bet · H601JuU21 · 2019-05-06 00:00:00 — Genomförande av barnrättsdirektivet och några andra straffprocessuella frågor Utskottet ställer sig bakom regeringens lagförslag om att det ska införas en skyldighet för åklagare att anmäla en försvarare till rätten i vissa fall. Lagförslaget innebär även att en domstol ges möjlighet att förordna en offentlig försvarare vid sidan av en försvarare som den misstänkte själv har utsett, om det finns synnerliga skäl. Vidare föreslås att ett barn som blir myndigt när han eller hon är frihetsberövad under vissa förutsättningar ska ha rätt att vara fortsatt placerad med barn . Lagändringarna syftar bl.a. till att genomföra EU:s direktiv om rättssäkerhetsgarantier för barn som är misstänkta eller tilltalade i straffrättsliga förfaranden. Vidare ställer sig utskottet bakom regeringens lagförslag om ökade möjligheter för en arbetsgivare att ersätta en offentlig funktionär för hans eller hennes rättegångskostnader och om att övervakningsnämnden ska ges möjlighet att lämna information om förenklad delgivning. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Slutligen anser utskottet att bör avslå fyra motionsyrkanden. I betänkandet finns två reservationer (C, V, L) och två särskilda yttranden (C, V). Proposition 2018/19:71 Genomförande av barnrättsdirektivet och några andra straffprocessuella frågor. Fyra yrkanden i följdmotioner. Utskottets förslag till riksdagsbeslut Genomförande av barnrättsdirektivet m.m. Offentliga funktionärers rätt till gottgörelse för rättegångskostnad 1.Barnrättsdirektivets tillämpningsområde, punkt 2 (C, L) 2.Alternativ till häktning för misstänkta under , punkt 4 (V) 1.Åklagares möjlighet att inleda s.k. bevistalan, punkt 3 (C) 2.Åklagares möjlighet att inleda s.k. bevistalan, punkt 3 (V) Bilaga 1 Förteckning över behandlade förslag Bilaga 2 Regeringens lagförslag Utskottets förslag till riksdagsbeslut Genomförande av barnrättsdirektivet m.m. antar regeringens förslag till 1. lag om ändring i , 2. lag om ändring i häkteslagen (2010:611). Därmed bifaller proposition 2018/19:71 punkterna 1 och 3. 2018/19:3049 av och (båda C) yrkande 1. Reservation 1 (C, L) Åklagares möjlighet att inleda s.k. bevistalan 2018/19:3044 av m.fl. (V) yrkande 2 och 2018/19:3049 av och (båda C) yrkande 2. Alternativ till häktning för misstänkta under 18 år 2018/19:3044 av m.fl. (V) yrkande 1. Reservation 2 (V) Offentliga funktionärers rätt till gottgörelse för rättegångskostnad antar regeringens förslag till lag om ändring i lagen (1981:1310) om offentliga funktionärers rätt till gottgörelse för rättegångskostnad i vissa mål m.m. Därmed bifaller proposition 2018/19:71 punkt 2. Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (S), (KD), (M), (S), (SD), (S), (V), (M), (SD), (S), (S), (L), (MP), (KD), (M), (SD) och (C). I detta betänkande behandlar utskottet proposition 2018/19:71 Genomförande av barnrättsdirektivet och några andra straffprocessuella frågor. I propositionen behandlas och rådets direktiv (EU) 2016/800/EU om rättssäkerhetsgarantier för barn som är misstänkta eller tilltalade i straffrättsliga förfaranden (kallat barnrättsdirektivet). Regeringen föreslår vissa lagändringar i syfte att bl.a. genomföra direktivet i svensk rätt. Regeringen föreslår också ökade möjligheter för en arbetsgivare att ersätta en offentlig funktionär för hans eller hennes rättegångskostnader och att övervakningsnämnden ska ges möjlighet att lämna information om förenklad delgivning. Regeringens förslag till riksdagsbeslut återges i bilaga 1. Regeringens lagförslag finns i bilaga 2. Två motioner har väckts med anledning av propositionen. Förslagen i motionerna finns i bilaga 1. Genomförande av barnrättsdirektivet m.m. Utskottets förslag i korthet antar regeringens förslag till ändringar i och häkteslagen och avslår motionsyrkanden om barnrättsdirektivets tillämpningsområde, om åklagares möjlighet att inleda s.k. bevistalan och om alternativ till häktning för misstänkta under . Jämför reservation 1 (C, L) och 2 (V) samt särskilt yttrande 1 (C) och 2 (V). antog och rådet direktiv /800/EU om rättssäkerhetsgarantier för barn som är misstänkta eller tilltalade i straffrättsliga förfaranden (barnrättsdirektivet). Direktivet trädde i kraft och ska vara genomfört i svensk rätt . Barnrättsdirektivet innehåller minimiregler om misstänkta och tilltalade barns rätt till ett effektivt försvar, till information och till en individuell bedömning. Det innehåller också minimiregler om hur frihetsberövade barn ska behandlas och om deras rätt till skydd av privatlivet. Frihetsberövade barn ges särskilda rättigheter. Enligt direktivet ska frihetsberövande av ett barn begränsas till en så som möjligt och vara en sista utväg. Medlemsstaterna ska, när det är möjligt, se till att de behöriga myndigheterna har tillgång till alternativa åtgärder till frihetsberövande. Barn som är frihetsberövade ska som huvudregel hållas åtskilda från vuxna. Detsamma ska gälla ett barn som fyller det är frihetsberövat, om det inte är olämpligt. Direktivet innehåller även bestämmelser om bl.a. att straffrättsliga förfaranden som rör barn ska genomföras skyndsamt och med vederbörlig omsorg och att barn ska ha tillgång till effektiva rättsmedel. Utgångspunkter för genomförande av direktivet Direktivet omfattar i första hand personer som inte har fyllt . Direktivets rättigheter gäller även personer som fyller under de förfaranden som omfattas av direktivet, om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet, dock längst till dess att personen fyller . I direktivets skäl 13 anges hur medlemsstaterna bör gå till väga för att fastställa ett barns ålder. I första hand ska åldern fastställas på grundval av barnets egen utsaga, kontroll av barnets rättsliga ställning, granskning av dokumentation och annan bevisning. En läkarundersökning bör endast genomföras som en sista utväg och med strikt respekt för barnets rättigheter, kroppsliga integritet och mänskliga värdighet. Om tvivel kvarstår efter att lämpliga utredningsåtgärder har vidtagits ska en person förutsättas vara ett barn vid tillämpningen av direktivet. När det gäller själva utredningsmaterialet om en misstänkt persons ålder – och möjligheterna att t.ex. genomföra en medicinsk undersökning – infördes nya regler i svensk rätt (28 kap. 12 § , prop. 2016/17:165, bet. 2016/17:JuU29, rskr. 2016/17:274). Lagstiftningen är en följd av ett avgörande från (NJA 2016 s. 1165) och innebär att kroppsbesiktning ska få utföras för att utreda åldern på den som skäligen kan misstänkas för ett brott, om fängelse kan följa på brottet och den misstänktes ålder har betydelse för påföljden. Regelverket medger inte att kroppsbesiktning används som utredningsmetod i samtliga fall där det finns anledning att ifrågasätta den misstänktes ålder. Svensk rätt bedöms därmed enligt regeringen uppfylla direktivets krav på att en läkarundersökning endast bör genomföras som en sista utväg och med strikt respekt för barnets rättigheter, kroppsliga integritet och mänskliga värdighet. I svensk rättspraxis har man ansetts att vid osäkerhet om en tilltalads ålder ska det för honom eller henne förmånligaste alternativet väljas (se NJA 2016 s. 719). Regeringen bedömer därmed att svensk rätt uppfyller direktivets krav på att en person ska förutsättas vara ett barn om tvivel om barnets ålder kvarstår efter att lämpliga utredningsåtgärder har vidtagits. Svensk rätt uppfyller enligt regeringen sammanfattningsvis direktivets krav på att en misstänkt eller tilltalad person ska förutsättas vara ett barn när det är osäkert om personen har fyllt . Regeringen gör bedömningen att direktivets bestämmelser ger barn vissa rättigheter under förundersökningen och vid handläggningen av brottmål i domstol. Regeringen anför vidare att direktivets bestämmelser även omfattar straffrättsliga förfaranden som inte mynnar ut i en domstolsprövning, t.ex. en process som resulterar i en straffvarning, eftersom det i början av förfarandet sällan går att veta om processen kommer att resultera i ett strafföreläggande eller en domstolsprövning. Samma sak gäller förfaranden som resulterar i åtalsunderlåtelse eller straffvarning. Enligt regeringen omfattar direktivets bestämmelser även barn som är misstänkta i förfaranden om internationell rättslig hjälp i brottmål, förfaranden enligt en europeisk utredningsorder och förfaranden enligt en nordisk eller europeisk arresteringsorder. Direktivet omfattar däremot enligt regeringens bedömning inte utredningar om brott som misstänks vara begångna av någon som inte fyllt och som bedrivs enligt lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL). Enligt den lagen kan polis och åklagare under vissa förutsättningar utreda förhållanden där någon misstänks för att ha begått ett brott innan han eller hon fyllt , se 31 § LUL (har barnet inte fyllt finns vissa begränsningar i förutsättningarna att inleda en sådan utredning, 31 § fjärde stycket). Det finns enligt regeringen likheter mellan denna typ av förfaranden och handläggningen av ett brottmål där den misstänkte eller tilltalade är straffmyndig. En utredning enligt 31 § LUL är dock inte att jämställa med en förundersökning. Avsikten med att låta polis och åklagare utreda brott i dylika situationer är inte att anlägga ett mer renodlat straffrättsligt synsätt när det gäller brott begångna av barn , utan det primära syftet är att kartlägga behovet av sociala insatser, se propositionen Barn som misstänks för brott (prop. 2009/10:105, s. 21 f.). I vissa fall kan visserligen en utredning enligt 31 § leda fram till en prövning hos domstol om huruvida den unge har begått brottet, en s.k. bevistalan enligt 38 § LUL. En bevistalan skiljer sig emellertid på flera sätt från ett förfarande mot en straffmyndig person. Framför allt kan bevistalan aldrig leda till någon straffrättslig reaktion. Regeringen anser att det är viktigt att genomförandet av direktivet inte innebär att det sker en förskjutning mot det straffrättsliga området när det gäller den här typen av förfaranden. Mot bakgrund av vad som anges i skäl 17 i direktivet, där det särskilt anges att direktivet inte bör tillämpas på förfaranden som är specialutformade för barn och som kan leda till skyddsåtgärder, korrigerande åtgärder eller utbildningsåtgärder, bedömer regeringen att utredningar om brott som misstänks vara begångna av den som inte fyllt och som bedrivs enligt lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare inte omfattas av direktivets tillämpningsområde. En annan sak är att barns rättigheter under en utredning om huruvida brott har begåtts bör vara likartade oavsett om de är straffmyndiga eller inte. Direktivet omfattar inte heller förfaranden hos om föreläggande av ordningsbot. När det gäller start- och sluttidpunkt för direktivets tillämpningsområde skriver regeringen att direktivet gäller barn som är misstänkta eller tilltalade för brott och att rättigheterna gäller till dess att handläggningen har avslutats genom en dom eller ett beslut som har fått laga kraft. Rätten till försvarare och garantier för ett effektivt försvar Enligt direktivet ska barn biträdas av en försvarare utan onödigt dröjsmål när de underrättas om att de är misstänkta och tilltalade, och under alla omständigheter innan de förhörs. Enligt direktivet ska vidare ett barn som är misstänkt eller tilltalat i ett straffrättsligt förfarande ha rätt till en försvarare utan onödigt dröjsmål efter ett frihetsberövande, dvs. oavsett om han eller hon har informerats om skälig misstanke om brott. Regeringens bedömning är att det inte krävs några lagändringar för att uppfylla direktivets krav om när en offentlig försvarare ska förordnas eller när det är möjligt att göra undantag från rätten att ha en försvarare närvarande under det straffrättsliga förfarandet, eftersom en misstänkt enligt svensk rätt har rätt att biträdas av en försvarare från tidpunkten då han eller hon informeras om brottsmisstanken, se 21 kap. 3 § första stycket och 23 kap. 18 § . För den som är frihetsberövad innebär detta att rätten inträder vid gripandet eller anhållandet, alternativt när ett anhållningsbeslut verkställs, se 24 kap. 9 § samt 12 och 12 a §§ förundersökningskungörelsen (1947:948). En misstänkt som är ska alltid ha en offentlig försvarare förordnad om det inte är uppenbart att han eller hon saknar behov av försvarare (24 § LUL). Under beredningen av genomförandet av barnrättsdirektivet har Kriminalvården uttryckt en oro över att genomförandet av försvarardirektivet[1] har gjort det lättare för frihetsberövade att kontakta och samtala i enrum med en försvarare som är uppenbart olämplig. Det kan t.ex. förekomma att den frihetsberövade utser en försvarare som är kriminellt belastad, avtjänar straff eller står i ett sådant förhållande till den frihetsberövade som avses i 21 kap. 3 § . Detta utgör enligt Kriminalvården en säkerhetsrisk (jfr Kriminalvårdens yttrande över Ds 2015:7). I de fall det är motiverat bör enligt regeringen frågan om en försvarares lämplighet prövas av rätten . En förutsättning för det är att domstolen tidigt får kännedom om att en person i egenskap av försvarare agerar olämpligt eller på annat sätt brister i de krav som ställs på honom eller henne. Av förarbetena till bestämmelsen om jäv för försvarare i 21 kap. 3 § framgår att om åklagaren redan under förundersökningen anser att jäv föreligger bör han eller hon anmäla detta till den rätt som ska meddela beslut i frågan, se propositionen om försvararjäv m.m. (prop. 1981/82:57 s. 16). Regeringen anser, särskilt mot bakgrund av den problematik som Kriminalvården pekar på, att det finns skäl att lagfästa åklagarens anmälningsskyldighet. På så vis blir det tydligt för åklagare, kriminalvårdare och poliser hur de bör gå till väga när det finns anledning att tro att en misstänkt utsett en försvarare som inte uppfyller kraven i 12 eller 21 kap. . Förslaget syftar enligt regeringen till att stärka den misstänktes rätt till ett effektivt försvar. Genom att knyta åklagarens anmälningsskyldighet till objektiva kriterier minimeras risken för att det ska uppstå tvivel i fråga om åklagarens objektivitet, både då anmälan görs och vid den efterföljande domstolsprövningen. Regleringen bör därför utformas så att det framgår att tröskeln för när anmälan ska göras är lägre än då det finns förutsättningar att neka en privat försvarare att träffa en intagen eller att delta vid förhör, jfr 21 kap. 9 § och 23 kap. 10 § , dvs. omständigheterna behöver inte vara så konkreta som i dessa fall. För att åklagaren ska vara skyldig att göra en anmälan räcker det att omständigheterna objektivt sett är sådana att det finns skäl att rätten prövar försvararens lämplighet. Om en polis eller en kriminalvårdare uppmärksammar sådana omständigheter bör åklagaren underrättas. Anmälningsskyldigheten bör omfatta samtliga omständigheter som medför att en försvarare kan anses olämplig. Trots en skyndsam handläggning kan det dröja innan rätten fattar beslut i frågan om en försvarares lämplighet. Handläggningen av avvisningsärendet innefattar t.ex. som huvudregel att försvararen hörs (NJA 2017 s. 256). Regeringen föreslår därför att det ska finnas en möjlighet att i undantagsfall utse en offentlig försvarare vid sidan av den privata försvararen för att nödvändiga utredningsåtgärder ska kunna vidtas. En offentlig försvarare ska enligt regeringens förslag således kunna förordnas vid sidan av den försvarare som den misstänkte själv utsett om det finns synnerliga skäl. Regeringen anser att de ovannämnda förslagen inte är strikt nödvändiga för att uppfylla barnrättsdirektivet men bedömer att ett tydliggörande av åklagarens skyldighet att tidigt under förundersökningen anmäla försvarare som befaras vara olämpliga till rättens prövning kan bidra till en effektivare hantering av dessa situationer. För att garantera rätten till ett effektivt försvar är det också viktigt att den misstänkte inte står utan försvarare, utan att kravet på att förundersökningen bedrivs skyndsamt i förekommande fall kan upprätthållas. Rättigheter för frihetsberövade barn som fyller Enligt artikel 10 i barnrättsdirektivet ska frihetsberövande av ett barn begränsas till en så som möjligt och vara en sista utväg. Av artikel 11 följer att medlemsstaterna, när det är möjligt, ska se till att de behöriga myndigheterna har tillgång till alternativa åtgärder till frihetsberövande. Enligt regeringen uppfyller svensk rätt direktivet i dessa delar. Av 24 kap. 4 § framgår bl.a. att om det med hänsyn till den misstänktes ålder kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den misstänkte får häktning ske endast om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas. Av 23 § LUL framgår att den som inte fyllt får häktas endast om det finns synnerliga skäl. När det finns anledning för åklagaren att anta att ovannämnda förutsättningar råder ska åklagaren försöka ordna nödvändig övervakning. Övervakning får anordnas i den misstänktes hem, i annat enskilt hem eller på lämplig institution. Om den misstänkte är ska socialnämnden underrättas och ta ställning till om det finns förutsättningar för ett omhändertagande enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. När det gäller barn som är häktade ska det enligt artikel 12.3 i direktivet vidare finnas möjlighet för en person som fyller att hållas fortsatt åtskild från övriga häktade vuxna – om det är motiverat utifrån hans eller hennes personliga förhållanden och det är förenligt med det som är bäst för de barn som han eller hon sitter häktad tillsammans med. Det finns ungdomsavdelningar på olika häkten avsedda för intagna under . Enligt finns det dock inte alltid underlag för att ha sådana avdelningar och i de fallen försöker myndigheten placera barn i lämpliga konstellationer utifrån t.ex. ålder på medintagna och karaktär på misstänkt brottslighet. Det som direktivet kräver är således redan möjligt inom . Regeringen anser dock att det är befogat att i lag tydliggöra att även personer som fyller , under vissa förutsättningar, får hållas fortsatt åtskilda från andra vuxna. Regeringen föreslår därför att det i häkteslagen införs en reglering som medger att en intagen som fyller för frihetsberövandet även fortsättningsvis får placeras så att han eller hon vistas tillsammans med intagna under om det är motiverat med hänsyn till hans eller hennes personliga förhållanden och i övrigt anses lämpligt. En sådan fortsatt placering bör inte anses lämplig om det skulle strida mot vad som är bäst för de intagna barn som ska vistas tillsammans med den då myndiga personen. När det gäller frågan om huruvida en fortsatt placering står i strid med de andra intagna barnens bästa får en helhetsbedömning göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Den föreslagna regleringen bör enligt regeringen inte begränsas till häktade misstänkta och tilltalade, men det är huvudsakligen i förhållande till dem det kan förutses att den kommer att tillämpas. Övriga frågor när det gäller barnrättsdirektivet Med de förslag till lagändringar som behandlas här ovan gör regeringen bedömningen att svensk rätt uppfyller de krav som ställs i direktivet utan ytterligare lagändringar. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Information om förenklad delgivning i övervakningsnämnden är det möjligt att under vissa förutsättningar använda förenklad delgivning av stämning och andra handlingar i brottmål (33 kap. 6 § ). Av regleringen följer att bl.a. polis och åklagare kan delge en person information om att förenklad delgivning kan komma att användas i den efterföljande domstolsprocessen. Vid allvarligt åsidosättande av en skyddstillsyn ska övervakningsnämnden begära att åklagaren väcker talan i tingsrätten om att undanröja skyddstillsynen (28 kap. 8 § ). finns ingen möjlighet för övervakningsnämnden att i samband med ett sådant beslut lämna information om att förenklad delgivning kan komma att användas i en efterföljande domstolsprocess. I rättstillämpningen har det uppmärksammats att det finns ett behov av att effektivisera delgivningsförfarandet i dessa ärenden (Ju2015/00929/DOM). Enligt regeringen är en effektiv handläggning av mål om undanröjande av skyddstillsyn viktig. En effektiv handläggning förutsätter att tingsrätten kan delge den som blir föremål för en talan om undanröjande av skyddstillsyn bl.a. kallelse till förhandling. Regeringen anser därför att övervakningsnämnden bör kunna ge information till den dömde om att förenklad delgivning kan komma att användas i en efterföljande domstolsprocess. I det lagstiftningsärende som resulterade i reglerna om förenklad delgivning i brottmål påtalade Justitiekanslern risken för att en misstänkt blir dömd för brott utan kännedom om åtalet, vilket inte är förenligt med rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i , se propositionen Ny delgivningslag (prop. 2009/10:237 s. 146 och 149). Med anledning av kritiken infördes i 33 kap. 6 § ett krav på att information om förenklad delgivning av polis, åklagare och vissa andra tjänstemän ska lämnas vid ett personligt möte. Även om de situationer som behandlas rör omvandling av straff och inte ett fastställande av skuld är det fråga om beslut som kan få betydande konsekvenser för den enskilde. Regeringen anser därför att samma krav på personligt möte bör gälla för övervakningsnämnden. bör därför endast kunna lämna information om förenklad delgivning vid ett sammanträde där den dömde är personligen närvarande och i samband med ett beslut om att begära att åklagaren väcker talan om undanröjande av skyddstillsynen. Informationen ska lämnas av ordföranden och det bör tydligt dokumenteras att informationen lämnats till den dömde vid sammanträdet. Lagändringen föreslås träda i kraft . Enligt kommittémotion 2018/19:3049 av och (båda C) yrkande 1 bör direktivets rättigheter även omfatta utredningar om brott som misstänks vara begångna av den som inte fyllt . Motionärerna instämmer inte i den bedömning regeringen gjort i frågan om att barn som är misstänkta för brott ska undantas från direktivets tillämpning och anser att regeringen bör återkomma med förslag som ökar rättssäkerheten även för de som är och misstänkta för brott. I yrkande 2 samma motion anför motionärerna att åklagaren på eget initiativ ska kunna inleda bevistalan när gärningspersonen är och att sådan bör väckas regelmässigt i fall av dödligt våld och när det gäller sexualbrott. Motionärerna vill därför att regeringen tillsätter en utredning i syfte att öka tryggheten både för möjliga gärningspersoner och för brottsoffer. Även i kommittémotion 2018/19:3044 av m.fl. (V) yrkande 2 anförs att regeringen bör återkomma med förslag som syftar till att åklagare på eget initiativ ska kunna inleda bevistalan när gärningspersonen är . Enligt yrkande 1 samma motion bör regeringen återkomma med förslag som ligger i linje med vad som föreslås i betänkandet Färre i häkte och minskad isolering (SOU 2016:52) i fråga om barn och häktning. Enligt motionärerna bör det skyndsamt genomföras förändringar som innebär att barn som misstänks för brott som kräver häktning placeras i en miljö som är särskilt anpassad för barn och unga. Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att lämna förslag som syftar till att minska användningen av häktning och restriktioner. Uppdraget redovisades i betänkandet Färre i häkte och minskad isolering (SOU 2016:52). Utredningen, som har antagit namnet Häktes- och restriktionsutredningen, anser bl.a. att det är angeläget att antalet barn som är intagna på häkten minskar väsentligt. Utredningen föreslår bl.a. två nya alternativ till häktning, hemarrest och områdesarrest. Hemarrest och områdesarrest innebär att den misstänkte förbjuds att lämna bostaden eller ett visst geografiskt område annat än vid vissa bestämda tider och för särskilda ändamål. Att förbudet följs ska övervakas elektroniskt, och Kriminalvården ska ansvara för övervakningen. För att hemarrest eller områdesarrest ska komma i fråga ska det bedömas som lämpligt.