bet · H601JuU12 · 2019-03-29 00:00:00 — Delbetänkandet har varit ute på remiss och bereds vidare inom . överlämnade slutbetänkandet Så stärker vi den personliga integriteten (SOU 2017:52) och presenterade då förslag till åtgärder som skulle kunna vidtas för att motverka de risker som identifierats. Kommittén föreslår bl.a. att olika myndigheter ska få i uppdrag att initiera och stödja branschernas arbete med s.k. uppförandekoder, som är en form av branschvis självreglering av hur personuppgifter får hanteras. Uppförandekoder bör tas fram för bl.a. hälso- och sjukvård, socialtjänst, arbetslivet, konsumenttjänster, sociala medier och skolverksamhet. Kommittén föreslår vidare att en föreslagen digitaliseringsmyndighet ska ges i uppdrag att värna den personliga integriteten, med fokus på integritetsskyddande teknik och arbetssätt. Kommittén anser också att det behövs ny eller ändrad lagstiftning för myndigheters profilering av medborgare och att informationssäkerheten måste stärkas i samhället. Enligt kommittén bör satsa på forskning om digitalisering och personlig integritet men även på utbildning för att höja den allmänna kunskapsnivån om digitaliseringens effekter på den egna integriteten, och när det gäller vilka rättigheter man har gentemot företag och myndigheter som hanterar ens personuppgifter. Betänkandet har varit ute på remiss och bereds vidare inom . Ett samlat ansvar för tillsyn över den personliga integriteten Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att överväga hur ett i högre grad samlat integritetsskydd kan fungera inom en och samma myndighetsstruktur genom att tillsynen över behandling av personuppgifter samlas hos en myndighet (dir. 2014:164). Utredningen överlämnade betänkandet Ett samlat ansvar för tillsyn över den personliga integriteten (SOU 2016:65). Betänkandet innehåller bl.a. en kartläggning över vilken tillsyn över behandling av personuppgifter som bedrivs och överväganden om den i större utsträckning kan samlas hos en myndighet. Det behandlar också frågor om vilken eller vilka myndigheter som bör vara tillsynsmyndighet enligt dataskyddsförordningen respektive dataskyddsdirektivet och som ska representera i Europeiska dataskyddsstyrelsen. Även frågor om hur företrädare för tillsynsmyndigheten ska utses och hur verksamheten ska organiseras behandlas i betänkandet. I propositionen Brottsdatalag (prop. 2017/18:232) behandlas de delar av betänkandet som är nödvändiga för genomförandet av dataskyddsdirektivet. har antagit regeringens förslag och lagändringarna trädde huvudsakligen i kraft (bet. 2017/18:JuU37, rskr. 2017/18:392). Utskottet har tidigare behandlat motioner om hemliga tvångsmedel, senast i betänkande 2017/18:JuU15. Utskottet avstyrkte vid det tillfället motioner om utökad användning av hemliga tvångsmedel. Utskottet konstaterade att det pågick ett omfattande utrednings- och beredningsarbete på tvångsmedelsområdet samt att nya tvångsmedel i form av bl.a. hemlig dataavläsning var föremål för beredning. Utskottet avstyrkte mot den bakgrunden motioner om utökad användning av hemliga tvångsmedel, hemlig dataavläsning samt datalagring. Utskottet fann bl.a. mot den bakgrunden inget skäl för att ta några initiativ i fråga om motionsyrkandena om utökad användning av hemliga tvångsmedel. Utskottet avstyrkte även motionsyrkanden om datalagring och tillgång till abonnemangsuppgifter. Utskottet avstyrkte vid samma tillfälle även ett motionsyrkande om att ge Säkerhetspolisen möjlighet att använda preventiva tvångsmedel och inhämtning av elektronisk kommunikation även för normalgraden av brott mot lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall och lagen (2010:299) om straff för offentlig uppmaning, rekrytering och utbildning avseende terroristbrott och annan särskilt allvarlig brottslighet. biföll utskottets förslag (bet. 2017/18:JuU15, prot. 2017/18:104). Utskottet har även tidigare behandlat motioner om hemliga tvångsmedel, bl.a. i betänkande 2016/17:JuU17. I nämnda betänkande föreslog utskottet ett tillkännagivande om att regeringen borde utreda om beslut om hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation och hemlig övervakning av elektronisk kommunikation ska kunna kopplas till en person i stället för ett telefonnummer eller en annan adress. Som framgått har regeringen också i tilläggsdirektiv gett Utredningen om hemlig dataavläsning (numera Utredningen om regeländringar för vissa hemliga tvångsmedel) i uppdrag att utreda om tillstånd till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation och hemlig övervakning av elektronisk kommunikation kan knytas enbart till den person som åtgärden avser, i stället för till ett telefonnummer, annan adress eller en viss elektronisk kommunikationsutrustning. Utredningen har emellertid kommit till slutsatsen att de skäl som tidigare anförts i olika utredningar och propositioner om att en domstol bör pröva kopplingen mellan det telefonnummer, den adress eller utrustning som avlyssning eller övervakning ska avse och den person som ska bli föremål för åtgärden fortfarande har starka skäl för sig och att det inte finns tillräckligt tungt vägande skäl för att knyta tillstånd till hemlig avlyssning eller övervakning av elektronisk kommunikation enbart till en person. Utan en sådan ordning skulle domstolen inte kunna ta ställning till bl.a. proportionaliteten i en begärd åtgärd. Enligt utredningen finns det därför inget skäl att gå vidare med ett förslag om att knyta tillstånd till hemlig avlyssning eller övervakning av elektronisk kommunikation enbart till person, eftersom en sådan ändring, mot bakgrund av hur den svenska regleringen på det hemliga tvångsmedelsområdet ser ut i övrigt, riskerar att få mer långtgående verkningar än att enbart komma till rätta med de problem som uppstår till följd av att vissa kriminella som metod för att försvåra eller undvika avlyssning eller övervakning byter eller använder flera nummer eller utrustningar (s. 10). Utskottet har även behandlat motioner om hemliga tvångsmedel i betänkandena /16:JuU17 och 2015/16:JuU19. Utskottet uttalade i sistnämnda betänkande att användningen av hemliga tvångsmedel medför inskränkningar i grundläggande rättigheter som skyddas av regeringsformen och och att det därför alltid måste göras en noggrann avvägning mellan intrånget i den enskildes integritet och det intresse som lagstiftningen har till syfte att värna. För att ett tvångsmedel ska få användas bör det enligt utskottet krävas att det framstår som nödvändigt, proportionellt och försvarligt i ett demokratiskt samhälle. Utskottet hänvisade vidare till det pågående omfattande utredningsarbetet, som bl.a. syftar till att stärka skyddet för den enskildes integritet, och att det är en självklar utgångspunkt att tvångsmedelsreglerna och deras tillämpning måste leva upp till högt ställda rättssäkerhetskrav. Utskottet var därmed inte berett att föreslå några ändringar av lagstiftningen i enlighet med motionsyrkandena. Som utskottet tidigare uttryckt är det för en effektiv brottsbekämpning i vissa fall nödvändigt att myndigheterna har tillgång till hemliga tvångsmedel. Användningen av hemliga tvångsmedel medför emellertid inskränkningar i grundläggande rättigheter som skyddas av regeringsformen och europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (). Det måste därför alltid göras en noggrann avvägning mellan intrånget i den enskildes integritet och det intresse som lagstiftningen har till syfte att värna. Som framkommer ovan pågår det alltjämt ett omfattande utrednings- och beredningsarbete på tvångsmedelsområdet, bl.a. till följd av att den svenska bestämmelsen om lagring av trafikuppgifter m.m. har ansetts stå i strid med . En lagrådsremiss är beslutad och en proposition är aviserad till . Vidare pågår beredningen av nya tvångsmedel, bl.a. hemlig dataavläsning. En proposition om detta är aviserad till . Utskottet ser mot bakgrund av detta inget skäl att ändra sitt tidigare ställningstagande när det gäller utökad användning av hemliga tvångsmedel. Utskottet avstyrker därmed yrkandena om utökad användning av hemliga tvångsmedel i motionerna 2018/19:132 (SD) yrkandena 22 och 23, 2018/19:134 (SD) yrkande 20 i den del som avser hemlig avser bl.a. hemlig dataavläsning, 2018/19:2871 (M) yrkandena 4 och 5, 2018/19:2880 yrkandena 5, 7 och 9. Utskottet vill heller inte föregripa den beredning som pågår när det gäller lagring av uppgifter om elektronisk kommunikation och avstyrker därför motionerna 2018/19:1021 (M) och 2018/19:2880 (M) yrkande 6. Utskottet ser heller inget skäl att ställa sig bakom det tillkännagivande som efterfrågas i motion 2018/19:133 (SD) yrkande 11 om förlängd lagringstid för de uppgifter som samlar in. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om lagstiftning om lagringsplatser för dokument, en översyn av möjligheten till husrannsakan i bostäder vid misstanke om vapenbrott kopplade till organiserad brottslighet och sänkt gräns för obligatorisk häktning. Jämför reservation 11 (M) och 12 (L). och (båda M) påpekar i motion 2018/19:1555 att det inte finns lagstöd för att hämta eller använda dokument som lagts i molntjänster som bevis vid rättegångar. Motionärerna yrkar att lagstiftningen ses över och moderniseras utifrån de olika lagringsplatser för dokumentation som finns. I kommittémotion 2018/19:2589 begär m.fl. (L) i yrkande 18 en översyn av möjligheten till husrannsakan även i lokaler som huvudsakligen används som bostad vid misstanke om vapenbrott kopplade till organiserad brottslighet. Motionärerna anser att det kan finnas skäl för att polisen ska få tillträde även till en lokal som används som bostad, om det finns underrättelse- eller spaningsinformation som visar att det kan finnas vapen i en bostad där den boende har kopplingar till organiserad brottslighet och tidigare är dömd för våldsbrott, narkotikabrott, vapenbrott eller liknande brott. I kommittémotion 2018/19:2871 av m.fl. (M) yrkande 3 begärs att gränsen för obligatorisk häktning ska sänkas. Regler om husrannsakan finns i 28 kap. (RB). Husrannsakan i mening innefattar en undersökning av ett hus, rum eller annat slutet förvaringsställe. En s.k. reell husrannsakan ger de brottsbekämpande myndigheterna en möjlighet att göra husrannsakan för att söka efter föremål som får tas i beslag eller i förvar eller annars för att ta reda på omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet eller om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § . En s.k. personell husrannsakan syftar till att man ska kunna söka efter en person, t.ex. någon som ska gripas eller hämtas till en domstolsförhandling. Reell husrannsakan vid misstanke om vapenbrott Den som uppsåtligen innehar ett skjutvapen utan att ha rätt till det eller överlåter eller lånar ut ett skjutvapen till någon som inte har rätt att inneha vapnet döms för vapenbrott till fängelse i högst . Om gärningen har begåtts av oaktsamhet eller om brottet är ringa döms till böter eller fängelse . Vid grovt vapenbrott döms till fängelse i lägst två och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om vapnet har innehafts på allmän plats eller på en annan plats där människor brukar samlas eller har samlats eller i ett fordon på en sådan plats, vapnet har varit av särskilt farlig beskaffenhet, innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett flera vapen eller gärningen annars har varit av särskilt farlig art. Vid synnerligen grovt vapenbrott döms till fängelse i lägst fyra och högst . Vid bedömningen av om brottet är synnerligen grovt ska det särskilt beaktas om innehavet, överlåtelsen eller utlåningen har avsett ett stort antal vapen (9 kap. 1 och 1 a §§ vapenlagen). Vapenbrott är alltså ett brott som kan ge fängelse. Om det finns anledning att anta att ett det har begåtts ett brott som kan ge fängelse, får husrannsakan göras i ett hus, rum eller slutet förvaringsställe för att söka efter föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller annars för att utröna omständigheter som kan vara av betydelse för utredning om brottet eller om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § . Hos någon annan än den som skäligen kan misstänkas för brottet får husrannsakan dock göras bara om brottet har begåtts hos honom eller henne eller om den misstänkte har gripits där eller om det annars finns synnerlig anledning att misstänka att det vid rannsakningen ska anträffas föremål som kan tas i beslag eller i förvar eller att annan utredning om brottet eller om förverkande av utbyte av brottslig verksamhet enligt 36 kap. 1 b § kan vinnas (28 kap. 1 § RB). I en lokal som är tillgänglig för allmänheten får husrannsakan ske också i vissa andra fall. I en lokal som brukar användas gemensamt av personer som kan antas ägna sig åt brottslig verksamhet får husrannsakan göras, om det förekommer anledning att brott har begåtts för vilket det är föreskrivet fängelse eller däröver och det finns särskild anledning att anta att ändamålet med rannsakningen kommer att uppfyllas. Detta gäller dock inte en lokal som huvudsakligen utgör en bostad (28 kap. 3 § RB). Förordnande om en reell husrannsakan meddelas som huvudregel av undersökningsledaren, åklagaren eller rätten (28 kap. 4 § RB). En polisman får vid fara i dröjsmål besluta om en reell husrannsakan (28 kap. 5 § RB). Någon definition av vad ”fara i dröjsmål” innebär finns inte i lag, men rent allmänt torde man kunna säga att det ska vara så bråttom att ändamålet med en åtgärd går förlorat om man väntar med att vidta åtgärden. Det är omständigheterna i det särskilda fallet som ska läggas till grund för bedömningen av faran (SOU 1995:47 s. 165). Det anses att bl.a. husrannsakan får användas endast inom ramen för en förundersökning (jfr SOU 2005:84 s. 107 f.). Förundersökningen inleds genom beslutet om åtgärden, om det inte har skett tidigare (JO 2001/02 s. 95). En förundersökning ska inledas så snart det på grund av angivelse eller annat skäl finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts (23 kap. 1 § RB). Tröskeln för att inleda en förundersökning har satts lågt. Avsikten är att även förhållandevis oklara brottsmisstankar ska utredas inom ramen för reglerna om förundersökning. Misstanken måste dock avse en konkret brottslig gärning men det är inte nödvändigt att man känner till brottets alla detaljer och inte heller exakt när och var det har begåtts (i 1982 s. 658). Reglerna om häktning finns i 24 kap. . På åklagarens begäran får den person häktas som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott som kan ge fängelse . Dessutom krävs att – med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet – någon av följande omständigheter föreligger (1 § första stycket). Det finns en risk för att den misstänkte avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara). Med detta menas att den misstänkte lämnar sin bostads- eller vistelseort eller på något annat sätt håller sig undan, i avsikt att undgå lagföring eller straff. Det finns en risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara). Med detta avses att den misstänkte gör sig av med spår efter brottet eller förstör eller gömmer föremål som kommits åt genom brottet eller annars har betydelse för utredningen. Det kan även handla om att den misstänkte påverkar någon som kan lämna upplysningar i saken, t.ex. ett vittne, på ett sätt som är till nackdel för utredningen. Det finns en risk för att den misstänkte fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara). Detta innebär att det finns risk för återfall inom en ganska kort tidsrymd, dvs. innan han eller hon har hunnit lagföras för det första brottet. Det ska dessutom avse återfall i brott som är besläktade med eller har samband med det häktningsgrundande brottet. Särskilt ska det beaktas om det finns risk för återfall i brott som riktar sig mot eller medför fara för någon annans liv, hälsa eller egendom eller i övrigt allvarligt kränker någon annans personliga integritet. Om det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse för brottet ska häktning ske, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas (1 § andra stycket, den s.k. tvåårsregeln). Om det kan antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter får häktning inte ske (1 § fjärde stycket). Häktning får endast ske om skälen för detta uppväger det intrång eller men i övrigt som häktning innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (1 § tredje stycket). Denna regel kallas för proportionalitetsprincipen och ger uttryck för att minsta möjliga tvång ska användas för att nå det avsedda syftet med frihetsberövandet. Regeln innebär att häktning endast får användas om syftet med åtgärden inte kan tillgodoses genom mindre ingripande åtgärder. Häktning för mindre allvarliga brott får ske under de förutsättningar som anges i 2 §. Om en person som på sannolika skäl är misstänkt för brott är okänd och vägrar att uppge sitt namn och hemvist eller om hans eller hennes uppgift om detta kan antas vara osann får personen häktas oberoende av brottets beskaffenhet. Detsamma gäller om en person saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han eller hon genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff. Även den som endast är skäligen misstänkt för brott kan häktas (3 §). Skälig misstanke utgör en lägre misstankegrad än sannolika skäl. För att sådan häktning ska få ske krävs, utöver att förutsättningarna för häktning i övrigt är uppfyllda, att det bedöms vara av synnerlig vikt att den misstänkte tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Detta kallas utredningshäktning och får inte pågå än . För att fortsatt häktning i tiden därefter ska vara tillåten krävs att misstankegraden når upp till sannolika skäl. Beslut att häkta någon fattas av domstol. ska domstolen, om åklagaren begär det, pröva om den häktades kontakter med omvärlden ska få inskränkas (5 a §). Om domstolen bifaller en sådan begäran får åklagaren tillstånd att besluta om restriktioner. Pågående utrednings- och beredningsarbete beslutade regeringen att ge en särskild utredare i uppdrag att se över reglerna om beslag och husrannsakan (dir. 2016:20) i syfte att skapa ändamålsenliga regler som möjliggör effektiva och rättssäkra brottsutredningar. Utredaren skulle bl.a. analysera i vilka avseenden det finns anledning att anpassa bestämmelserna om beslag och husrannsakan till modern teknik. Flera av bestämmelserna om beslag och husrannsakan har inte ändrats sakligt sedan de trädde i kraft . Utredningen, som antog namnet , lämnade sitt betänkande Beslag och husrannsakan – ett regelverk för dagens behov (SOU 2017:100) . föreslår nya regler för hur brottsbekämpande myndigheter ska få säkra elektroniskt lagrad information, bl.a. genom att kopiera den. Utredningen föreslår bl.a. att kopiering av innehållet i en dator eller mobil införs som ett nytt tvångsmedel för att säkra information som ett alternativ till beslag. Vidare föreslås att det ska införas en möjlighet att på distans undersöka och kopiera information som har lagrats externt i stället för lokalt i en dator, t.ex. i lagrings- eller kommunikationstjänster i det s.k. molnet. Utredningen föreslår bl.a. också att förbudet mot att beslagta meddelanden mellan nära anhöriga avskaffas. Betänkandet, som har remitterats, bereds inom . Häktes- och restriktionsutredningen överlämnade betänkandet Färre i häkte och minskad isolering (SOU 2016:52). Utredningens förslag innebär bl.a. nya alternativ till häktning, begränsning av häktningstiderna, utökad restriktionsprövning av domstolarna, lagstiftad rätt till mänsklig kontakt och särskilda regler för frihetsberövade barn. Utredningen föreslår även att den s.k. tvåårsregeln, som innebär en presumtion för häktning vid misstanke om brott som inte har lindrigare straff än fängelse i straffskalan, ska tas bort. Utredningens förslag har remitterats och bereds inom . Regeringen har aviserat att en proposition kommer att lämnas . I departementspromemorian Snabbare lagföring (Ds 2018:9) föreslås att en ny häktningsbestämmelse ska införas som möjliggör häktning oavsett brottets straffskala om det finns risk för att den misstänkte fortsätter sin brottsliga verksamhet och påföljden inte endast kan antas leda till böter. Det innebär att en person som återfaller i mindre allvarlig brottslighet kan häktas i avvaktan på lagföring. Lagföringen kan då ske snabbt, i regel från brottet. Häktningsbestämmelsen omfattar främst de som återfaller i olovlig körning, grovt brott. I extrema återfallssituationer förväntas också enstaka fall av ringa stöld, rattfylleri och ringa narkotikabrott kunna leda till häktning. Förslagen i departementspromemorian bereds inom . Utskottet behandlade frågan om tillgång till dokument som lagrats i molntjänster senast i betänkande 2017/18:JuU15. Utskottet avstyrkte motionsyrkandet med hänvisning till pågående beredningsarbete. Utskottet avstyrkte även en motion om husrannsakan i bostäder vid misstanke om vapenbrott kopplade till organiserad brottslighet med hänvisning till att det inte ville föregripa den pågående beredningen (s. 24). Som framgår ovan pågår beredningen av betänkandet Beslag och husrannsakan – ett regelverk för dagens behov. Utskottet vidhåller därför sin tidigare inställning och avstyrker motion 2018/19:1555 (M). Utskottet är av samma skäl inte heller nu berett att ställa sig bakom det tillkännagivande som efterfrågas i motion 2018/19:2589 (L) om husrannsakan i bostäder vid misstanke om vapenbrott kopplade till organiserad brottslighet. Utskottet noterar att en polisman vid fara i dröjsmål får fatta beslut om en reell husrannsakan. Som framgår ovan pågår även beredningen av betänkandet Färre i häkte och minskad isolering (SOU 2016:52) och förslagen i departementspromemorian Snabbare lagföring (Ds 2018:9). Utskottet vill inte föregripa detta och avstyrker därför motion 2018/19:2871 (M) yrkande 3 om sänkt gräns för obligatorisk häktning. Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om att regelverket för förundersökningsbegränsning ska ses över och tillkännager detta för regeringen. Jämför reservation 13 (S, V, MP). I kommittémotion 2018/19:2868 av (M) yrkande 2 begärs en översyn av regelverket för förundersökningsbegränsning för att få fler brott utredda. De grundläggande bestämmelserna om åtal finns i 20 kap. (RB). Enligt 20 kap. 6 § RB ska åklagare, om inte annat är föreskrivet, väcka åtal för brott som hör under allmänt åtal. Åklagaren har enligt denna regel en absolut åtalsplikt. Principen om absolut åtalsplikt innebär att åklagaren är skyldig att väcka åtal så snart bevismaterialet är sådant att åklagaren på objektiva grunder kan förvänta sig en fällande dom. Den absoluta åtalsplikten har emellertid åtskilliga undantag. Enligt 20 kap. 7 § RB får en åklagare under vissa förutsättningar besluta om åtalsunderlåtelse för ett brott i vissa angivna fall, nämligen om det kan antas att brottet inte skulle leda till någon annan påföljd än böter om det kan antas att påföljden skulle bli villkorlig dom och det finns särskilda skäl för åtalsunderlåtelse, om den misstänkte begått ett annat brott och det utöver påföljden för detta brott inte krävs påföljd med anledning av det aktuella brottet, eller om psykiatrisk vård eller insatser enligt lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktionshindrade kommer till stånd. Åtal får underlåtas även i andra fall om det av särskilda skäl är uppenbart att det inte krävs någon påföljd för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet och om det med hänsyn till omständigheterna inte heller krävs av andra skäl att åtal väcks. Även en absolut förundersökningsplikt gäller. Enligt 23 kap. 1 § RB ska en förundersökning inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts.