bet · H601JuU10 · 2019-04-15 00:00:00 — Tillgången till sådan utrustning är av betydelse för att förbättra arbetsmiljön, framför allt för poliser i yttre tjänst, och kan också bidra till en ökad lagföring av personer som begår brott. Utskottet anser att fortsatta åtgärder behövs för att säkerställa polisens tillgång till adekvat utrustning. Med hänsyn till det arbete som har påbörjats anser utskottet det inte vara påkallat att nu göra något formellt tillkännagivande. Utskottet avser dock att noga fortsätta följa frågan. Därmed avstyrker utskottet motion 2018/19:2819 (M, C, KD, L) yrkande 23. I frågorna om vilka hjälpmedel, ammunition och fordon polisen mer specifikt ska använda vidhåller utskottet sin uppfattning och anser att dessa i första hand är frågor som bör besluta om på egen hand. Utskottet avstyrker mot bakgrund av detta motionerna 2018/19:1121 (SD) yrkande 13, 2018/19:1536 (M), 2018/19:2453 (KD) yrkandena 4 och 6 om polisfordonens utrustning, kroppsskannerutrustning, gummikulor och alternativa vapen och om polisens avrapporteringssystem. Utskottet gör inte heller någon annan bedömning än tidigare i fråga om polisens uniformer och anser fortfarande att deras utseende måste var en sak för att besluta om. Motionerna 2018/19:47 (SD) och 2018/19:132 (SD) yrkande 13 om neutrala uniformer avstyrks därför. Utskottet vidhåller slutligen sin mening i fråga om innehav av tjänstevapen . Utskottet anser att reglerna om polisens tjänstevapen och om i vilka situationer dessa får användas är väl avvägda och avstyrker därmed motionerna 2018/19:132 yrkande 30 och 2018/19:2971 (KD) yrkande 1. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden som handlar om polisens befogenheter i olika avseenden. Yrkandena rör bl.a. rätten att anhålla, avvisa anmälningar, avvisa personer och använda sig av brottsprovokation. Jämför reservation 41 (M), 42 (SD) och 43 (SD). I kommittémotion 2018/19:132 av m.fl. (SD) yrkande 16 efterfrågas en utökad polisarrest där en person ska kunna anhållas även om det inte finns skäl för häktning. Beslutet ska kunna fattas av ett polisbefäl i stället för av en åklagare och gälla i max . I kommittémotion 2018/19:132 av m.fl. (SD) yrkande 19 anförs att polislagen bör justeras och ge poliser rätt att tillfälligt avvisa vissa typer av anmälningar. Kvälls- och bör t.ex. anmälningar om sådana brott som utan skada kan vänta till nästkommande dag hänvisas till ett dagtidsöppet kontaktcenter. I samma motion yrkande 20 anför motionärerna att polisen bör kunna avvisa vissa polisanmälningar som uppenbart inte utgör brott och som kommer att avskrivas, t.ex. anmälningar om borttappade föremål av mindre värde eller rena försäkringsärenden. I kommittémotion 2018/19:133 av m.fl. (SD) yrkande 18 begärs att möjligheten att använda kräkmedel mot misstänkta narkotikalangare återinförs. I kommittémotion 2018/19:132 av m.fl. (SD) yrkande 21 begärs att brottsprovokation ska tillåtas vid allvarlig brottslighet, t.ex. grov organiserad brottslighet eller olika typer av sexualbrott. Även i motion 2018/19:347 av och (båda SD) yrkande 3 begärs att brottsprovokation ska tillåtas vid t.ex. försäljning av tunga droger. I motion 2018/19:402 av och (båda SD) yrkande 1 anförs också att polisen bör tillåtas att använda sig av brottsprovokation. I motion 2018/19:882 av (M) yrkas att brottsprovokation vid misstänkt sexualbrott mot i synnerhet unga och personer med intellektuell funktionsnedsättning på internet ska tillåtas. I kommittémotion 2018/19:136 av m.fl. (SD) yrkande 19 begärs ett tillkännagivande om att strafflindringen vid otillåten brottsprovokation ska tas bort. I motion 2018/19:269 av (SD) yrkande 1 begärs att förbudet för polisen att behandla känsliga personuppgifter ska lättas upp. I samma motion yrkande 2 anförs att förbudet för polisen att söka på känsliga personuppgifter bör upphävas. Motionären anför att polisdatalagen reglerar behandlingen av personuppgifter i många av polisens register och dagliga verksamheter, och enligt den lagen gäller ett totalt sökförbud i fråga om vissa slags känsliga personuppgifter, och en stor restriktivitet ska gälla för behandling av känsliga personuppgifter. Detta försvårar polisens arbete. I motion 2018/19:347 av och (båda SD) yrkande 1 anförs att polisens befogenheter att göra razzior hos missbrukare bör öka för att förhindra och upptäcka missbruk . (M) yrkar i motion 2018/19:976 att polisen ska ges befogenheter att med det våld som uppgiften kräver avvisa personer som försvårar räddningsinsatser från olycksplatsen, eller om de på ett kränkande sätt dokumenterar skadade eller döda personer i anslutning till en räddningsinsats. Polisen bör också få i uppdrag och ges befogenheter att beslagta utrustning som används för dokumentationen för att radera eventuell dokumentation av olyckan som kan vara kränkande för den drabbade. I kommittémotion 2018/19:2870 av m.fl. (M) yrkande 6 begärs att polisen i fler fall än ska kunna publicera övervakningsbilder på misstänkta gärningsmän. Motionärerna anför att det för att polisen ska få publicera bilder på en misstänkt i en pågående brottsutredning krävs att syftet med publiceringen är att få allmänhetens hjälp att identifiera gärningsmannen, att det är klarlagt att personen på bilden föreställer den misstänkte, att det rör sig om ett brott som inte kommer leda till ett lindrigare straff än fängelse och att det är av synnerlig vikt för polisens fortsatta arbete. Om förundersökningen avser ett grovt brott som leder till lägst fängelse eller om gärningspersonen kan antas vara farlig för allmänheten eller enskilda personer kan publicering ske trots att alla krav inte är uppfyllda. Polisen bör enligt motionärerna ges bättre möjligheter att själva avgöra när övervakningsbilder på misstänkta gärningsmän ska kunna publiceras. Kravet på att det endast får ske för brott som kommer leda till fängelsestraff eller mer bör tas bort och kravet på att en publicering ska vara av synnerlig vikt bör mjukas upp. Regler om häktning och anhållande finns i 24 kap. . Enligt 24 kap. 1 § får den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver, häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han eller hon avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning eller fortsätter sin brottsliga verksamhet. Är det för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse , ska häktning ske, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter, får häktning inte ske. Häktning får under vissa omständigheter även ske av den som på sannolika skäl är misstänkt för brott, oberoende av brottets beskaffenhet, bl.a. om han saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff (2 §). Även den som endast är skäligen misstänkt för brott får under vissa omständigheter häktas (3 §). Beslut att häkta någon meddelas av rätten (5 §). Av 24 kap. 6 § framgår att en person får anhållas i avvaktan på rättens prövning av häktningsfrågan, om det finns skäl att häkta honom eller henne. Finns det inte fulla skäl till häktning, men är den misstänkte skäligen misstänkt för brottet, får han eller hon anhållas om det är av synnerlig vikt att han eller hon tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Ett beslut om anhållande meddelas av åklagaren. Om det finns skäl att anhålla någon, får en polisman i brådskande fall gripa denne även utan anhållningsbeslut (7 §). Av 8 § följer bl.a. att om någon har gripits ska frihetsberövandet skyndsamt anmälas till åklagaren. Åklagaren ska utan dröjsmål och senast den tredje dagen efter anhållningsbeslutet göra en framställning hos rätten om häktning av den anhållne (11–12 §§). Har en häktningsframställning gjorts, ska rätten utan dröjsmål hålla förhandling i häktningsfrågan (13 §). Till uppgifter hör enligt 2 § 3 polislagen (1984:387) att utreda och beivra brott som hör under allmänt åtal. I en brottsutredning anses det bl.a. ingå att ta upp brottsanmälningar (och , Zeteo, ). Polisen har en skyldighet att ta emot varje anmälan om brott utan uppskov, och anmälan kan göras såväl muntligen som skriftligen hos vilken polismyndighet som helst, se bl.a. JO 1988/89 s. 73. Undantag föreligger om anmälaren uppträder våldsamt eller försvårar att anmälan tas upp. JO uttalade i ett beslut (dnr 5054-2006) även följande: Som JO har påpekat föreligger det en principiell skyldighet för polisen att ta emot anmälningar om brott. Huvudregeln är att polisen utan uppskov skall ta emot en sådan anmälan. En anmälan kan göras såväl muntligen som skriftligen hos vilken polismyndighet som helst. En polisman skall således inte avvisa en anmälare oavsett om anmälan sker genom t.ex. ett personligt besök eller per telefon. Undantag kan förekomma om anmälaren exempelvis är så omtöcknad att det inte går att få fram vad anmälan avser eller om han genom obehärskat eller våldsamt uppträdande själv försvårar att anmälan tas upp eller om han inte vill vänta tills annan brådskande arbetsuppgift är avklarad. Det finns också anledning att påpeka att någon prövning av det inträffade inte skall ske i samband med upprättande av anmälan. Den prövningen skall i stället göras vid den efterföljande bedömningen av om förundersökning skall inledas eller inte. Denna polisens skyldighet att ta emot anmälningar gäller naturligtvis också om en anmälan görs via e-post, och det finns inte heller några principiellt godtagbara skäl att göra undantag för anmälningar som avser en utpekad gärningsman. Enligt 9 § polislagen ska en polisman som får kännedom om ett brott som hör under allmänt åtal lämna en rapport om brottet till sin förman så snart det kan ske. En polisman får lämna rapporteftergift om brottet med hänsyn till omständigheterna i det särskilda fallet är obetydligt och det är uppenbart att brottet inte skulle föranleda någon annan påföljd än böter. Av 28 kap. 12 § framgår att den som skäligen kan misstänkas för ett brott på vilket fängelse kan följa får kroppsbesiktigas för vissa ändamål. Så kallad brottsprovokation är inte uttryckligen reglerad i svensk lagstiftning. Däremot har frågan behandlats i praxis. Med uttrycket provokation menar man i detta sammanhang att polisen i sitt brottsbekämpande arbete använder sig av metoden att locka eller utmana någon till en handling eller ett uttalande, som kan vara besvärande eller på annat sätt negativt för denne eller någon annan i dennes närhet. Den person mot vilken åtgärden riktas är oftast en person som är misstänkt för brott. Metoden används för att man ska få bevisning om planerad eller begången brottslighet. kan provokationen även syfta till att ett planerat brott ska fullbordas under sådana förhållanden att bevisning om detta kan säkras. I NJA 2007 s. 1037 var frågan hur den omständigheten att de tilltalade provocerats att begå brotten av en infiltratör som polisen använde skulle bedömas. gjorde med hänvisning till krav på en rättvis rättegång och hur det kravet tolkats av följande uttalande: Vid en samlad bedömning synes övervägande skäl tala för att i sådana fall som praxis avser, polisprovokation enligt svensk rätt bör betraktas som en bristande materiell straffbarhetsbetingelse. Något direkt lagstöd för en sådan tillämpning finns visserligen inte men inte heller något lagligt hinder mot att på detta sätt tillgodose de krav som följer av och den praxis som utvecklat. Det bör betonas att vad som sagts endast tar sikte på fall där rättvisan i rättegången bör anses ha blivit oåterkalleligen undergrävd till följd av polisprovokation. En annan sak är att det i fall där en provokation inte utesluter straffbarhet kan finnas skäl att beakta provokationen genom lindring av påföljden eller påföljdseftergift (jfr Sequeira). Detta kan enligt svensk rätt ske med tillämpning av bestämmelserna i 29 kap. 5 och 6 §§ BrB. Dessa bestämmelser lämnar emellertid inte utrymme för att avbryta ett inlett brottmålsförfarande utan förutsätter tvärtom en fällande dom. Inte heller torde möjligheten av att domstol skulle finna bestämmelserna tillämpliga vara tillräckligt för att åklagare skall kunna anses berättigad att underlåta åtal. Bestämmelserna kan mot den bakgrunden inte heller anses tillräckliga för att undvika ett konventionsbrott i sådana fall som här berörts. hade i uppdrag att utifrån rättssäkerhets- och integritetsskyddsaspekter, förhållanden i andra länder och det internationella brottsbekämpande samarbetet, överväga vissa straffprocessuella och polisrättsliga frågor om de brottsbekämpande myndigheternas dolda spanings- och utredningsverksamhet. De särskilda spaningsmetoder som utredningen hade i uppdrag att överväga närmare var infiltration, provokativa åtgärder samt den användning av tekniska spaningshjälpmedel som skedde med stöd av de allmänna befogenheterna i bl.a. polislagen. Utredningen föreslog i betänkandet Särskilda spaningsmetoder (SOU 2010:103) bl.a. att spaningsmetoder som behöver lagregleras skulle tas in i en ny lag om särskilda inhämtningsåtgärder i de brottsbekämpande myndigheternas verksamhet (inhämtningslagen). Lagen skulle reglera användningen av de särskilda spaningsmetoderna både i förundersökning och i underrättelseverksamhet. Utredningen har i den delen den rörde provokation inte lett till lagstiftning. Polisdatalagen (2010:361) upphävdes i samband med ikraftträdandet av lagen (2018:1693) om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område (bet. 2018/19:JuU3, rskr. 2018/19:10). Lagen kompletterar brottsdatalagen (2018:1177) som också infördes och som genomförde EU:s nya dataskyddsdirektiv i svensk lagstiftning. Dessa lagar reglerar tillsammans behandlingen av personuppgifter i polisens brottsutredande verksamhet. Exempelvis är det enligt sökförbudet i 2 kap. 14 § brottsdatalagen förbjudet att utföra sökningar i syfte att få fram ett urval av personer grundat på känsliga personuppgifter. Av den nya lagen om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område framgår att sökförbudet i brottsdatalagen inte hindrar att brottsrubriceringar, uppgifter om tillvägagångssätt vid brott, uppgifter om verkställighet av påföljd eller uppgifter som beskriver en persons utseende används som sökbegrepp. Sökförbudet i brottsdatalagen hindrar inte heller sökningar i syfte att få fram ett urval av personer grundat på etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse eller medlemskap i fackförening eller uppgifter som rör hälsa, sexualliv eller sexuell läggning, om sökningen görs i personuppgifter som inte har gjorts gemensamt tillgängliga. Enligt 28 kap. 1 § får – om det finns anledning att anta att det har begåtts ett brott som har fängelse i straffskalan – en husrannsakan göras i ett hus, rum eller slutet förvaringsställe för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller i förvar, eller för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för en utredning om brottet eller om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet. I övrigt får en husrannsakan göras för att bl.a. söka efter någon som ska gripas, anhållas eller häktas (2 §). Av 11 § polislagen följer att om eller Säkerhetspolisen enligt en särskild föreskrift har befogenhet att besluta att någon ska omhändertas, får en polis omhänderta honom eller henne i avvaktan på myndighetens beslut, om polisen finner att föreskrivna förutsättningar för ett beslut om omhändertagande föreligger och att dröjsmål med omhändertagandet innebär fara för liv eller hälsa eller någon annan fara. Befogenheter för att besluta om omhändertagande finns exempelvis i lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård och utlänningslagen (2005:716). Om det finns skälig anledning att anta att någon lider av en allvarlig psykisk störning och är farlig för någon annans personliga säkerhet eller eget liv eller i övrigt behöver omedelbar hjälp, får enligt 47 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård tillfälligt omhänderta honom eller henne i väntan på att hälso- och sjukvårdspersonal kan ge honom eller henne sådan hjälp. Den omhändertagne får föras till en sjukvårdsenhet som kan ge honom eller henne stöd eller behandling. Av 12 a § polislagen framgår att en enskild får tas om hand av en polis för att genom dennes försorg skyndsamt överlämnas till sjukhus. En förutsättning är det finns skälig anledning anta att han eller hon ska omhändertas med stöd av 13 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) och socialnämndens beslut om sådant omhändertagande inte kan avvaktas med hänsyn till att det finns en överhängande och allvarlig risk för att den enskilde kommer till skada. Eftersom det i vissa fall kan dröja något innan socialnämnden eller dess ordförande kan fatta beslut, har polisen fått en uttrycklig befogenhet att ingripa för att säkerställa att ett beslut om omhändertagande kan komma till stånd. Bestämmelsen är tillämplig oavsett var den enskilde påträffas. Ett ingripande får ske endast i syfte att undanröja en akut fara. Bestämmelsen ger stöd endast för att föra den enskilde till sjukhus. Så snart polisen överlämnat den enskilde till sjukhuset upphör alla tvångsbefogenheter intill dess att ett beslut om omhändertagande fattats och en begäran om handräckning framställts. Som tumregel anges i förarbetena (prop. 2004/05:123 s. 61) att omhändertagandet bör vara avslutat inom högst (och , Zeteo, ). Enligt 13 § polislagen får en polis, om någon genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, avvisa eller avlägsna personen från ett visst område eller utrymme. Detta förutsätter att det är nödvändigt för att ordningen ska kunna upprätthållas. Detsamma gäller om en sådan åtgärd behövs för att en straffbelagd handling ska kunna avvärjas. Är en åtgärd otillräcklig för att det avsedda resultatet ska uppnås, får personen tillfälligt omhändertas. Enligt 13 c § samma lag får deltagarna i en folksamling – som inte är en allmän sammankomst eller offentlig tillställning – som genom sitt uppträdande stör den allmänna ordningen eller utgör en omedelbar fara för denna, avvisas eller avlägsnas från det område eller utrymme där de befinner sig, om det är nödvändigt för att ordningen ska kunna upprätthållas. Av 24 § framgår att i samband med allvarliga störningar av den allmänna ordningen eller säkerheten, om det är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas, får förbjuda tillträde till ett visst område eller utrymme. Detsamma gäller om det finns risk för sådana störningar. infördes ett nytt brott i , olaga integritetsintrång. Bestämmelsen straffbelägger intrång i någon annans privatliv genom spridning av bilder eller andra uppgifter, om spridningen är ägnad att medföra allvarlig skada för den som bilden eller uppgiften rör. Bestämmelsen omfattar bl.a. bilder på eller andra uppgifter om någons hälsotillstånd eller att någon befinner sig i en mycket utsatt situation eller har utsatts för vissa brott. Polisens användning av internet för publicering av bilder på okända gärningsmän har blivit föremål för prövning och uttalanden av bl.a. (JO 2011/12 s. 118, se även JO:s beslut med dnr 3572-2016). Vid tiderna för besluten var, utöver offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), personuppgiftslagen (1998:204) och polisdatalagen (1998:622) respektive polisdatalagen (2010:361) tillämpliga. Utgångspunkten för bedömningen var enligt JO:s uppfattning att bilder från en övervakningskamera som ingår i en förundersökning, och som är så tydliga att misstänkta personer kan identifieras, omfattas av sekretess. JO fann dock att varken personuppgiftslagen eller offentlighets- och sekretesslagen ställde upp något absolut hinder mot att publicera bilder från övervakningskameror på internet i syfte att identifiera misstänkta personer. Innan en publicering sker ska det göras en avvägning mellan det brottsutredande intresset och den enskildes rätt till skydd för sin personliga integritet. Sammanfattningsvis menade JO att följande förutsättningar ska vara uppfyllda för att åtgärden att publicera bilder från övervakningskameror på internet i syfte att identifiera en person som är misstänkt för brott ska vara rättsenlig och lämplig: • Åtgärden ska vara av synnerlig vikt för utredningen. • Bilderna från övervakningskameran ska – antingen sedda för sig eller bedömda tillsammans med övrig utredning i ärendet – visa någon eller några som utför vad som objektivt sett är ett brott eller försök till brott. • Det ska för brottet inte vara föreskrivet lindrigare straff än fängelse . Om dessa förutsättningar är uppfyllda, får enligt JO intresset av att utreda det aktuella brottet anses väga tyngre än det skydd för den enskilde som stadgas i personuppgiftslagen och offentlighets- och sekretesslagen. Åtgärden måste då också anses vara förenlig med bestämmelsen i 23 kap. 4 § , enligt vilken en förundersökning ska bedrivas så att inte någon onödigt utsätts för misstanke eller får vidkännas kostnad eller olägenhet. Detsamma måste i undantagsfall kunna gälla även utan ett så starkt bevisläge, om det rör sig om särskilt grov brottslighet eller om den misstänkte på goda grunder kan antas vara farlig för allmänheten eller enskilda. allmänna råd om publicering av bilder m.m. på Polisens hemsida på Internet (RPSFS 2011:7, FAP 188-1), som meddelades efter JO:s beslut, upphörde att gälla vid utgången av . De allmänna råden ersattes av riktlinjer för publicering av bild på en gärningsperson från pågående förundersökning (PM 2017:25). I förhållande till de allmänna råden har kraven för en publicering skärpts något. Enligt riktlinjerna ska det bl.a. vara av synnerlig vikt för förundersökningens fortsatta arbete att åtgärden genomförs. Utskottet angav sig i betänkande 2014/15:JuU:16 (s. 38) inte vara berett att ställa sig bakom förslagen i en motion om polisens möjlighet att avvisa anmälningar. Påföljande år har motioner om detta behandlats genom s.k. förenklad beredning och avstyrkts. Utskottet behandlade (bet. 2013/14:JuU14 s. 14, 19–20 och 25) yrkanden om att tillåta användning av kräkmedel för att säkra bevis vid narkotikabrott. När det gäller frågan om tvångsmedicinering (användning av kräkmedel) anförde utskottet att det är ett mycket allvarligt ingrepp i den kroppsliga integriteten och att en tvångsmedicinering i vissa fall kan innebära en kränkning av förbud mot tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Utskottet var därför inte heller berett att ställa sig bakom förslaget om att polisen ska få använda kräkmedel för att säkra bevis vid narkotikabrott. Utskottet behandlade ett likalydande motionsyrkande även i betänkande 2014/15:JuU16. Utskottet vidhöll där sin tidigare uppfattning, dvs. att tvångsmedicinering är ett allvarligt ingrepp i den kroppsliga integriteten som i vissa fall kan innebära en kränkning av förbud mot tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning, och avstyrkte yrkandet (s. 34). Liknande motioner har påföljande år behandlats genom s.k. förenklad beredning och avstyrkts. Yrkanden liknande de nu aktuella om brottsprovokation behandlades bl.a. i betänkande 2014/15:JuU16. Utskottet uttalade (s. 34 f.) att man inom beredde förslag om en reglering av polisens möjligheter att använda sig av brottsprovokation. borde enligt utskottet inte föregripa denna beredning med ett tillkännagivande, och motionerna avstyrktes därför. Påföljande år har motionerna behandlats genom s.k. förenklad beredning och avstyrkts. I betänkande 2015/16:JuU18 behandlades bl.a. ett yrkande om att otillåten användning av utredningsmetoder för att klarlägga en gärningsmans skuld inte ska medföra strafflindring. Utskottet anförde att det inte var berett att ställa sig bakom förslaget. Huruvida förmildrande omständigheter har förekommit får, anförde utskottet, bedömas i varje enskilt fall.