regeringens skrivelse 2018/19:265 Miljömålen – med sikte till handlingarna och avslår motionsyrkanden om kommunernas miljöarbete, om ändring av artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt, om standardiserade naturvårdsinventeringar, om Finsk-svenska gränsälvskommissionen och om vägledning för miljöbedömning. Jämför reservation 19 (KD). Av skrivelsen framgår att regeringen anser att den lokala och regionala nivån är grundläggande för arbetet med att nå miljömålen. Miljömålen är högt ställda och kräver ett aktivt och långsiktigt arbete för en hållbar utveckling på alla politiska nivåer, inte minst de regionala och kommunala. Länsstyrelserna genomför miljöpolitiken på regional nivå. har, liksom de 26 nationella myndigheterna, ett ansvar i miljömålssystemet för att verka för att miljömålen nås. har även ansvar för att samordna det regionala mål- och uppföljningsarbetet. Det omfattar att utveckla, samordna och genomföra regionala åtgärdsprogram i bred förankring i länet, att stödja kommunerna med underlag i deras arbete med miljömålen och att verka för att målen får genomslag i den lokala och regionala samhällsplaneringen. ska även bidra till att miljömålen beaktas i det regionala tillväxtarbetet. Alla länsstyrelser samverkar genom Regional utveckling och samverkan i miljömålssystemet (RUS) och flera deltar även i olika regionala samverkansnätverk i de närliggande länen. Alla länsstyrelser arbetar också i någon form med regionala åtgärdsprogram i bred samverkan med länets aktörer. har även ansvar för miljötillsyn inom länet och för att ge tillsynsvägledning till de kommunala miljömyndigheterna. I det ingår även att följa upp och utvärdera hur tillsynen i länet fungerar. Miljömålen är viktiga verktyg i kommunernas arbete för en hållbar utveckling. Kommunerna ska beakta miljömålen i t.ex. översiktsplanering, detaljplanering, tillsynsplaner, avfallsplanering, energiprogram och klimatstrategier. Kommunerna har också ansvar för stora delar av den tillsyn som bedrivs enligt . För att ytterligare stärka styrningen av och arbetet med att integrera klimat och miljö i verksamheten har länsstyrelserna haft i uppgift att i årsredovisningarna särskilt redovisa hur de integrerar miljömålen i verksamhetsplaneringen och använder åtgärdsprogrammen i arbetet gentemot kommuner och näringsliv. Detta har haft positiva effekter bl.a. genom att det lett till spridning av erfarenheter och goda exempel mellan länen (s. 28 f.). Enligt motion 2018/19:557 av (L) bör det inrättas nationella riktlinjer för kommunernas miljöarbete, uppföljningsverktyg och sanktioneringsmekanismer. Ändring av artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt Enligt kommittémotion 2018/19:2726 av m.fl. (KD) yrkande 9 behövs en revidering av artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (FEUF) så att det framgår att en högre miljöambition i sig ska vara tillräckligt för att få införa eller behålla strängare miljöregler i ett EU-land. Motion 2018/19:2753 av (MP) handlar om standardiserade naturvårdsbedömningar. För att underlätta arbetet och för att kunna jämföra olika områdens värde för naturen bör man enligt motionären använda samma metodik vid alla naturvärdesinventeringar, nämligen SIS-standarden för naturvärdesinventeringar. I motion 2018/19:2907 av (C) framhålls betydelsen av den finsk-svenska gränsälvskommissionen. Enligt motionären är det angeläget att kommissionens kompetens och gränsöverskridande miljöarbete systematiskt tas till vara i svenska myndigheters arbete med miljö- och vattenrättsliga frågor. Enligt motion 2018/19:2382 av (C) yrkande 3 är det viktigt att verka för tydligare direktiv från som underlättar för handläggare på länsstyrelser att tolka direktiven. Som motionen får förstås menar motionären att vägledningarna om hur riskerna ska analyseras i samband med miljöbedömningar inte är tillräckligt tydliga. Detta leder enligt motionären till osäkerhet hos handläggarna som gör att de tolkar direktiven på striktast möjliga sätt. behandling och kompletterande uppgifter Som framgår ovan har FN antagit 17 globala utvecklingsmål, Agenda 2030, som syftar till att uppnå en socialt, miljömässigt och ekonomiskt hållbar värld till 2030. Enligt Kommuner och Landsting (SKL) har kommuner, landsting och regioner ett stort engagemang i arbetet med miljömålen. Nära hälften använder Agenda 2030 som ett verktyg i arbetet med hållbar utveckling. Ändring av artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt Det som avses när man använder begreppet miljögaranti är artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (FEUF). Av punkt 4 i artikeln framgår att om en medlemsstat, efter det att och rådet, rådet eller kommissionen har beslutat om en harmoniseringsåtgärd, anser det nödvändigt att behålla nationella bestämmelser bl.a. på grund av skydd av miljön, ska dessa bestämmelser samt skälen för att behålla dem anmälas till kommissionen. Enligt punkt 5 ska en medlemsstat, om den anser att det är nödvändigt att införa nationella bestämmelser grundade på nya vetenskapliga belägg med anknytning till miljöskydd och för att lösa ett problem som är specifikt för den medlemsstaten och som har uppkommit efter beslutet om harmoniseringsåtgärden, underrätta kommissionen om de planerade bestämmelserna samt om skälen för att införa dem. Kommissionen ska godkänna eller förkasta de nationella bestämmelserna efter att ha bedömt huruvida dessa utgör ett medel för godtycklig diskriminering, innebär förtäckta handelshinder mellan medlemsstaterna eller kommer att utgöra ett hinder för den inre marknadens funktion (punkt 6). Om godkänner nationella bestämmelser som avviker från en harmoniseringsåtgärd ska kommissionen undersöka om den ska föreslå en anpassning av den åtgärden (punkt 7). Motionsyrkanden med motsvarande innehåll som det nu aktuella behandlades av miljö- och jordbruksutskottet i betänkande 2016/17:MJU7 Giftfri vardag. Utskottet lämnade yrkandena utan vidare åtgärd och anförde följande i sitt ställningstagande (s. 12): Den inre marknaden med fri rörlighet för bl.a. varor är en grundbult i EU-samarbetet. På den inre marknaden ska det inte finnas några hinder, och varor ska behandlas lika oberoende av vilket EU-land de kommer från. Utskottet noterar att detta innebär att utrymmet för nationella särregler är begränsat. Utskottet delar regeringens syn att när inte räcker till ska försöka gå före med nationell lagstiftning mot farliga kemikalier. Det faktum att många nationella regleringar har åtföljts av en EU-reglering eller reglering på global nivå är en positiv utveckling. Liknande yrkanden blev därefter föremål för s.k. förenklad beredning i utskottets betänkande 2017/18:MJU19 Övergripande miljöfrågor, då utskottet avstyrkte yrkandena. Enligt information ska en naturvärdesinventering (NVI) alltid innehålla en beskrivning av vilken metod och vilka bedömningsgrunder som inventeringen har genomförts enligt. () är en fristående ideell förening med medlemmar från både privat och offentlig sektor som projektleder experter från olika branscher som vill utveckla standarder tillsammans inom sin bransch. SIS är en del av det europeiska och globala nätverk som utarbetar internationella standarder. Enligt SIS är en standard en gemensam lösning på återkommande utmaningar. Syftet med standarder är att skapa enhetliga och transparenta rutiner – allt för att höja kvaliteten, undvika missförstånd och slippa uppfinna hjulet på nytt. I offentlig sektor är standarder ett stöd för att spara tid och pengar och för att effektivt kunna utnyttja begränsade resurser. Standarder är frivilliga att tillämpa men kan fungera som obligatorisk referens, t.ex. i föreskrifter från myndigheter och vid upphandlingar. Den övergripande idén med standardisering är att utveckla kravnivåer som bidrar till att varor, tjänster och processer får god funktion samt hög säkerhet och jämförbarhet och dessutom främjar hållbar utveckling både ekonomiskt, ekologiskt och socialt. När kommuner, landsting, regioner och myndigheter deltar i standardiseringsarbetet ökar möjligheten att olika produkter och tjänster på bästa sätt kommer att motsvara svenska krav och förutsättningar. underlättas det långsiktiga strategiska arbetet i olika organisationer. SIS beskriver att syftet med en naturvärdesinventering är att beskriva och värdera naturområden för att identifiera biologisk mångfald i ett avgränsat område. Naturvärdesinventeringar tas ofta fram som underlag till miljökonsekvensbeskrivningar för att kunna bedöma påverkan på naturmiljöer vid t.ex. en exploatering. Den svenska standarden för naturvärdesinventering (SS 199000) publicerades . publicerades den tekniska rapporten som är ett komplement till standarden (SIS/TR 199001). Standarden har utvecklats av Naturvärdesinventering. Kommittén har elva medlemmar, nämligen och samt ett antal företag. Den organisation eller det företag som önskar kan anmäla sig för att delta i kommittén. Av ett informationsblad från SIS framgår att standarden är ett ramverk som beskriver principer för hur naturvärdesbedömningar ska gå till, vilka kunskapskrav som ska ställas och hur resultat ska redovisas. Den förtydligar viktiga krav när det gäller utförande och kompetens för att en naturvärdesinventering ska kunna sägas ha tillräcklig kvalitet. Dessutom ger den riktlinjer och vägledning för enhetlig terminologi. Standarden beskriver inte exakt vilken metod som ska användas utan anger att de metoder som används ska vara dokumenterade och bygga på erfarenhet och vetenskaplighet. Som komplement till denna standard finns den tekniska rapporten. I rapporten redovisas material som kan vara till stöd vid genomförandet av en naturvärdesinventering, t.ex. en mer schematisk beskrivning av hur naturvärdesbedömningar går till. Målen med standarden är att • underlätta upphandling av naturvärdesinventeringar • underlätta lokaliseringsbedömning, prövning och tillståndsgivning • underlätta vid granskning av naturvärdesinventeringar • öka hänsynstagande till värdefulla naturmiljöer så att biologisk mångfald bevaras och förstärks • möjliggöra jämförelser mellan olika naturinventeringar • underlätta framtida enhetlig sammanställning och lagring av inventeringsdata. Enligt SIS har standarden för naturvärdesinventering fått stort genomslag i . Både myndigheter och stora företag upphandlar på ett enkelt sätt inventeringar enligt standarden. Det förekommer också allt oftare att miljökonsulter får i uppdrag att ”översätta” äldre kommunala inventeringar till standardens format. Standarden är i första hand avsedd att användas när naturvärdesinventering inför exploatering och fysisk planering ska utföras, men den kan också användas i andra sammanhang som t.ex. vid naturvårdsplanering, analyser av grönstruktur och prioritering av naturvårdsinsatser. Kommittén arbetar enligt SIS nu med omvärldsbevakning kring användningen av nämnda standard och samlar in förbättringsförslag som kommer att utvärderas och eventuellt arbetas in i standarden vid kommande revidering. Standarden förenklar upphandlingar och granskningar av naturvärdesinventeringar. användning har beställt över 150 inventeringar enligt standarden och intresset för standarden är mycket stort. Även övriga uppdragsgivare, t.ex. kommuner och stora företag, beställer inventeringar enligt standarden. Standardens målgrupp är de som beställer, utför och granskar naturvärdesinventeringar, t.ex. kommunekologer, naturvårdshandläggare, miljöplanerare, miljökonsulter, miljösamordnare. undertecknade och en gränsälvsöverenskommelse som gäller som svensk lag: lagen (2010:897) om gränsälvsöverenskommelse mellan . Överenskommelsen innehåller bestämmelser om gränsälvsområdet mellan och när det gäller byggande i vatten och vattenreglering, om skydd mot vattenföroreningar samt om fiske. Överenskommelsen innehåller också bestämmelser om ersättning, handläggningsförfarande samt regler om tillsyn, ansvar och straff. I artikel 1 i överenskommelsen anges det geografiska tillämpningsområdet för överenskommelsen. Enligt artikel 2.1 är syftet med överenskommelsen att i avrinningsdistriktet trygga möjligheterna för båda parterna till skäligt nyttjande av gränsälvarna på ett sätt som främjar gränsregionens intressen förebygga översvämnings- och miljöolyckor samordna de program, planer och åtgärder i avrinningsdistriktet som behövs för att uppnå de mål som bestäms för vattnets kvalitet och vattnets hållbara nyttjande, med iakttagande av de internationella åtaganden och den gemenskapsrätt som parterna är bundna av samt i övrigt främja samarbetet mellan parterna i vatten- och fiskefrågor. För att fullgöra uppgifterna enligt överenskommelsen har det inrättats ett mellanstatligt samarbetsorgan, Finsk-svenska gränsälvskommissionen (artikel 8).