bet · H601JuU11 · 2019-04-05 00:00:00 — Utskottet konstaterade bl.a. att översynen av behovet av åtgärder för att säkerställa ett starkt straffrättsligt skydd mot människohandel, köp av sexuell tjänst och köp av sexuell handling av barn (dir. 2014:128) fortfarande pågick samt att promemorian Översyn av straffbestämmelsen om kontakt med barn i sexuellt syfte (Ds 2015:49) var under beredning inom . Med detta i beaktande såg utskottet inte behov av ytterligare tillkännagivanden om straffskärpningar eller andra åtgärder med anledning av dessa brott. följde utskottets förslag (rskr. 2015/16:196). behandlade utskottet motioner om bl.a. köp av sexuell tjänst och köp av sexuell handling av barn m.m. i betänkande 2016/17:JuU16 (s. 32 f.). Utskottet konstaterade bl.a. att människohandelsutredning i betänkandet SOU 2016:42 föreslagit att brottet köp av sexuell tjänst ska gradindelas samt att straffet för brottet köp av sexuell handling av barn ska skärpas och gradindelas. Beredningen av betänkandet borde enligt utskottet inte föregripas, varför motionerna avstyrktes. följde utskottets förslag (rskr. 2016/17:211). I betänkande 2017/18:JuU29 behandlade utskottet åter motioner om bl.a. straffskärpningar för brottet köp av sexuell handling av barn och om huruvida brotten köp av sexuell tjänst och köp av sexuell handling av barn skulle gradindelas (s. 21). Utskottet anförde följande (s. 26): Utskottet har tidigare efterfrågat straffskärpningar när det gäller brottet köp av sexuell handling av barn och bl.a. anfört att straffet normalt bör vara fängelse. Såväl människohandelsutredning som regeringen i en lagrådsremiss har också föreslagit att böter ska tas bort i straffskalan samt att maximistraffet ska höjas till . Det är därför angeläget att regeringen nu återkommer till med ett förslag till straffskärpningar. anser utskottet att de förslag som tidigare presenterats med ett minimistraff som i praktiken innebär 14 dagars fängelse inte tillräckligt tydligt markerar det oacceptabla i att köpa sexuella handlingar av barn. Enligt utskottet bör straffet skärpas ytterligare för att tydligare visa hur allvarligt samhället ser på denna typ av brottslighet. Ett köp av en sexuell handling innebar enligt utskottets mening alltid en allvarlig kränkning av barnet. Jämfört med vuxna befinner sig barn som säljer sexuella handlingar i en mer utsatt situation, och det finns skäl att ännu tydligare markera att köp av sexuella handlingar av barn generellt har ett högre straffvärde än motsvarande handlingar som riktar sig mot vuxna personer. Mot denna bakgrund anser utskottet att straffskalan för brottet köp av sexuell handling av barn bör skärpas dels genom att minimistraffet höjs från böter till fängelse i lägst , dels genom att maximistraffet höjs från fängelse till fängelse . Som angavs i samband med att straffbestämmelsen om köp av sexuell handling av barn infördes omfattar bestämmelsen gärningar av skiftande slag. Även om brottet alltid innebär en kränkning av barnet och det finns skäl att tydligare markera att köp av sexuella handlingar av barn generellt sett har högre straffvärde än motsvarande handlingar som riktar sig mot vuxna, kan det därför finnas fall med ett straffvärde lägre än sex månaders fängelse. I det fortsatta arbetet bör det därför noga övervägas hur sådana fall ska hanteras inom ramen för införandet av ett minimistraff om sex månaders fängelse. Som framgår ovan föreslår människohandelsutredning i betänkandet SOU 2016:42 bl.a. att brotten köp av sexuell tjänst och köp av sexuell handling av barn ska gradindelas. Vidare föreslås bl.a. att straffet för normalgraden av köp av sexuell tjänst ska vara böter eller fängelse och för grovt brott fängelse i högst . Utredningen presenterar också ett förslag där köp av sexuell tjänst läggs till listan av brott som undantas från kravet på dubbel straffbarhet. Beredningen av betänkandet bör i dessa delar inte föregripas. Utskottet föreslog sammanfattningsvis att skulle rikta ett tillkännagivande till regeringen om att straffskalan för köp av sexuell handling av barn bör skärpas dels genom att minimistraffet höjs från böter till fängelse i lägst , dels genom att maximistraffet höjs från fängelse till fängelse . följde utskottets förslag (rskr. 2017/18:302). Som utskottet tidigare anfört innebär ett köp av en sexuell handling av ett barn alltid en allvarlig kränkning av barnet. Jämfört med vuxna befinner sig barn som säljer sexuella handlingar i en mer utsatt situation, och det finns skäl att ännu tydligare markera att köp av sexuella handlingar av barn generellt har ett högre straffvärde än motsvarande handlingar som riktar sig mot vuxna personer. Som framgår ovan bereds frågor om köp av sexuell handling av barn, inklusive frågor om straffskalor och dubbel straffbarhet, inom . fortsatta beredning av dessa frågor bör enligt utskottet inte föregripas. Därmed avstyrks motionerna 2018/19:1921 (C) yrkande 3, 2018/19:136 (SD) yrkande 6, 2018/19:1921 (C) yrkande 2, 2018/19:714 (S), 2018/19:1044 (S) och 2018/19:954 (S) yrkande 1. Inte heller finner utskottet anledning att nu vidta någon åtgärd för att se till att bättre informera om sexköpslagen och avstyrker motion 2018/19:2843 (C) yrkande 25. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att månggifte ska vara olagligt för alla i . Jämför reservation 15 (SD). I kommittémotion 2018/19:1119 av m.fl. (SD) yrkande 21 begärs att regeringen ser till att månggifte ska vara olagligt för alla i oavsett härkomst, att månggifte ska straffas om det förekommer och att vissa andra åtgärder ska vidtas mot månggifte. Ingår den som är gift nytt äktenskap eller ingår ogift äktenskap med den som är gift döms för tvegifte till böter eller fängelse i högst (7 kap. 1 § första stycket ). Den som är partner i ett registrerat partnerskap och ingår äktenskap, döms enligt andra stycket i samma paragraf för olovligt ingående av äktenskap till böter eller fängelse i högst . Enligt 1 kap. 8 a § första stycket lagen (1904:26 s.1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap erkänns inte ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag i om någon av parterna var för äktenskapets ingående om det för äktenskapets ingående skulle ha funnits något annat hinder mot äktenskapet enligt svensk lag och minst en av parterna då var svensk medborgare eller hade hemvist i om det är sannolikt att äktenskapet har ingåtts under tvång eller om parterna inte var närvarande vid äktenskapets ingående och minst en av dem då var svensk medborgare eller hade hemvist i . Första stycket gäller inte om båda parterna är och det finns synnerliga skäl att erkänna äktenskapet. Av promemoria Månggifte i folkbokföringsregistret (dnr 204 402 092 – 17/113) framgår att hanterar frågor om registrering av äktenskap i samband med att någon flyttar till . I enlighet med den tolkning som gör av rättsläget på området registreras utländska polygama äktenskap, om de är giltiga i det land där de ingicks och makarna helt saknade anknytning till vid äktenskapets ingående. har efter en granskning av uppgifterna i folkbokföringsdatabasen konstaterat att det finns 169 registrerade personer, varav 152 är folkbokförda i , som rent faktiskt har mer än en make. Av dessa är det 38 personer som både är folkbokförda i och har minst två folkbokförda makar här. föreslog med anledning av sin genomgång bl.a. att en utredning skulle få i uppdrag att se över en skärpning av regleringen om erkännande av utländska polygama äktenskap för att åstadkomma en harmonisering med vad som gäller för rent inhemska situationer. Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppdrag att undersöka hur en stark och ändamålsenlig reglering mot utländska månggiften kan säkerställas (Ju 2018:04). I uppdraget ingår bl.a. att • analysera och ta ställning till hur det kan förhindras att utländska månggiften består i • redogöra för rättsverkningarna av att ett utländskt månggifte inte erkänns eller annars inte tillåts bestå i och analysera och ta ställning till hur orimliga konsekvenser för berörda personer kan undvikas • lämna förslag till nödvändiga författningsändringar. Uppdraget ska redovisas senast . beslutade om ett tillkännagivande om att regeringen bör analysera vad som ligger bakom att så många som ca 300 personer är registrerade i folkbokföringen som gifta med fler än en person och överväga om det finns behov av förtydliganden i lagstiftningen i syfte att säkerställa att polygama äktenskap inte erkänns i (bet. 2016/17:CU10, rskr. 2016/17:189). Utskottet anförde bl.a. följande skäl för tillkännagivandet: Polygami är inte tillåtet i , och det är även kriminaliserat. I andra länder kan polygami vara tillåtet, och i lagen om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap finns bestämmel-ser om under vilka förutsättningar ett äktenskap som ingåtts utomlands ska erkännas som giltigt i . I den lagen finns också den generellt gällande begränsningen vid tillämpning av utländsk lag, svensk ordre public. Det innebär att en bestämmelse i främmande lag eller ett beslut som meddelats av en myndighet i ett främmande land inte får tillämpas om det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för den svenska rättsordningen. Enligt uppgift från är ca 300 personer registrerade i folkbokföringen som gifta med fler än en person. I vissa fall torde det handla om s.k. falska bigamister. Det kan t.ex. röra sig om fall där en person som har varit gift tidigare inte kan visa att äktenskapet är upplöst eller att den före detta maken är avliden. I sammanhanget vill utskottet framhålla att en registrering av i folkbokföringen föregås av en ganska summarisk prövning och att uppgifterna i folkbokföringen inte är bindande för hur en erkännandefråga senare kan komma att bedömas av domstolar eller andra myndigheter. Enligt utskottets mening är det oroande att så många som 300 personer är registrerade i folkbokföringen som gifta med fler än en person. Regeringen bör därför ta initiativ i syfte att analysera vad som ligger bakom det höga antalet. Regeringen bör även överväga om det finns behov av förtydliganden i lagstiftningen i syfte att säkerställa att polygama äktenskap inte erkänns i . Motioner om månggifte behandlades även av civilutskottet (bet. 2017/18:CU8 s. 17 f.). Utskottet anförde att polygami inte är tillåtet i och att det även är kriminaliserat. Enligt utskottet var det angeläget att utländska polygama äktenskap inte ska kunna erkännas i . ställde sig därför bakom det som utskottet anförde om att regeringen möjligt bör ge en utredning i uppdrag att se över lagstiftningen i syfte att säkerställa att utländska polygama äktenskap inte erkänns i , och tillkännagav detta för regeringen (bet. 2017/18:CU8, rskr. 2017/18:192). beslutade om ett tillkännagivande om att en utredning bör få i uppdrag att se över lagstiftningen i syfte att säkerställa att utländska polygama äktenskap inte erkänns i . Regeringen har därefter gett en särskild utredare i uppdrag att bl.a. analysera och ta ställning till hur det kan förhindras att utländska månggiften består i och lämna förslag till nödvändiga författningsändringar. Uppdraget ska redovisas . Enligt utskottets mening bör utredningens förslag inte föregripas. Utskottet avstyrker därmed motion 2018/19:1119 (SD) yrkande 21. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om egenmäktighet med barn. I motion 2018/19:1599 av (SD) yrkande 2 anförs att en förälders påverkan i vårdnads- och umgängestvister kan skada förtroendet mellan ett barn och en av föräldrarna, vilket sedan används som en metod för att få, eller behålla, vårdnad om barn och att förhindra att den andra föräldern har inflytande över ett barn. Detta kan jämställas med psykisk misshandel eftersom föräldern försätter barnet i en situation som kan vara direkt skadlig, inte bara för stunden utan . Enligt motionären beivras inte egenmäktighet med barn inom utan bara om barnet förs utomlands. Enligt 7 kap. 4 § första stycket döms den som obehörigen skiljer ett barn från någon som har vårdnaden om barnet för egenmäktighet med barn till böter eller fängelse i högst , om gärningen inte utgör brott mot frihet. Detsamma gäller, om den som gemensamt med någon annan har vårdnaden om ett barn utan beaktansvärt skäl egenmäktigt skiljer barnet från den andra vårdnadshavaren eller om den som ska ha vårdnaden obehörigen bemäktigar sig barnet och därigenom själv tar sig rätt. Till ansvar enligt första stycket döms också den som obehörigen skiljer ett barn från någon som vårdar barnet med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, om gärningen inte utgör brott mot frihet eller främjande av flykt. Är brott som avses i första eller andra stycket grovt, ska gärningsmannen dömas till fängelse i lägst och högst . Barnets bästa ska vara avgörande vid alla beslut om vårdnad, boende och umgänge (6 kap. 2 a § ). Vid bedömningen av vad som är bäst för barnet ska fästas avseende särskilt vid risken för att barnet olovligen förs bort eller hålls kvar eller annars far illa. Såväl olovliga kvarhållanden som olovliga bortföranden av barn anses således normalt stå i strid med barnets bästa. En vårdnadshavare har dessutom möjlighet att begära överflyttning av barnet till sig om den andra vårdnadshavaren utan beaktansvärt skäl för bort eller håller kvar barnet (21 kap. 8 § ). Barn har rätt till sina vårdnadshavare, och ett agerande som innebär att ett barn skiljs från en vårdnadshavare står normalt i strid med barnets bästa. Frågan om straffansvaret bör omfatta även det fallet att en boendeförälder som gemensamt med den andra föräldern har vårdnaden om barnet inte lämnar ifrån sig barnet för umgänge behandlades i proposition /14:120 Straffansvaret för egenmäktighet med barn. Regeringen uttalade då bl.a. följande (s. 10 f.): Enligt regeringen måste straffansvaret gälla oberoende av vilken förälder som skiljer barnet från den andra. Några sakliga skäl att inskränka bestämmelsens tillämpningsområde beroende på om barnet i större eller mindre utsträckning är bosatt hos den ena eller andra föräldern kan inte anses finnas, inte minst med hänsyn till att barnet kan bo växelvis hos föräldrarna eller ha ett mycket omfattande umgänge med en av dem. Regeringen vill dock understryka att ett försenat överlämnande eller återlämnande av ett barn, eller att barnet inte alls lämnas för umgänge eller boende, inte bör anses innebära att barnet har skilts från den andra vårdnadshavaren på ett sådant sätt som förutsätts för straffansvar. Detta är i linje med att gärningsmannens agerande bör ha till avsikt att varaktigt skilja barnet från den andra vårdnadshavaren. Straffansvaret för egenmäktighet med barn syftar inte till att skydda umgängesrätten som sådan. På motsvarande sätt bör inte heller redan det fallet att en vårdnadshavare flyttar med barnet bort från den andra vårdnadshavaren – en situation där Lagrådet ansett att det åtminstone i vissa fall skulle kunna vara fråga om ett skiljande – i sig innebära att det skulle bli fråga om ett straffbart skiljande. Om barnet däremot undanhålls på ett sådant sätt – t.ex. genom att det hålls oåtkomligt eller dolt – att den andra vårdnadshavaren varaktigt skiljs från möjligheterna att utöva vårdnaden, eller om det är fråga om ett sådant bortförande som redan är straffbart, bör det omfattas av straffansvaret. Agerandet kan vidare, även om det inte skulle anses vara straffbart, i vissa fall utgöra skäl för att ändra vårdnaden, boendet eller umgänget. Av detta följer också att det inte finns anledning att , som några remissinstanser varit inne på, överväga att utvidga straffansvaret till att avse att vårdnadshavaren undanhåller barnet från eller på annat sätt motverkar barnets umgänge med en förälder eller annan som inte har del i vårdnaden. Utskottet är inte berett att ta något initiativ med anledning av vad som anförs i motionen. Därmed avstyrks motion 2018/19:1599 (SD) yrkande 2. Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om att regeringen skyndsamt bör återkomma med ett förslag om att införa en särskild brottsrubricering för inbrottsstöld med minimistraff fängelse och tillkännager detta för regeringen. avslår motionsyrkanden om skärpta straff för bl.a. grov och ringa stöld. Jämför reservation 16 (S, V, MP), 17 (SD) och 18 (M). Flera motioner behandlar yrkanden om skärpta straff för internationella stöldligor. Enligt kommittémotion 2018/19:133 av m.fl. (SD) yrkande 8 måste det anses vara mer klandervärt att resa till ett annat land och stjäla av det landets medborgare än andra fall av stöld, varför straffet bör skärpas för stöldbrott där gärningsmannen eller gärningsmännen har rest till i syfte att stjäla eller fört ut stöldgods över den svenska gränsen. I motion 2018/19:1952 av (M) begärs att regeringen ska överväga straffskärpningar och andra åtgärder för att komma åt organiserade bilstölder och bildelsstölder. Enligt kommittémotion 2018/19:2870 av m.fl. (M) yrkande 2 bör straffet för grova stölder skärpas genom att minimistraffet höjs till fängelse . I kommittémotion 2018/19:136 av m.fl. (SD) yrkande 7 begärs att en särskild brottsrubricering för inbrottsstöld införs med ett minimistraff om ett års fängelse. Ett liknande förslag framförs i kommittémotion 2018/19:2819 av m.fl. (M, C, KD, L) yrkande 47. I motion 2018/19:1867 av Boriana (M) begärs att böter ska avskaffas som straffpåföljd för ringa stöld och att det ska dömas till en annan påföljd när det finns en uppenbar risk för att böter inte kommer att betalas. Motionären anför att medlemmar i utländska stöldligor ofta döms till böter med anledning av stöldbrott, trots att många dömda varken kan eller vill betala dessa. Risken är stor att en sådan person släpps efter gripande och förhör, eftersom det förväntade straffet inte är frihetsberövande, och att personen sedan lämnar landet för att undvika att betala eventuella böter. I motion 2018/19:760 av Boriana (M) yrkande 1 begärs skärpt straff för ringa stöld. Bestämmelsen om stöld finns i 8 kap. 1 § och innebär att den som olovligen tar och tillägnar sig egendom som tillhör annan döms för stöld till fängelse i högst . För ringa stöld, som straffbeläggs i 2 §, är straffet böter eller fängelse . Vid bedömningen av om en stöld är ringa ska hänsyn tas till det tillgripnas värde och övriga omständigheter vid brottet. Vid bedömningen av om en stöld är grov ska, enligt 4 §, särskilt beaktas om tillgreppet har skett efter intrång i bostad eller annat liknande boende, om det avsett en sak som någon bar på sig eller hade i sin omedelbara närhet, om gärningspersonen har varit försedd med vapen, sprängämne eller annat dylikt hjälpmedel eller om gärningen annars varit av särskilt farlig eller hänsynslös art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. Straffet för grov stöld är fängelse i lägst och högst . Enligt 29 kap. 2 § 6 ska rätten som försvårande omständighet vid straffvärdebedömningen särskilt beakta om brottet har utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form eller systematiskt eller om brottet föregåtts av särskild planering. I 25 kap. finns bestämmelser om böter. Av 8 § framgår att det finns regler om uppbörd och indrivning av böter i bötesverkställighetslagen (1979:189). Enligt paragrafens andra stycke får böter som inte betalas förvandlas till fängelse i lägst och högst . I bötesverkställighetslagen finns en regel som innebär att böter som inte har kunnat drivas in på talan av åklagare ska förvandlas till fängelse, om det är uppenbart att den bötfällde av tredska har underlåtit att betala böterna eller om förvandling annars av särskilda skäl är motiverad från allmän synpunkt. Är den bötfällde, när förvandling ska ske, skyldig att betala även andra böter ska också dessa böter förvandlas (15 §). Enligt 35 kap. 7 § faller böter bort från det att domen fått laga kraft. Detta gäller dock inte om den dömde delgetts en ansökan om böternas förvandling. Ett mål om förvandling av böter får i tingsrätten avgöras i den bötfälldes frånvaro (17 § bötesverkställighetslagen). övervägde i betänkandet Stärkt straffrättsligt skydd för egendom (SOU 2013:85) flera frågor av intresse i förhållande till organiserad tillgreppsbrottslighet. När det gäller stöldbrottslighet övervägde utredningen bl.a. om den omständigheten att ett tillgrepp skett efter intrång i en bostad borde få större betydelse för brottsrubriceringen. Utredningen konstaterade att den integritetskränkning som ett sådant intrång innebär får genomslag i rättspraxis, åtminstone när det är fråga om en mer varaktig bostad. I sådana fall bedöms gärningen regelmässigt som grov stöld. Utredningen ansåg dock att förändringar i samhället lett till att även tillgrepp som skett efter intrång i mer tillfälliga boenden, t.ex. fritidshus och hotellrum, innefattar en sådan integritetskränkning att den borde få genomslag i rättstillämpningen. Genom en lagändring har därför tydliggjorts att även när en stöld sker i ett boende som inte är permanent ska det kunna leda till att stölden bedöms som grov (prop. 2016/17:131). En utredare fick i uppdrag att överväga åtgärder och, oavsett ställningstagande, lämna författningsförslag som rör stöld- och häleribrottslighet och tillträdesförbud till bl.a. butiker (Ju2018/00533/LP). Uppdraget redovisades i promemorian Straffrättsliga åtgärder mot tillgreppsbrott och vissa andra brott (Ds 2019:1). Utredaren föreslår bl.a. ett nytt brott – inbrottsstöld – som avser tillgrepp av annans egendom som skett efter intrång i en bostad eller annat liknande boende. När omständigheterna är av mindre allvarlig art bör det dock finnas en möjlighet att döma för annat brott som förfarandet innefattar. Brottet föreslås leda till fängelse i lägst och högst , vilket innebär att brottet ges ett högre minimistraff än vad som gäller för grov stöld. Det föreslås därtill att försök, förberedelse och stämpling till inbrottsstöld kriminaliseras. Enligt uppdraget ska förslag lämnas på ett nytt brott, benämnt inbrottsstöld, med ett minimistraff om fängelse . Ett sådant förslag lämnas även, och det stämmer, med undantag för minimistraffets längd, överens med utredarens förslag till motsvarande brott. Att minimistraffet uppgår till kan framför allt förväntas leda till att påföljden i fler fall bestäms till fängelse och att intagningstiden i anstalt ökar. Vad gäller systematiska stölder gör utredaren bedömningen att nackdelarna med en brottskonstruktion som tillåter sammanläggning av flera stölder överväger de fördelar som kan tänkas följa av detta. I stället föreslår utredaren att ett kvalificerande rekvisit införs som tar sikte på brott som utövats systematiskt. Vid bedömningen av om en stöld är grov kan systematiken visserligen enligt gällande rätt beaktas inom ramen för det kvalificerande rekvisitet att brottet varit av särskilt ”farlig art”. Att införa ett brottsinternt rekvisit som uttryckligen tar sikte på brottslighetens systematik bedöms dock kunna leda till att fler gärningar rubriceras som grovt brott. Utredaren föreslår därför att ett kvalificerande rekvisit som tar sikte på systematik införs i straffbestämmelsen om grov stöld. För att tydliggöra att det inte handlar om att vidga brottsenheten föreslås att rekvisitet formuleras på så sätt att det avser brott som utövats systematiskt. Systematik behöver inte endast ta sikte på upprepning utan kan vara ett sätt att beskriva exempelvis gärningspersonens tillvägagångssätt – såsom användandet av särskild utrustning – eller hur noggrant han eller hon planerat förfarandet. Även ett enskilt brott kan alltså vara av systematisk karaktär. Detta utesluter inte att den omständigheten att flera brott utförts i en serie kan tillmätas viss betydelse vid bedömningen av om det enskilda brottet är systematiskt. Genom att tydligare knyta bedömningen av systematik till den enskilda gärningen kan man undvika de bedömnings- och tillämpningssvårigheter som uppstår om systematiken i stället utgör skäl för att lägga samman flera brott.