bet · H601JuU10 · 2019-04-15 00:00:00 — En polis måste i en sådan situation vara beredd på att mötas av visst våld, hot och ofredande samt ha en bättre mental beredskap inför detta än andra. I rättspraxis har man mot denna bakgrund varit obenägen att tillerkänna poliser kränkningsersättning i ingripandesituationer (jfr Högsta domstolens avgörande i rättsfallet NJA 1999 s. 725). har emellertid i ett senare pleniavgörande (NJA 2005 s. 738) uttalat att en viss förskjutning av praxis bör ske, så att vissa angrepp som tidigare kan sägas ha legat strax under gränsen för kränkningsersättning numera kan ge rätt till sådan ersättning. har domstolen sagt att samtliga omständigheter vid den påstådda kränkningen måste vägas in och en samlad bedömning ske. När det är fråga om en påstådd kränkning som skett i anslutning till ett polisingripande där en polis har använt våld måste det enligt domstolen krävas mer än annars för att kränkningsersättning ska tillerkännas polisen. När en polis har varit utsatt för en allvarlig kränkning lämnas ersättning med samma belopp som gäller vid brott i allmänhet. Poliser behandlas alltså i det avseendet inte annorlunda än andra vad gäller ersättningens storlek. Även vissa andra brottsutsatta yrkesgrupper än poliser anses ha anledning att räkna med att mötas med visst våld och hot i arbetet. En utgångspunkt är därför att de också har en större mental beredskap inför detta än folk i allmänhet. Det gäller till exempel ordningsvakter och väktare. prövade i rättsfallet NJA 2012 s. 711 en ordningsvakts rätt till skadestånd för kränkning. Vid en ingripandesituation hade en man rivit och slagit vakten i ansiktet samt hotat att döda honom. Domstolen fann att vakten inte hade utsatts för en sådan kränkning som gav rätt till skadestånd. Regeringen beslutade att tillsätta en utredning, , med uppdrag att skapa ett modernt straffrättsligt skydd för blåljuspersonal och andra samhällsnyttiga funktioner på grund av angrepp som hade riktats mot bl.a. polis, räddningstjänst och ambulanssjukvård (Ju 2016:23, dir. 2016:115). beslutade regeringen tilläggsdirektiv till utredningen (dir. 2017:131). Enligt dessa skulle utredningen utöver vad som framgick av redan beslutade direktiv dels göra de överväganden som krävs och lämna nödvändiga författningsförslag om hur möjligheterna till kroppsvisitation av personer som är kallade till förhör i kan utökas, dels kartlägga och analysera domstolsavgöranden som gäller polisers rätt till ersättning vid allvarlig kränkning och överväga och föreslå de åtgärder som behövs för att säkerställa deras rätt till ersättning. En fråga som enligt direktiven särskilt borde uppmärksammas är i vilka situationer poliser får respektive nekas ersättning. Det finns enligt regeringen även anledning att i sammanhanget jämföra hur praxis ser ut i förhållande till andra särskilt utsatta yrkeskategorier, t.ex. ordningsvakter och en del anställda inom och den psykiatriska vården. Utredningen överlämnade delbetänkandet Stärkt straffrättsligt skydd för blåljusverksamhet och andra samhällsnyttiga funktioner (SOU 2018:2). Enligt utredningens förslag ska bl.a. ett nytt brott med benämningen blåljussabotage föras in i 13 kap. . Brottet straffbelägger att angripa eller annars störa polis, räddningstjänst eller ambulanssjukvård på ett sätt som riskerar att allvarligt förhindra eller försena genomförandet av ett uppdrag. Vidare höjs straffet för grovt våld eller hot mot tjänsteman enligt 17 kap. 1 § till fängelse i lägst och högst . Det föreslås dessutom en ny straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § . Den innebär att domstolen ska se särskilt allvarligt på fall där den tilltalade med våld eller hot har angripit någon i eller med anledning av hans eller hennes yrkesutövning. överlämnade utredningen sitt slutbetänkande, Vissa polisfrågor – säkerhet vid förhör samt kränkningsersättning (SOU 2018:75). I slutbetänkandet föreslår utredningen att en ny bestämmelse förs in i polislagen (1984:387). Bestämmelsen innebär att en polis, i samband med ett förhör som hålls i eller , får kroppsvisitera förhörspersonen. Kroppsvisitering får utföras endast i den utsträckning som är nödvändig av säkerhetsskäl, för att söka efter vapen eller andra farliga föremål. Utredningen föreslår vidare att en myndighet ges i uppdrag att ta fram ett underlag som allsidigt belyser polisers utsatthet för brott i tjänsteutövningen och hur sådan brottslighet påverkar enskilda poliser. Utredningen anför närmare vad gäller frågan om kränkningsersättning följande: Även med en bibehållen särbehandling av poliser och andra särskilt utsatta yrkesgrupper finns anledning att se över det nuvarande rättsläget när det gäller bland andra polisers rätt till ersättning för allvarlig kränkning genom brott (s. 154). Av de olika vägar för att åstadkomma en utvidgning av polisers och andra utsatta yrkesgruppers rätt till ersättning för allvarlig kränkning genom brott som vi har redovisat framstår inte någon som framkomlig för att åstadkomma en reform. Oavsett vilka förändringar av polisers rätt till ersättning som kan aktualiseras underlättas en sådan av om det finns fördjupat faktaunderlag om polisers utsatthet för brott i tjänsteutövningen och hur poliser typiskt sett reagerar på sådan brottslighet. Ett sådant faktaunderlag kan också ligga till grund för en utveckling av praxis. I den mån praxis inte utvecklas i önskad riktning bedömer vi att frågan om en utvidgning av polisers rätt till ersättning för allvarlig kränkning genom brott i stället skulle kunna hanteras inom ramen för en eventuell framtida generell översyn av 2 kap. 3 § skadeståndslagen som tar sikte på hela dess tillämpningsområde (s. 165). Betänkandena har remitterats och bereds inom . Regeringen beslutade lagrådsremissen Ett stärkt straffrättsligt skydd för blåljusverksamhet och myndighetsutövning. Enligt Statsrådsberedningens förteckning över de propositioner som är avsedda att lämnas under återstoden av ska propositionen lämnas till . Enligt 13 § polislagen (1984:387) får en polis, om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, avvisa eller avlägsna personen från ett visst område eller utrymme. Detta förutsätter att det är nödvändigt för att ordningen ska kunna upprätthållas. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling ska kunna avvärjas. Om en åtgärd är otillräcklig för att det avsedda resultatet ska uppnås, får personen tillfälligt omhändertas. Frågan om polisers rätt till kränkningsersättning behandlades i betänkandet om polisfrågor (bet. 2016/17:JuU18 s. 32 f.). Utskottet konstaterade att det ställs väsentligt högre krav än i andra fall för att poliser som utsatts för brott ska få skadestånd i form av kränkningsersättning. Utskottet ansåg att detta var otillfredsställande. Utskottet föreslog därför ett tillkännagivande till regeringen om att det bör utredas hur polisers rätt till ersättning vid allvarlig kränkning ska kunna utökas. följde utskottets förslag (rskr. 2016/17:223). Regeringen uppgav i skrivelse 2017/18:75 skrivelser till regeringen – åtgärder att tillkännagivandet var slutbehandlat genom de ovannämnda tilläggsdirektiven till . Utskottet hade ingen invändning mot denna bedömning (bet. 2017/18:JuU6y). Utskottet vidhöll i förra årets betänkande om polisfrågor (bet. 2018/19:JuU13 s. 51 f.) sin tidigare uppfattning att åtgärder bör vidtas för att poliser ska få rätt till kränkningsersättning i fler fall än . Eftersom regeringen hade beslutat tilläggsdirektiv till i enlighet med önskemål fick de aktuella motionsyrkandena om detta enligt utskottet emellertid anses vara tillgodosedda. Utskottet föreslog dock ett tillkännagivande till regeringen om ökad säkerhet på sjukhus. Utskottet ansåg att det behövde göras en översyn av vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas för att stärka tryggheten för patienter och personal på sjukhus och ge polisen förutsättningar att förhindra ordningsstörningar där. Obehöriga som tar sig in på sjukhus, stör ordningen, hotar personal och försvårar vård måste enligt utskottet t.ex. lättare kunna avvisas från platsen. följde utskottets förslag (rskr. 2017/18:254). Kränkningsersättning betalas ut till personer som har utsatts för brott som har inneburit en allvarlig kränkning av hans eller hennes person, frihet, frid eller ära. Rättsväsendets bedömning skiljer sig emellertid åt beroende på vilken yrkesgrupp offret tillhör. Poliser anses ha bättre förutsättningar än andra att tåla angrepp. De krävande uppgifter som följer med uppdraget som polis innebär inte att den enskilda polisen ska behöva tåla vad som helst. Ingen ska behöva utstå våld, hot eller kränkningar i sin yrkesutövning. Reglerna om skadestånd i form av kränkningsersättning behöver därför reformeras. Kränkningsersättning bör utgå i fler fall än när poliser är brottsoffer. Frågan om skärpta lagar mot angrepp på blåljuspersonal har blivit föremål för en utredning som i två betänkanden har tagit upp dels straffrättsliga frågor, dels frågor om kränkningsersättning. Regeringen har dock inte lyckats presentera ett förslag i enlighet med vad som efterfrågas ovan. En sådan förändring är emellertid angelägen och kan inte tillåtas dra ut . Regeringen bör enligt utskottets mening genomföra åtgärder för att modernisera lagstiftningen. Mot denna bakgrund föreslår utskottet att ställer sig bakom det som utskottet nu har anfört om en utvidgad rätt till kränkningsersättning till poliser och tillkännager detta för regeringen. Därmed tillstyrker utskottet motionerna 2018/19:132 (SD) yrkande 33, 2018/19:2596 (L) yrkande 9 och 2018/19:2868 (M) yrkande 18. I fråga om motion 2018/19:732 (SD) anser utskottet att yrkandet om att bättre beivra handlingar där personer medvetet stör polisens arbete delvis tillgodoses genom den kommande propositionen om ett stärkt straffrättsligt skydd för blåljusverksamhet och myndighetsutövning. Motionen avstyrks därför. Utskottets förslag i korthet avslår olika motionsyrkanden som rör ordningsvakter, bl.a. deras befogenheter, förordnanden och rätt till skadestånd. Jämför reservation 75 (M) och 76 (SD). I kommittémotion 2018/19:129 av m.fl. (SD) yrkande 1 begärs ett tillkännagivande om att ordningsvakter ska få använda blåljus på fordon. Motionärerna anför att ordningsvakter kan ha användning för blåljus i vissa uppdrag som kan innebära skillnad mellan liv och död, t.ex. när de åker till incidenter som pågående misshandel, rån, våldtäkt, slagsmål, överdoser eller människor som står på perrongen och väntar på att hoppa framför ett tåg. I yrkande 2 anför motionärerna att ordningsvakter efter prövning och godkännande av polis bör få bära och använda OC-sprej. I yrkande 3 anförs att det ofta tar mellan en och efter att en person omhändertagits av ordningsvakter innan polisen kommer. är personen väldigt utåtagerande genom att spotta och sparkas trots att personen är belagd med handfängsel. Motionärerna begär därför att ordningsvakter ska ha möjlighet att belägga personer med benfängsel och att få använda spotthuva. Boriana (M) begär i motion 2018/19:760 yrkande 2 utökade befogenheter för säkerhetspersonal. Efter att en tjuv har tagits om hand av väktare kan det dröja innan polisen kommer. får inte väktare eller annan säkerhetspersonal transportera en tjuv till polisen, utan polisen måste skicka en patrull för att hämta vederbörande. Det tar tid och resurser från både polis och väktare. I motion 2018/19:1319 av m.fl. (S) yrkas det på en översyn av om ordningsvakter ska inordnas inom auktoriserade företag för att kunna utöva sitt yrke. En ordningsvakt är en person med ett förordnande av . Många ordningsvakter är anställda av ett auktoriserat bevakningsföretag, andra är dock frilansande. Om ordningsvakter endast fick utöva yrket genom en anställning i ett auktoriserat bevakningsföretag skulle detta öka förtroendet för dem. I motion 2018/19:2075 av (M) yrkas att det ska tillsättas en utredning för att se över ordningsvakters rätt till kränkningsersättning och om denna borde utvidgas. I kommittémotion 2018/19:2868 av m.fl. (M) yrkande 19 begär motionärerna att det ska skapas en tydlig möjlighet att ge ordningsvakter ett generellt förordnande att medverka till att upprätthålla allmän ordning inom en viss kommun. Detta bör ske genom att en ny bestämmelse införs i lagen (1980:578) om ordningsvakter. Syftet med lagändringen är att möjliggöra för kommuner att använda sig av ordningsvakter för att täcka upp för polisen i fråga om enklare uppgifter för att trygga ordningen inom kommunens område, i synnerhet patrullering på offentliga platser. är det enligt lagen inte möjligt att förordna ordningsvakter för generella uppgifter inom större geografiska områden; det krävs antingen att det rör sig om en specifik verksamhet eller att uppgiften är begränsad till en viss plats. Ordningsvakter är personer som har förordnats av att medverka till att upprätthålla den allmänna ordningen, t.ex. i anslutning till en krog eller ett idrottsarrangemang. Bestämmelser om ordningsvakter finns i lagen (1980:578) om ordningsvakter och i ordningsvaktsförordningen (1980:589). gäller utöver det PMFS 2017:12 (FAP 670-1) föreskrifter och allmänna råd om ordningsvakter. Ordningsvakter får, enligt 2 § lagen om ordningsvakter, förordnas att tjänstgöra vid • allmänna sammankomster och cirkusföreställningar • bad- eller campingplatser och lokaler eller platser för idrott, friluftsliv, spel, lek, förströelse eller liknande som allmänheten har tillträde till • lokaler eller utrymmen där alkohol serveras till allmänheten med tillstånd enligt alkohollagen. Ordningsvakter får vidare förordnas att tjänstgöra vid säkerhetskontroller i domstolar och offentliga sammanträden i kommuner och landsting (2 a och 2 b §§). Om det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt får ordningsvakter förordnas även i andra fall (3 §). Ett förordnande meddelas , högst , och i förordnandet ska det anges för vilken verksamhet och inom vilket område det gäller (5 §). Ordningsvakter har enligt 29 § tredje stycket polislagen (1984:387) vissa befogenheter som normalt endast tillkommer polisen. En ordningsvakt kan, t.ex. när någon stör den allmänna ordningen eller är en omedelbar fara för densamma, avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme när det är nödvändigt för att ordningen ska kunna upprätthållas. Om en sådan åtgärd inte är tillräcklig får en ordningsvakt tillfälligt omhänderta personen. En ordningsvakt har vidare befogenhet att omhänderta en person med stöd av lagen (1976:511) om omhändertagande av berusade personer m.m. samt även beslagta spritdrycker, vin eller starköl enligt lagen (1958:205) om förverkande av alkoholhaltiga drycker m.m. I samtliga fall när en ordningsvakt gripit eller omhändertagit någon ska han eller hon skyndsamt överlämnas till närmaste polis. Enligt 9 kap. 2–3 §§ i PMFS 2017:12 ska en ordningsvakt vara utrustad med handfängsel och batong. Handfängslet ska vara av metall av den typ som Polismyndigheterna tilldelar poliser. Under ledning av och i samverkan med polis får dock en ordningsvakt använda andra typer av handfängsel om dessa tilldelats av polisen vid särskilda insatser. Av 5–6 §§ framgår att en ordningsvakt efter ett särskilt beslut av kan ges rätt att använda hund och bära skjutvapen. En ordningsvakt får inte använda andra hjälpmedel avsedda för våldsanvändning än dem som nämns i 2–6 §§. I lagen (1974:191) om bevakningsföretag finns bestämmelser för den som yrkesmässigt åtar sig att för annans räkning bevaka t.ex. fastigheter, enskilda personer eller transporter med sedlar och mynt. Lagen syftar till att säkerställa samhällets insyn i och kontroll över sådan verksamhet. Enligt lagen krävs att alla bevakningsföretag ska vara auktoriserade. Även all personal i bevakningsföretag ska vara godkänd för anställning i sådant företag. Frågor om auktorisation prövas av . Anställda med uppgift att utföra bevakningstjänst benämns väktare. En väktare har – till skillnad från en ordningsvakt – inte några särskilda befogenheter utöver dem som tillkommer medborgare i allmänhet. En väktare kan dock ibland inneha förordnande som ordningsvakt. Lagen innehåller även regler om tillsyn över bevakningsföretag. I fråga om vad som gäller för kränkningsersättning till bl.a. ordningsvakter och väktare hänvisas till det föregående avsnittet om polisers rätt till kränkningsersättning m.m. Som framgår av det avsnittet bereds betänkandet SOU 2018:75 inom . I betänkandet konstateras bl.a. att det, även med en bibehållen särbehandling av poliser och andra särskilt utsatta yrkesgrupper, finns anledning att se över det nuvarande rättsläget när det gäller bland andra polisers rätt till ersättning för allvarlig kränkning genom brott. I betänkandet övervägs även en eventuell framtida generell översyn av 2 kap. 3 § skadeståndslagen som tar sikte på hela dess tillämpningsområde. Justitie- och inrikesminister (S) anförde bl.a. följande som svar på en skriftlig fråga (fr. 2017/18:1202): har frågat mig om regeringen kommer att vidta några åtgärder för att nationellt stötta kommunerna så att de kan anlita ordningsvakter. Ordningsvakter utgör ett komplement till polisen för ordningshållning på platser som omfattas av ordningsvaktsförordnanden. Ordningsvakter får förordnas att tjänstgöra exempelvis vid offentliga tillställningar, allmänna sammankomster, bad- och campingplatser samt lokaler där alkohol serveras. Det finns också möjlighet att under vissa förutsättningar förordna ordningsvakter att tjänstgöra i andra fall, om det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt. Ordningsvakter kan dock inte ersätta poliser. Den enskilt viktigaste åtgärden för att öka tryggheten och minska brottsligheten är att säkerställa att har tillräckliga resurser. I betänkande 2016/17:JuU18 avstyrkte utskottet ett motionsyrkande om utökade befogenheter för ordningsvakter. Utskottet motiverade sitt ställningstagande med att de befogenheter som ordningsvakter har har en lämplig omfattning. följde utskottets förslag (rskr. 2016/17:223). I betänkande 2015/16:JuU20 behandlade utskottet yrkanden om utökad användning av ordningsvakter och utökade befogenheter för ordningsvakter. Utskottet avstyrkte samtliga motionsyrkanden och uttalade följande: Det är polisen som har huvudansvaret för att upprätthålla den allmänna ordningen i samhället. Som framgår ovan får dock andra än poliser förordnas till ordningsvakter för att medverka till att upprätthålla den allmänna ordningen. Det är emellertid alltid polisen som ansvarar för att förordna ordningsvakterna, och därmed är det också polisen som bedömer behovet av ordningsvakter i särskilda fall. Polisen är dock oförhindrad att förordna ordningsvakter efter en begäran om detta från en kommun. Bestämmelserna är enligt utskottet väl avvägda. Utskottet anser således inte att det finns skäl att utreda frågan om utökade befogenheter för ordningsvakter eller att ge kommuner rätt att förordna ordningsvakter. Utskottet anser inte heller att det finns skäl att göra ett tillkännagivande till regeringen om att inrätta en specialutbildning för ordningsvakter. följde utskottets förslag till beslut (rskr. 2015/16:197). Även i förra årets betänkande om polisfrågor (bet. 2018/19:JuU13 s. 97 f.) behandlade utskottet motioner om ordningsvakter, bl.a. om att ordningsvakter bör kunna få ett generellt förordnande att verka i en hel kommun. Utskottet gjorde ingen annan bedömning än tidigare i frågan om utökad användning av ordningsvakter. Utskottet ansåg således fortfarande att polisen borde ansvara för att förordna ordningsvakter. Utskottet fann inte heller skäl att ändra sin uppfattning i fråga om utökade befogenheter för ordningsvakter. Utskottet ansåg alltjämt att de befogenheter som ordningsvakter har har en lämplig omfattning. Utskottet anser att det är viktigt att ordningsvakter har ändamålsenlig utrustning och tillräckliga hjälpmedel för sin tjänsteutövning. Enligt utskottet är emellertid dagens regelverk väl avvägt. Motionerna 2018/19:129 (SD) yrkandena 1, 2 och 3 om ytterligare utrustning i form av blåljus, OC-spray och benfängsel avstyrks därför. Utskottet finner även att bestämmelserna om att en ordningsvakt efter ett gripande eller ett omhändertagande ska överlämna personen till polisen är ändamålsenliga och avstyrker därmed motion 2018/19:760 yrkande 2 om utökade befogenheter för säkerhetspersonal. Det är angeläget att stärka allmänhetens förtroende för ordningsvakter. Utskottet anser emellertid inte att lösningen ligger i att endast tillåta personer som är anställda i auktoriserade bevakningsföretag att få förordnanden som ordningsvakter och avstyrker motion 2018/19:1319 (S). Mot bakgrund av att betänkandet SOU 2018:75 – där en översyn av reglerna för kränkningsersättning övervägs – bereds inom avstyrker utskottet motion 2018/19:2075 (M) om en översyn av ordningsvakters rätt till kränkningsersättning. Utskottet gör inte någon annan bedömning än i frågan om ett generellt förordnande för ordningsvakter att verka inom en viss kommun och avstyrker därmed motion 2018/19:2868 (M) yrkande 19. Tiggeri och olovliga bosättningar Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om bl.a. ett nationellt förbud mot tiggeri och åtgärder mot olovliga bosättningar. Jämför reservation 77 (M, SD), 78 (KD), 79 (SD) och 80 (KD). m.fl. (SD) begär i kommittémotion 2018/19:133 yrkande 19 att ett nationellt tiggeriförbud ska införas. Liknande yrkanden om ett nationellt förbud mot tiggeri finns i motionerna 2018/19:883 av (M), 2018/19:1890 av (M), 2018/19:2638 av (M) och i kommittémotion 2018/19:2866 av m.fl. (M) yrkande 1. I den sistnämnda motionen anför motionärerna att lokala förbud mot tiggeri innebär att staten överlämnar ansvaret för en i grunden nationell fråga till kommunerna och att de lokala förbuden i praktiken kräver att kommunen kan visa att den allmänna ordningen påverkas av tiggeriet. I kommittémotion 2018/19:2473 av m.fl. (KD) yrkande 3 anförs att olovliga bosättningar inte ska accepteras och att kommuner därför ska få större befogenheter att säkerställa att ordningslagarna följs och att ett beslut om avhysning ska kunna gälla ett större område. I samma motion yrkande 4 begärs att kommuner ska kunna besluta om lokala ordningsföreskrifter. Motionärerna anför att dessa t.ex. ska ange att särskilda krav kan ställas inom ett begränsat område. Sådana ordningsföreskrifter bör t.ex. kunna tydliggöra att all nedskräpning, skadegörelse och illegalt klotter på offentlig plats är förbjudet, men även vara ett verktyg för att hindra olagliga bosättningar. Även i kommittémotion 2018/19:2914 av m.fl. (KD) yrkande 50 anförs, med samma motivering, att kommuner bör kunna besluta om lokala ordningsföreskrifter inom begränsade områden, och i motion 2018/19:2970 av (KD) yrkas att kommuners möjlighet att begränsa tiggeriets utbredning genom lokala ordningsföreskrifter ska klargöras. Kommuner måste enligt den senare motionären ges bättre möjlighet att stoppa tiggeriet på vissa gator och platser samt under vissa omständigheter. Ambitionen ska vara att säkerställa att de som tigger erbjuds vägar ut ur tiggeriet. m.fl. (SD) begär i kommittémotion 2018/19:133 yrkande 20 förenklade regler för avhysningar, bl.a. genom att kronofogden inte ska ha med dessa frågor att göra, att det inte ska finnas någon besittningsrätt och att polisen när som helst ska kunna avlägsna boende i illegala kåkstäder utan något specifikt krav på identifikation eller dokumentation. Ett liknande yrkande framställs i kommittémotion 2018/19:1293 av m.fl. (SD) yrkande 5, där motionärerna anför att om någon bosatt sig utan tillstånd på någon annans mark i på samma plats, ska avhysning kunna begäras och ske omgående med polishjälp, utan föregående beslut av kronofogden och utan kostnad för markägaren. I motion 2018/19:934 av (M) efterfrågas en översyn av kommunernas verktyg för att hantera olagliga bosättningar, t.ex. en möjlighet att få hjälp av lokala ordningsvakter.