bet · H601KU11 · 2019-01-18 00:00:00 — Därför fick nämnden också kritik för att dessa uppgifter hämtats in. säger också i beslutet att uppgifter som finns i belastnings- och misstankeregistren är integritetskänsliga för den enskilde och att det därför inte bör råda någon tvekan om när förutsättningarna för att en socialnämnd ska få ta del av uppgifterna ur registren är uppfyllda. Hon ansåg det därför angeläget att förtydliga reglerna om en socialnämnds möjlighet att hämta in sådana uppgifter. Med stöd av 4 § JO-instruktionen lämnades beslutet över till för fortsatt handläggning. I det andra ärendet jag tänkte ta upp var barnperspektivet framträdande. hade i ett ärende gällande bistånd till boende som villkor för rätten till bistånd angett att den enskilde skulle göra allt hon kunde för att hitta en egen bostad i hela landet. Biståndstagaren hade vårdnaden om två barn, som bodde växelvis hos henne och hos fadern. De bodde i , har jag för mig, eller möjligen – väldigt nära varandra, i alla fall. Jag konstaterade att den utredning som låg till grund för nämndens beslut inte över huvud taget innehöll några överväganden av om och på vilket sätt beslutet skulle kunna påverka barnens situation. Här hade man alltså helt och hållet missat barnperspektivet. Detta kritiserade jag . Jag vill också nämna ett av två likartade beslut där skyddet för den personliga integriteten inte respekterats. I det ärendet hade den aktuella nämnden genomsökt en träningslägenhet utan samtycke från hyresgästen, för att kontrollera om det fanns narkotika i lägenheten. Omständigheterna var lite speciella i detta ärende eftersom den enskilde hade satt upp kameror i lägenheten och filmat de boendestödjare som kommit på besök när han inte var hemma. Han kunde visa filmerna och anmälde agerandet till JO. Det framgick av filmen hur man hade agerat under besöket, och prövningen kom att gälla om man hade haft stöd i lag för hembesöket och hur det genomfördes. Jag konstaterade att en myndighet inte utan vidare får gå in i en bostad och att nämndens genomsökning av bostaden utgjorde ett intrång av ett sådant slag som varje medborgare är skyddad mot enligt 2 kap. 6 § regeringsformen. Detta grundlagsskydd gäller emellertid bara påtvingade ingrepp, men hyresgästen hade inte på något sätt samtyckt till att bostaden genomsöktes. Detta beslut lämnades över till och , som är de ordinarie tillsynsmyndigheterna för . Jag ska också säga något om LVU och LVM. Om LVU kan helt kort sägas att man i senare års ämbetsberättelser kan se att mina företrädare har uppehållit sig vid frågan om utredningarnas kvalitet och den kritik som framförts i anmälningarna till JO gällande bristande grundlighet och objektivitet. Det är lite grand det som var inne på när det gällde domstolarna. Slående för de beslut om tvångsvård enligt LVU som tagits med i ämbetsberättelsen är att frågeställningarna i dessa ärenden varierar stort, som de rör centrala rättssäkerhetsfrågor. Ett beslut som jag hade att pröva gällde om den aktuella socialnämnden borde kritiseras för brister i utformningen av ett beslut om så kallad umgängesbegränsning. Av de klagomål som kommer in till JO framgår att detta är ett problemområde för oss. I det aktuella beslutet hade nämnden begränsat umgänget mellan en far och en son, som var omhändertagen för vård enligt LVU. Jag uttalade i beslutet att umgängesbegränsningar enligt LVU ska vara tydliga. Det ska framgå av beslutet på vilket sätt umgänget begränsas och om beslutet ska gälla tills vidare eller är tidsbegränsat. Vidare ska skälen framgå av beslutet. I detta fall innehöll nämndens beslut brister i samtliga dessa avseenden, varför det kritiserades. Slutligen tänkte jag ta upp ett ärende som gäller LVM och som aktualiserar frågan om socialnämnden borde ha inlett en utredning enligt 7 § LVM i syfte att klargöra om en missbrukare behöver tvångsvårdas. Det uppkom en rad frågor i ärendet som gäller grundläggande krav på socialförvaltningens handläggning och det särskilda ansvar den har för att utreda och bistå enskilda med allvarliga missbruksproblem. I beslutet uttalade jag mig bland annat om huruvida socialnämnden dröjde för länge med att inleda en utredning om den enskildes behov av tvångsvård, trots otaliga orosanmälningar och klara indikationer på att den enskilde hade svåra missbruksproblem. Jag kom också in på frågan om nämnden borde ha avslutat sin utredning när den väl påbörjats, därför att den enskilde plötsligt förklarade att han var positiv till att ta emot hjälp. Jag menade att om en utredning hade inletts skulle den ha kunnat belysa om den enskilde hade ett fortgående missbruk av bland annat narkotika, om han var i behov av vård och om den vården verkligen kunde ges på frivillig väg. I detta ligger – och det är viktigt – att noggrant bedöma tillförlitligheten hos den enskildes samtycke och om nödvändig vård kan garanteras. Det framgick av utredningen i detta ärende att nämnden efter många turer och fattade ett beslut om att inreda en utredning enligt 7 § LVM. Det tragiska var att den enskilde när detta skedde redan hade avlidit , utan att nämnden hade kännedom om det. De brister som präglade nämndens handläggning var sådana att jag riktade allvarlig kritik mot nämnden. Jag tycker att detta beslut är ett bra exempel på ärenden där problemen hopar sig och socialnämnden har mycket svårt att på ett korrekt sätt uppfylla alla de grundläggande förvaltningsrättsliga krav som ställs på den. Med detta tackar jag för ordet. , JO: De stora tillsynsområdena under mitt ansvar är polis- och åklagarfrågorna och utlänningsärenden, eller tillsyn över hantering. I årets ämbetsberättelse finns även på mitt område många viktiga beslut som behandlar angelägna frågor. Jag tänkte dock begränsa mig till ett par frågor på mina två stora tillsynsområden, där de brister som har funnits i myndigheternas agerande också har visat på behov av förändringar i lagstiftningen. Jag har alltså liknande utgångspunkter som chefsJO hade för sin redogörelse. Jag börjar med polisen. Tre fall i årets ämbetsberättelse handlar om personer som har avlidit i polisarrest. Det har inte i något av fallen kunnat slås fast att bristerna hade ett direkt samband med dödsfallen, men det är självklart allvarligt när ett dödsfall inträffar i sådana situationer. Fallen utgör en allvarlig påminnelse om de brister när det gäller nödvändig medicinsk tillsyn i arrester som jag och mina medarbetare har uppmärksammat i det löpande tillsynsarbetet, inte minst i Opcat-enhetens verksamhet. Två av dessa fall rörde personer som hade omhändertagits på grund av berusning och som alltså avled när de var frihetsberövade. I båda fallen handlade det om personer med allvarliga missbruksproblem. Beträffande den ena personen fanns det också en känd sjukdomsbild utöver missbruket. fick kritik för att man inte i det fallet såg till att den omhändertagna läkarundersöktes. I vart fall borde det ha skett när hon fallit i cellen och inte kunde resa sig. Det fanns också brister i instruktionerna om hur tillsynen av henne skulle skötas och i genomförandet av tillsynen. Beträffande den andra personen bestod bristerna framför allt i att man inte gått in i cellen och kontrollerat den omhändertagnas tillstånd utan utövat tillsynen från celldörren. Dessa ärenden illustrerar svårigheter för arrestpersonal, som ju inte har medicinsk kompetens att avgöra när en person har behov av läkarvård eller extra tillsyn. En hel del tror jag kan förbättras genom ordentlig utbildning av dem som arbetar som arrestvakter. Jag menar dock att arrestpersonal inte ska anförtros uppgiften att göra långtgående bedömningar av intagnas hälsotillstånd, utan det ska en läkare eller sjuksköterska göra. Med mina utgångspunkter är den grundläggande frågan om personer som omhändertas för att de inte kan ta hand om sig själva på grund av berusning över huvud taget ska förvaras i polisarrester. Ofta handlar det om personer med både omfattande missbruksproblem och andra problem med hälsan, och min uppfattning är att dessa personer bör komma under medicinsk övervakning. På många håll i landet finns det också tillnyktringsenheter där polisen kan lämna en omhändertagen i stället för att ta in personen i arresten. Tyvärr finns dock inte sådana enheter på alla ställen. Detta är inte en ny fråga; den har utretts . Från regeringshåll har man avsatt pengar för lokalt utvecklingsarbete och för att utveckla alternativa lösningar, men jag anser mot bakgrund av det jag har sett i tillsynsverksamheten att regeringen på nytt behöver se över lagstiftningen. Jag överlämnade det första av dessa två beslut till enligt 4 § i JO-instruktionen. När det gäller det andra beslutet nöjde jag mig med att skicka över det för kännedom till , eftersom det avsåg samma frågeställning som det första. Jag går över till utlänningsområdet. Även på detta område förekommer frihetsberövanden. Personer som ska avvisas eller utvisas kan tas i förvar under vissa förutsättningar. Jag menar att förvar är en ganska speciell form av frihetsberövande. Verksamheten vid ett förvar ska utformas så att minsta möjliga intrång sker i de förvarstagnas integritet och rättigheter. De har bland annat rätt att ta emot besök. Lagstiftarens och utgångspunkter när det gäller förvar är att förhållandena så långt som möjligt ska likna dem som man har vid öppna mottagningsenheter. måste förvaren vara anpassade till att personer som kan tänkas vilja avvika eller hindra verkställigheten eller som har en kriminell livsstil kan vistas där. Förhållandena måste också vara säkra för förvarstagna i övrigt. Lagstiftningen ger rätt att begränsa rörelsefriheten för en förvarstagen och att använda vissa tvångsmedel; till exempel kan man kroppsvisitera en förvarstagen om man misstänker att personen innehar saker som inte ska finnas inne på förvaret. Den fråga jag vill lyfta fram här handlar främst om tillämpningen av den rätt har att fatta beslut om att av ordnings- och säkerhetsskäl avskilja en person från andra förvarstagna och att placera en avskild person i häkte eller på anstalt när man anser att personer av säkerhetsskäl inte kan vistas i ett förvar. Jag granskade dessa frågor vid en inspektion av förvar i . I ämbetsberättelsen har jag tagit in detta protokoll med mina uttalanden från inspektionen. Inspektionen visade att det fanns en hel del brister men också att detta och andra förvar arbetar under ganska besvärliga förhållanden med överbeläggning och tuffare förhållanden än man har haft när det gäller förhållanden mellan förvarstagna och förhållandet till personalen. Man har också med de regler som gäller svårigheter att hantera förekomst av narkotika på förvaren. Jag kunde efter denna inspektion bland annat konstatera att utformningen av besluten om avskiljande och säkerhetsplacering behöver bli bättre så att det som har legat till grund för dessa beslut framgår tydligare. Jag kunde också konstatera att avskiljande användes som en form av bestraffning för befattning med narkotika, vilket är någonting som inte ryms inom de förutsättningar som lagstiftningen ger. Jag kunde konstatera att man i beslut om säkerhetsplaceringar i häkte ibland hänvisade till verkets bristande resurser när det gäller personal och lokaler samt att förvarstagna med psykiska besvär placerades i häkte med hänsyn till att förvaret inte hade kompetens att ta hand om dem. Jag kunde också konstatera brister i hanteringen av den löpande omprövning som ska göras av beslut om säkerhetsplacering i häkte. Dessa iakttagelser var oroande. Jag har beslutat att följa upp frågorna, och hade jag och mina medarbetare ett uppföljande möte med och en inspektion av den förvarsenhet man har där. Där behandlade och diskuterade vi flera av de brister som jag har nämnt. Arbetet med att följa upp dessa frågor fortsätter. Jag menar dock att det redan nu står klart att lagstiftningen som den ser ut inte är tillräcklig för att möta de utmaningar som finns. Det handlar om rena rättssäkerhetsfrågor för den enskilde, såsom rätten till domstolsprövning i vissa situationer, om behandlingen av personer med särskilda svårigheter och om att se till att det finns regler som gör det möjligt att förhindra att till exempel narkotika kommer in på förvaren. Av det skälet bestämde jag mig för att skicka över detta protokoll med uttalanden till för att i ett tidigt skede uppmärksamma departementet på resultatet av granskningen och på de behov som finns av att se över dagens lagstiftning. Ordföranden: får tacka för denna genomgång. Vi ser behovet av förbättringar inom dessa områden, så det var en intressant genomgång. (S): Först vill jag tacka för dessa föredragningar, inklusive att ni har talat så mycket om enskilda fall. Jag tror nämligen att detta belyser bättre än allmänna fraser vad arbetet egentligen går ut på. Jag vill betona den internationella betydelsen av . Det är ingen slump att ordet ombudsman har blivit ett internationellt ord. Jag tror också att det svenska ombudsmannaväsendet har blivit ett föredöme i många länder. Jag ser i er rapport att ni har internationella kontakter och möten, och jag tror att detta är oerhört väsentligt. Vi har en del att lära, men inte minst kan andra länder även i fortsättningen se som ett föredöme. Det är värdefullt. Ert samarbete med kommittén som bevakar tortyrfrågor i FN är en väldigt intressant modell. Jag tror att det finns utrymme för mer samarbete av det slaget för utbyte i bägge riktningar. Vi har någonting att bidra med där. Min fråga handlar om relationerna mellan er institution och andra institutioner i med angränsande uppgifter. Hur sker arbetsfördelningen mellan er, och hur bestämmer man vem som ska göra vad? Jag följde själv på ganska nära håll fallet med polisens registrering av romer i . När detta avslöjades – det avslöjades ju av medierna, som ni vet – var det en hel serie av olika institutioner som ingrep. Först var det en åklagare som gick in. Det ledde dock inte till något åtal, och därmed blev det fritt fram för andra institutioner att gå in. Det första organ som kom in var , som gjorde en granskning. Därefter kom , som också gjorde en granskning – eller en bedömning – av situationen. Sedan kom in, men det gick så mycket tid att hela fallet om ansvar blev preskriberat. , som var den sista institution som skulle titta på detta, började granska det hela kom man fram till att det inte var någon idé att man gjorde något utlåtande eftersom det var preskriberat. Det väckte naturligtvis en reaktion från de romska kretsarna att ingen hölls ansvarig för denna rätt anmärkningsvärda kränkning av en hel grupps integritet. Det var ju inte bara några enskilda romer som registrerades, utan det var en stor del av det romska samhället i . Detta väcker tankar på hur man ska hantera sådana situationer och säkerställa att det organ som tar upp frågan verkligen är den mest kompetenta och självklara aktören samt att detta organ får möjlighet att gå igenom ett sådant fall inom en rimlig tid. I detta fall var tidsutdräkten ett verkligt problem. Hur ska man säkerställa samspelet och arbetsfördelningen mellan olika institutioner som kan ha ett visst intresse av att agera? Det skulle vara intressant att höra er kommentar till detta så här i efterhand. Jag har ytterligare en fråga. Det är ju väldigt viktigt att er institution är känd bland de personer som är berörda och som vill göra någonting. Jag antar att det alltid är ett problem att säkerställa att de mest utsatta grupperna verkligen vet om hur de ska klaga till er och vilken potential ni kan erbjuda dem i en sådan situation. Det gäller naturligtvis många av dem som kommer från andra länder och som inte riktigt är inne i det svenska samhället. , JO: Jag svarar lite allmänt och börjar bakifrån. Hur förvissar vi oss om att JO är tillräckligt känd? Vi arbetar fortlöpande med att försöka se över hur vi till exempel kan göra vår hemsida så lättillgänglig som möjligt och hur vi på olika sätt med kontakter ute i samhället kan göra JO mer känd. Detta står också på programmet inför . En fråga som jag tycker är angelägen är att utveckla samarbetet med olika ideella organisationer som stöttar utsatta grupper och som kan hjälpa oss att se vilka frågor vi kan behöva titta på. Där kan vi också sprida information om det arbete som JO gör. Detta är någonting som jag tycker att vi bör utveckla. Annars är inspektionerna det som står till buds för oss för att nå de utsatta grupper som inte själva har fått kunskap om oss. När det gäller relationen med liknande institutioner kan det vara ett dilemma att JO är ett extraordinärt tillsynsorgan. Vi ska inte föregripa andra, ordinarie, instansers åtgärder. Huvudregeln är att de som har till sin huvuduppgift att hantera en viss fråga ska göra det och att JO ska komma in som en extra säkerhetsgaranti. Det är naturligtvis komplicerat och kan medföra att JO avvaktar i vissa fall för att se hur saken hanteras av de ordinarie instanserna. Jag har inte någon bra lösning på detta mer än att försöka att intensivt följa frågor och att försöka förvissa sig om när det är dags för JO att gå in. Men om en åklagare till exempel är inne i ett ärende från början är det lite knepigt för oss. När det gäller just romregistret kanske vill säga någonting. , JO: Som beskrev följde jag denna fråga när den blev aktuell men avvaktade enligt den tradition som gäller på att avvakta vad andra myndigheter gör. Dels fanns en åklagarutredning, dels hanterade frågan. Även Justitiekanslern var inblandad. Särskilt när jag såg åklagarens utredning, som inte ledde till några åtal, och att det framstod som att ansvarsförhållandena rent allmänt var väldigt oklara vid i , som den då hette, ansåg jag att jag inte kunde göra någonting annat än att utreda frågan med sikte på att klargöra dessa. Dock hade jag inte sikte på att hitta enskilda ansvariga, för det bedömde jag då inte som en framkomlig väg. När det gäller förhållandet till polisens ansvarsnämnd och tror jag att det fanns en del oklarheter om i vad mån de var tvingade att avvakta att JO hade gjort sin utredning. Hade vi haft en bättre kontakt hade vi nog kunnat reda ut detta och se till att de hade behållit sin möjlighet att agera om de ville det. Vi har tagit lärdom av att dessa oklarheter fanns. Jag har haft ganska mycket kontakt med polisens ansvarsnämnd. Vi har på också haft flera sammanträffanden med företrädare för för att se till att det inte råder någon oklarhet om när dessa nämnder kan gå in och agera samt för att se till att vi har bra upparbetade kanaler för kontakt för att klara ut det hela om man känner sig osäker på hur man ska agera. (M): Tack för en väldigt bra och väl genomförd verksamhet! Det har varit intressant att läsa och att lyssna till det ni har att berätta. Det känns väldigt tryggt att vi har denna sorts granskande funktion i vårt samhälle, ofta utifrån den svagare individens perspektiv gentemot den mäktigare staten och allmänna förvaltningen, som bevisligen ibland kan ta sig friheter. Det har varit väldigt intressant. Det finns såklart många delar av det man läser som är upprörande. blir ett utlåtande från er en sorts upprättelse. Även om det inte är en dom är det någon form av upprättelse som visar att personen ibland har blivit felaktigt behandlad, och det kan vara nog så viktigt. Min fråga är mest en fråga för att kontrollera att det är så väl ställt som jag tror att det är. Den gäller era handläggningstider. Ungefär hur tar det för ett medelärende att komma igenom alla kvarnar, och vad är extremerna i båda riktningarna? Känner ni att ni ligger på en nivå som ni bedömer som rimlig och rätt och riktig, eller behöver det göras ytterligare ansträngningar? Jag lyssnar gärna på en utveckling kring detta i tidsperspektiv och inte bara i antal ärenden i balansen. , JO: Det är naturligtvis en självklarhet, i synnerhet om man ska kritisera någon för långsam handläggning, att man själv har hanterat ärendet inom rimlig tid, även om JO:s extraordinära granskning är lite speciell. Vi har målsättningar i vår verksamhetsplan för hur ärenden får ta. Där står det bland annat att av de remitterade ärendena ska vara avgjorda . När det gäller avskrivningsärenden ska vara avgjorda . Dessa tider klarar vi väldigt bra, skulle jag vilja säga. Men du frågade också vad som är ytterligheterna. Där har vi haft en del problem, framför allt med mer komplicerade stora ärenden. Det kan ibland bero på att myndigheten begär anstånd med remissvar och så vidare men också på en väldigt hög arbetsbelastning hos oss själva. Där har det nog hänt, även , att ärenden har blivit så gamla som – i extremfallen – uppemot . Det är ju någonting som vi absolut inte önskar. Vi har också arbetat mer med att ha tydligare målsättningar och tydligare uppföljning av verksamheten. I verksamhetsplanen kommer vi sannolikt – vi har inte satt ned foten – att ha en målsättning om att inget ärende får bli äldre än . (SD): Jag vill också tacka för en väldigt god redogörelse. Det är intressant att lyssna på denna ämbetsberättelse. Vi som har följt detta har ju noterat att den egna inspektionsverksamheten har fått stå tillbaka lite grand på grund av hanteringen av klagomålsärenden. Detta beror såklart också på instruktionerna till myndigheten. Att klagomålshanteringen måste få vara det viktigaste är väl en bedömning som är rätt och riktig. är ju, som ni har lyft fram, inspektionsverksamheten central för att nå de grupper som annars i normalfallet kanske inte går till JO, som är minst sannolika att själva göra en JO-anmälan. Jag kan bli lite bekymrad över att inspektionsverksamheten har fått stå tillbaka, eftersom egna inspektioner i väldigt många fall leder fram till kritik om man jämför med de JO-anmälningar som görs – jag tror att det i Opcat-verksamheten var över hälften av fallen. Jag förstår att det är en ambition från JO:s sida att göra fler inspektioner. Jag skulle vilja veta om detta är en fråga som främst handlar om resurser eller om det är en organisatorisk fråga. Eller handlar det helt enkelt om att vi kanske bör titta på instruktionen för JO för att man ska kunna öka mängden egna inspektioner? , JO: Det är en intressant och viktig fråga, som vi diskuterar mycket ombudsmännen sinsemellan. Att det är fler inspektioner än enskilda klagomål som leder till kritik är kanske inte så överraskande. Vid en inspektion tittar man ofta på väldigt mycket. Man får ett brett underlag och kan upptäcka små fel här och där och ibland stora fel. Men den typen av inspektion är också mycket resurskrävande i både förarbete och efterarbete. Ni kan själva föreställa er att det tar stora resurser om fem eller sex medarbetare med ombudsman är ute på en myndighet i . Som jag nämnde arbetar vi mycket med att se om vi kan vara mer effektiva. Kan vissa inspektioner genomföras mer sparsamt? har det förekommit inspektioner där bara ett par personer åker ut och följer upp en viss fråga. Detta är ett arbete som vi håller på med mycket. Det är klart att det handlar om resurser, men det handlar inte bara om ekonomiska resurser så att vi kan få si eller så många ytterligare föredragande. Då hamnar man i att man också måste se över organisationen. Hur många byråchefer behöver vi ha om vi ska ha fler föredragande? Hur fungerar det för ombudsmännen – vilken belastning blir det på dem? Detta med vad som ska vara tyngdpunkten i JO:s uppdrag, hur stor institutionen ska vara, vad vi ska arbeta med och hur vi ska fördela våra resurser är ganska stora frågor, som nog bör bli en del av den kommande JO-utredning som har diskuterats. Det är inte så att JO:s händer ska bindas så att vi inte själva ska kunna göra våra prioriteringar – för det tror jag att vi alla är väldigt angelägna om att få göra – men det bör ändå föras en diskussion om vilka verksamhetsdelar som ska ingå och om vad detta kräver av organisationen i storlek och sammansättning. (C): Tack till JO för den redogörelse som ni har gett oss, både i den skriftliga ämbetsberättelsen och i dagens presentation! Den roll som JO har i vårt samhälle är ju väldigt viktig, som många kollegor har varit inne på.