bet · H601JuU14 · 2019-04-05 00:00:00 — I motion 2018/19:1639 av m.fl. (SD) yrkande 20 begärs att ofödda barn som efter vecka 22 skadas av våld som riktas mot kvinnan och det ofödda barnet ska ges status som brottsoffer. I partimotion 2018/19:2267 av m.fl. (L) yrkande 4 anförs att den som hör eller förhör barn ska ha särskild utbildning. I motion 2018/19:2329 av m.fl. (MP) yrkande 1 begärs att antalet barnahus ska utökas. I yrkande 4 begärs att man ska tydliggöra barnahusens målgrupp. Motionärerna anför att barn som inte själva varit utsatta för våld men som bevittnat våld ska ingå i målgruppen. Även barn som själva är förövare bör ingå i målgruppen. m.fl. (KD) begär i partimotion 2018/19:2989 yrkande 77 att barnahus ska finnas tillgängliga i hela landet. Av 5 kap. 11 § socialtjänstlagen (2001:453) framgår bl.a. att det till socialnämndens uppgifter hör att verka för att den som utsatts för brott och dennes närstående får stöd och hjälp. ansvarar för att ett barn som utsatts för brott och barnets närstående får det stöd och den hjälp som de behöver. ska också särskilt beakta att ett barn som bevittnat våld eller andra övergrepp av eller mot närstående är offer för brott och ansvara för att barnet får det stöd och den hjälp som barnet behöver. Barn som bevittnat våld Genom en ändring av brottsskadelagen (2014:322) som trädde i kraft har barn som bevittnat våld mot en närstående möjlighet att få brottsskadeersättning (prop. 2005/06:166, bet. 2005/06:JuU19, rskr. 2005/06:293). Ändringen syftade bl.a. till att synliggöra dessa barn. I samband med den ovan redovisade lagändringen ändrades också socialtjänstlagen (2001:453) genom att det slogs fast att barn som bevittnat våld eller andra övergrepp av eller mot närstående vuxna är att anse som offer för brott. I förarbetena till lagändringen anförs bl.a. följande om att ge barn som bevittnat våld status som målsägande (prop. 2005/06:166 s. 24 f.). Enligt regeringens uppfattning bör ett barn som bevittnat, men inte direkt utsatts för ett brott, inte heller ges de processuella befogenheter som är förenade med målsägandeställning. Målsägande är ett processuellt begrepp som i används vid avgränsningen av vem som har rätt att åtala och ange ett brott. Enligt 20 kap. 8 § är målsägande den mot vilken ett brott är begånget eller som därav blivit förnärmad eller lidit skada. I praxis har målsägandebegreppet sammanfattats så att målsägande vid ett visst brott är den eller de personer som med hänsyn till straffbudets syfte kan anses vara så direkt berörda av brottet att de framför andra personer inom brottets verkningskrets bör betros med utövandet av den offentliga funktion som en strafftalan innebär (jfr och i NJA 1969 s. 364). En annan sak är att en talan om enskilt anspråk som väcks av ett barn som drabbats av personskada med anledning av ett brott mot en anhörig bör kunna föras i samband med åtal för brottet (se 22 kap. 1 § ). I förarbetena till den nya brottsskadelagen som trädde i kraft anför regeringen bl.a. följande (prop. 2013/14:94 s. 40). Regeringen anser det viktigt att den rätt som finns för barn som bevittnar brott också kommer till användning. Fokus bör därför riktas mot att tillhandahålla rätt verktyg så att barnen uppmärksammas och ersättningen aktualiseras. Det är framför allt angeläget att berörda myndigheter uppmärksammar barn som har bevittnat brott. Som framhåller pågår ett arbete med att förbättra informationen till brottsoffer. Framför allt polis och åklagare har en viktig roll i att uppmärksamma barn som har bevittnat våld och andra övergrepp i nära relationer. För att dessa barn i högre grad ska synliggöras i förundersökningarna har regeringen även gett i uppdrag att genomföra utbildningsinsatser riktade till berörda yrkesgrupper. Genom utbildnings-insatserna kan dessa barns möjligheter att få brottsskadeersättning förbättras. Enligt regeringen bör en positiv förändring kunna uppnås genom att det, vid sidan av ökad information och utbildning, införs kompletterande bestämmelser i myndigheternas regelverk. Utredningen anser t.ex. att det bör tydliggöras i förundersökningskungörelsen att målsäganden i före-kommande fall ska informeras om att även ett barn som har bevittnat brott kan ha rätt till brottsskadeersättning. Utredningen anser också att det särskilt bör antecknas i förundersökningsprotokollet om det har funnits barn närvarande på brottsplatsen. Som utredningen anför finns det anledning att vidta flera olika åtgärder för att anpassa och förbättra systemet i denna del, så att fler barn som har rätt till ersättning fångas upp. Regeringen avser att i förordning föreskriva att barn som har bevittnat brott och föräldrar till dessa barn ska få bättre information om rätten till brottsskadeersättning, och att dessa barn på ett bättre och mer direkt sätt ska uppmärksammas av berörda myndigheter. Enligt 2 a § förundersökningskungörelsen ska en förundersökning där måls-äganden vid tiden för anmälan inte fyllt bedrivas särskilt skyndsamt, om brottet riktats mot målsägandens liv, hälsa, frihet eller frid och det för brottet är föreskrivet fängelse . Förundersökningen ska vara avslutad och beslut fattat i åtalsfrågan så snart det kan ske och efter den tidpunkt då det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tidsfristen får överskridas endast om det är motiverat med hänsyn till utredningens beskaffenhet eller andra särskilda omständigheter. FN:s konvention om barnets rättigheter () antogs av . var ett av de första länderna att ratificera den. Konventionen trädde i kraft . I artikel 3 stadgas att barnets bästa alltid ska komma i första rummet vid alla beslut som rör barn. Enligt artikel 12 har ett barn rätt att uttrycka sin mening i alla frågor som rör det. Barnets åsikt ska beaktas i förhållande till barnets ålder och mognad. För detta ändamål ska barnet särskilt ges möjlighet att höras, antingen direkt eller genom företrädare eller ett lämpligt organ och på ett sätt som är förenligt med den nationella lagstiftningens procedurregler, i alla domstolsärenden och administrativa förfaranden som rör barnet. Vidare har barn rätt att skyddas mot fysiskt eller psykiskt våld och mot vanvård eller utnyttjande av föräldrar och andra vårdnadshavare (artikel 19). Barn har även rätt att skyddas mot alla former av sexuellt utnyttjande och sexuella övergrepp (artikel 34). Barn som blivit offer för vanvård, utnyttjande, försummelse, tortyr, väpnade konflikter eller annan omänsklig behandling har rätt till rehabilitering och social återanpassning (artikel 39). överlämnade ett utrednings-betänkande om hur kan göras till svensk lag (SOU 2016:19). Utredaren föreslog också ett kunskapslyft om konventionens praktiska tillämpning i förhållande till olika verksamheter. Regeringen beslutade om en lagrådsremiss med förslag om inkorporering av . Lagen föreslås träda i kraft . överlämnade regeringen propositionen 2017/18:186 Inkorporering av FN:s konvention om barnets rättigheter till . Propositionen antogs av (bet. 2017/18:SoU25, rskr. 2017/18:389). På uppdrag av regeringen har i samverkan med , och tagit fram nationella riktlinjer för samverkan kring barn som misstänks vara utsatta för brott (Delredovisning av regeringsuppdrag avseende gemensamma nationella riktlinjer kring barn som misstänks vara utsatta för brott och kriterier för landets barnahus, POA-428-6530/08). Syftet med riktlinjerna är att säkerställa att samverkan mellan berörda myndigheter vid utredningar om barn sker på ett effektivt och rättssäkert sätt med ett konsekvent barnperspektiv. Enligt riktlinjerna ska arbete med brottsutsatta barn främst ske i s.k. barnahus, men även på orter där sådana saknas ska samverkan ske. Förfarandet för när barn hörs under förundersökningen ska präglas av ett konsekvent barnperspektiv. Målgrupp för samverkan är barn som misstänks vara utsatta för misshandel och andra våldsbrott, sexualbrott eller brott mot förbud mot könsstympning av kvinnor. I målgruppen ingår även barn som lever med våld i familjen (vittnen till våld). När det bedöms vara lämpligt bör samverkan även omfatta barn som är förövare av sexualbrott. Polisen arbetar därför enligt särskilda metoder när offret är ett barn. Förhör hålls av särskilt utbildad personal antingen i barnahus eller i speciellt inredda förhörsrum för barn hos polisen för att barnet ska slippa besöka olika inrättningar och upprepa sin historia. Videoförhör används för att barnet inte ska behöva närvara vid rättegången (prop. 2012/13:111 s. 93). Av skrivelsen Handlingsplan 2016–2018 till skydd för barn mot människohandel, exploatering och sexuella övergrepp (skr. 2015/16:192) framgår att det finns barnahus på fler än 30 orter i . Efter förslag från utskottet uppmanade i ett tillkännagivande regeringen att stimulera myndigheternas arbete med att inrätta fler barnahus (bet. 2013/14:JuU18, rskr. 2013/14:177). Regeringen anför i skrivelse 2016/17:75 (s. 15) att flera nya barnahus har etablerats sedan tillkännagivandet beslutades, och barnahus finns i alla län utom , och . Verksamheten omfattar barn , och den har varit föremål för översyn. Vidare har ett nationellt – Barnafrid – inrättats vid . De åtgärder som tas upp i tillkännagivandet är därmed redan omhändertagna, och regeringen avser att lägga skrivelsen till handlingarna i denna del. Regeringen anför vidare i skrivelse 2017/18:75 (s. 10 f.) att regeringen beslutade att ge (Barnafrid – Nationellt ) i uppdrag att utvärdera barnahus-verksamheterna i (S2018/00212/FST). Vidare konstaterar regeringen att de åtgärder som tas upp i tillkännagivandet därmed är omhändertagna, och beslutade regeringen att lägga punkten till handlingarna. Punkten är slutbehandlad. Regeringen gav i uppdrag att utvärdera barnahusverksamheterna i . För att främja ett kvalitativt och likvärdigt bemötande för brottsutsatta barn, oavsett bostadsort, ska utvärderingen identifiera goda exempel och eventuella brister. Uppdraget ska redovisas till regeringen . Av beskrivningen av uppdraget framgår bl.a. följande. Uppdraget om utvärdering av barnahusverksamheterna syftar till att synliggöra aktuella behov och därigenom främja att brottsutsatta barn får ett likvärdigt bemötande, stöd och skydd oavsett bostadsort. En utvärdering belyser kvalitet, behovsuppfyllnad, eventuella skillnader och de konsekvenser sådana skillnader får för de barn som utgör målgruppen och kan på så sätt utgöra ett viktigt underlag för berörda myndigheter. genomfördes ett antal lagändringar med anledning av genom-förandet av EU:s direktiv om bekämpande av sexuella övergrepp mot barn, sexuell exploatering av barn och barnpornografi (KOM(2010) 94). Lagen (2013:852) om registerkontroll av personer som ska arbeta med barn trädde då i kraft (prop. 2012/13:194, bet. 2013/14:JuU8, rskr. 2013/14:36). Den nämnda lagen innehåller bestämmelser om skyldighet för den som erbjuds en anställ-ning, ett uppdrag eller en praktiktjänstgöring inom vissa verksamheter att på begäran visa upp ett utdrag ur belastningsregistret om arbetet innebär direkt och regelbunden kontakt med barn. Det kan handla om både personer som i sin yrkesutövning kommer i kontakt med barn och personer som är ledare i olika ideella barnverksamheter. I de fall som lagen föreskriver ska en enskild ha rätt att få ett begränsat utdrag om sig själv ur belastningsregistret för att kunna visa upp för en arbets- eller uppdragsgivare. I den proposition som låg grund för lagstiftningen gjorde regeringen be-dömningen att arbets- och uppdragsgivare inte bör vara skyldiga att kontrol-lera belastningsregistret. Regeringen ansåg inte heller att det bör vara förbjudet att anställa eller anlita personer som förekommer i belastningsregistret (s. 22). I samband med beredningen av lagförslaget behandlade utskottet motionsyr-kanden dels om att det ska vara obligatoriskt för alla arbetsgivare att kontrol-lera arbetssökandes utdrag från belastningsregistret vid arbete med barn, dels om att det ska vara förbjudet för en arbetsgivare att låta personer som dömts för allvarlig sexualbrottslighet arbeta med barn. Utskottet avstyrkte motions-yrkandena och biföll utskottets förslag. När det gällde frågan om det ska vara obligatoriskt för arbetsgivare att kon-trollera en arbetssökandes utdrag från belastningsregistret instämde utskottet i regeringens bedömning. Utskottet konstaterade således att det inom framför allt ideella verksamheter kan förekomma en stor mängd olika uppdrag som löper på både kortare och . Beroende på uppdragets art kan det i vissa fall framstå som uppenbart obehövligt att begära ett registerutdrag. Att ålägga samtliga arbets- och uppdragsgivare som berörs av de föreslagna bestämmel-serna en skyldighet att kontrollera belastningsregistret innan de anställer eller erbjuder någon ett uppdrag eller en praktiktjänstgöring skulle innebära en allt-för stor administrativ börda. Vidare kommer det inte att finnas någon myndig-het som utövar tillsyn över samtliga arbets- och uppdragsgivare som ges möj-lighet att kontrollera utdrag ur belastningsregistret. Det finns därför inte heller någon som skulle kunna kontrollera att en skyldighet att utföra efterlevs. När det gällde frågan om att det ska vara förbjudet för en arbetsgivare att låta en person som har dömts för allvarlig sexualbrottslighet arbeta med barn anförde utskottet följande. Som en arbetsrättslig grundprincip gäller att arbets-givaren är fri att anställa den han eller hon tycker är lämplig. Det är arbets- eller uppdragsgivaren som har ansvar för verksamheten och rekrytering av per-sonal till denna. Det finns inget förbud för en arbets- eller uppdragsgivare att rekrytera en person som förekommer i belastningsregistret. Detta gäller även vid rekryteringar till t.ex. skola, förskola och hem för vård eller boende som tar emot barn, där registerkontroll är obligatorisk. Utskottet instämmer i denna del i regeringens uppfattning att ett sådant förbud skulle strida mot ar-betsgivarens fria anställningsrätt. Som regeringen påpekar kommer personer som förekommer i belastningsregistret i fråga om sådana brott som ska redo-visas sannolikt sällan att söka arbeten där arbets- eller uppdragsgivaren ställer krav på registerkontroll. Det får vidare antas att även utan ett anställningsför-bud kommer arbets- och uppdragsgivare att vara mycket försiktiga när det gäl-ler att anställa eller erbjuda en person ett uppdrag eller en praktiktjänstgöring om personen uppvisar ett utdrag ur belastningsregistret med uppgifter om brott. Sammanfattningsvis bör därför arbets- och uppdragsgivare även inom nu aktuella verksamheter själva få avgöra om en person med uppgift i belast-ningsregistret ändå kan anställas. Enligt 3 kap. 5 § döms den som tillfogar en annan person kropps-skada, sjukdom eller smärta eller försätter honom eller henne i vanmakt eller något annat sådant tillstånd, för misshandel till fängelse i högst eller, om brottet är ringa, till böter eller fängelse . Är brottet grovt döms för grov misshandel till fängelse i lägst ett och högst (6 §). Vid bedömningen av om brottet är grovt ska man särskilt beakta om gärningen var livsfarlig eller om gärningsmannen har tillfogat en svår kroppsskada eller all-varlig sjukdom eller annars visat särskild hänsynslöshet eller råhet. Är brottet att anse som synnerligen grovt, döms dock till fängelse i lägst fyra och högst . När man bedömer om brottet är synnerligen grovt ska man särskilt be-akta om kroppsskadan är bestående eller om gärningen har orsakat synnerligt lidande eller om gärningsmannen har visat synnerlig hänsynslöshet. Vidare ska som försvårande omständigheter vid bedömningen av en gärnings straff-värde särskilt beaktas bl.a. om den tilltalade visat stor hänsynslöshet (29 kap. 2 § 2 ). 2009/10:147, bet. 2009/10:JuU32, rskr. 2009/10:272) höjdes straffen generellt för allvarliga våldsbrott genom att det vid bedömningen av straffvärdet särskilt ska beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv eller hälsa eller trygghet till person (29 kap. 1 § andra stycket ). Vidare höjdes straffnivån för grov misshandel (3 kap. 6 § ) genom att straffskalan delades upp i två: en för grov misshandel (ett till fängelse) och en för synnerligen grov misshandel (fyra till fängelse). Dessutom ändrades bestämmelsen i 29 kap. 2 § 2 på så sätt att rekvisitet särskild hänsynslöshet ändrades till stor hänsynslöshet. Vid beredningen av motioner från allmänna motionstiden /16 behandlade utskottet yrkanden om att barn som upplevt våld i nära relationer ska behandlas som brottsoffer och synliggöras i rättsprocessen (bet. 2015/16:JuU22 s. 41 f.). Utskottet konstaterade att brottsskadelagen ändrats så att barn som bevittnat våld mot en närstående har möjlighet att få brottsskadeersättning och att ändringen bl.a. syftat till att synliggöra dessa barn. I samband med detta ändrades också socialtjänstlagen genom att det slogs fast att barn som bevittnat våld eller andra övergrepp av eller mot närstående vuxna är att anse som offer för brott. Utskottet anförde vidare att det är angeläget att förbättra systemet så att fler barn som har rätt till brottsskadeersättning då de bevittnat våld mot närstående uppmärksammas. Avslutningsvis konstaterade utskottet att ett flertal olika åtgärder också har vidtagits, bl.a. vad gäller polisens arbete, varför något tillkännagivande inte var nödvändigt. följde utskottets förslag (rskr. 2015/16:190). Utskottet behandlade motionsyrkanden om registerkontroll motsvarande de nu aktuella (bet. 2014/15:JuU18 s. 19 f.). Utskottet anförde att det vidhöll sin tidigare inställning från beredningen av regeringens förslag till lag om registerkontroll av personer som ska arbeta med barn (bet. 2013/14:JuU8) och avstyrkte motionsyrkandena. följde utskottets förslag (rskr. 2014/15:124). behandlade och avstyrkte utskottet även motionsyrkanden om utökat antal barnahus och om att barnahusens målgrupp ska tydliggöras (bet. 2016/17:JuU20 s. 45 f.). I budgetpropositionen (bet. 2017/18:JuU1 s. 106 f.) behandlade utskottet motionsyrkanden om bemötande av brottsoffer, bl.a. när det gäller ett kunskapslyft för professioner som kommer i kontakt med unga brottsoffer. Yrkandet avstyrktes med hänvisning till det kontinuerliga arbete som pågår på området. följde utskottets förslag (rskr. 207/18:93). Utskottet behandlade ett motionsyrkande om att ofödda barn som skadas av våld mot kvinnan ska ges status som brottsoffer (bet. 2014/15:JuU18 s. 19 f.). Utskottet avstyrkte yrkandet och anförde att gällande bestämmelser ger domstolarna tillräckligt utrymme för att vid bedömningen av en gärnings straffvärde beakta den omständigheten att gärningen riktat sig mot en gravid kvinna. följde utskottets förslag (rskr. 2014/15:124). Vid behandlingen av budgetpropositionen (bet. 2017/18:JuU1 s. 129 f.) biföll utskottet ett motionsyrkande om särskild utbildning för den som hör eller förhör barn. Utskottet anförde följande. För att ska leva upp till bör barn erbjudas stöd av personer som har särskild kompetens för att arbeta med barn i exempelvis rättsprocesser eller utredningar. Enligt utskottets mening bör den som hör eller förhör ett barn ha särskild utbildning för detta, och de instanser som har ärenden som rör barn bör ha rutiner för att säkerställa att barnet får komma till tals. Det ställs också sådana krav, bl.a. ska polisiära förhörsledare som framgått ha genomgått och godkänts vid en tvåstegsutbildning. Även vid barnahusen finns särskild kompetens samlad för att underlätta för barn som förhörs. Det är dock viktigt att säkerställa att dessa krav får genomslag fullt ut i hela rättsväsendet så att samtliga personer som hör eller förhör barn har genomgått sådan utbildning. Utskottet föreslår därför att ställer sig bakom det som utskottet anfört om att säkerställa att den som hör eller förhör barn ska ha särskild utbildning för det och tillkännager detta för regeringen. följde utskottets förslag (rskr. 2017/18:93). Utskottet konstaterar att ett flertal åtgärder vidtagits, bl.a. genom ändringar i brottsskadelagen och socialtjänstlagen, för att synliggöra barnen och fastslå att dessa är att anse som brottsoffer. Utskottet vidhåller därför att något tillkännagivande till regeringen om att barn som upplevt våld i nära relationer bör ses och behandlas som brottsoffer inte är nödvändigt. Motion 2018/19:2267 (L) yrkande 20 avstyrks därför. Även motion 2018/19:2989 (KD) yrkande 78 där ett liknande yrkande framförs avstyrks. I motion 2018/19:2844 (SD) begärs tillkännagivanden om att alla jobbsökande till samtliga yrken inom vilka man kontinuerligt arbetar med barn obligatoriskt ska kontrolleras i register för att se eventuella tidigare sexualbrottsbelastningar (yrkande 1) och att samtliga arbetssökande som har dömts för sexualbrott mot barn eller för allvarliga sexualbrott mot vuxna alltid ska nekas anställning i yrken inom vilka man kontinuerligt handskas med barn (yrkande 2). Utskottet vidhåller sin tidigare inställning från beredningen av regeringens förslag till lag om registerkontroll av personer som ska arbeta med barn, vilket innebär att motionsyrkandena enligt utskottet bör avslås. Utskottet anser det angeläget att polisen löpande ser över sitt arbetssätt så att bemötandet av brottsoffer blir så bra som möjligt. Något tillkännagivande härom eller om att ett kunskapslyft ska göras när det gäller de professioner som kommer i kontakt med unga brottsoffer anser utskottet dock inte är nödvändigt. Motion 2018/19:2463 (KD) yrkande 5 avstyrks. I motion 2018/19:1032 (S) begärs ett tillkännagivande om att rättsprocesser där barn är inblandade kontinuerligt ska förbättras och förändras. Utskottet utgår från att ett sådant arbete bedrivs och anser inte att det framkommit något som ger anledning att göra något sådant tillkännagivande till regeringen som motionären efterfrågar. När ett yrkande likalydande med motion 2018/19:1639 (SD) yrkande 20 senast behandlades av utskottet avstyrkte utskottet detta med hänvisning till att gällande bestämmelser ger domstolarna tillräckligt utrymme för att vid bedömningen av en gärnings straffvärde beakta den omständigheten att gärningen riktat sig mot en gravid kvinna. Utskottet har inte ändrat uppfattning. Motionsyrkandet avstyrks därför. Vid behandlingen av budgetpropositionen gjorde , som redovisats ovan, ett tillkännagivande till regeringen om att den som hör eller förhör barn ska ha särskild utbildning för det. Tillkännagivandet är fortfarande öppet. Det saknas enligt utskottet därför anledning att på nytt föreslå ett tillkännagivande i saken. Därmed avstyrks motion 2018/19:2267 (L) yrkande 4. Utskottet konstaterar att beredningen av förslagen från den nationella samordnaren mot våld i nära relationer pågår. Utskottet vidhåller sin uppfattning att den beredning som pågår bör avvaktas. Motionerna 2018/19:2329 (MP) yrkande 1 och 2018/19:2989 (KD) yrkande 77 avstyrks därför. I riktlinjerna för barnahusens verksamhet anges att även barn som lever med våld i familjen ingår i verksamhetens målgrupp. Vidare framgår av riktlinjerna att samverkan även bör omfatta barn som är förövare av sexualbrott när det bedöms lämpligt. Motion 2018/19:2329 (MP) yrkande 4 får därmed anses vara i vart fall delvis tillgodosett. Utskottet avstyrker yrkandet. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om bl.a. automatisk utbetalning av skadestånd, förenklad utbetalning av brottsskadeersättning och höjda skadeståndsnivåer. Jämför reservation 41 (SD, KD), 42 (L), 43 (V), 44 (V), 45 (M, KD) och 46 (SD) samt särskilt yttrande 10 (C, L). Utbetalning av skadestånd/brottsskadeersättning I kommittémotion 2018/19:2463 av m.fl. (KD) yrkande 8 begärs att en utredning ska tillsättas med syfte att se till att staten betalar ut skadestånd direkt till brottsoffret efter det att en dom om detta vunnit laga kraft. Likalydande yrkanden framförs även i motionerna 2018/19:399 av (SD) yrkande 4 och 2018/19:1212 av (KD). I partimotion 2018/19:2596 av m.fl. (L) yrkande 22 begärs att skadeståndsreglerna ska reformeras.