bet · H701KU4 · 2019-12-06 00:00:00 — Översyn av ombudsmän () Utskottet föreslår med stöd av sin initiativrätt ett tillkännagivande till riksdagsstyrelsen om en översyn av ombudsmän (). Utskottet tar i sitt ställningstagande upp olika frågor som översynen ska behandla och som gäller bl.a. JO:s konstitutionella ställning, uppdrag, verksamhet och organisation. Utskottet lägger på eget initiativ fram ett förslag om ett tillkännagivande till riksdagsstyrelsen om en översyn av ombudsmän (). Utskottets förslag till riksdagsbeslut Översyn av ombudsmän () behandling av JO:s ämbetsberättelser och viss granskning Utskottets förslag till riksdagsbeslut Översyn av ombudsmän () ställer sig bakom det som utskottet anför om en översyn av ombudsmän och tillkännager detta för riksdagsstyrelsen. Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (M), (S), (S), (SD), (S), (C), (V), (M), (SD), Skånberg (KD), (S), (L), (SD), (MP), (M), (M) och (S). Frågan om en översyn av har aktualiserats i olika sammanhang hos . I betänkande 2016/17:KU11 behandlade utskottet bl.a. en motion om en översyn av ombudsmän (). Utskottet konstaterade att det kunde finnas skäl att utreda frågor som rör JO. Utskottet ansåg dock att den förestående utredningen om , som utskottet hade tagit initiativ till, borde genomföras innan frågan om en översyn av ombudsmän prövades. Utskottet avstyrkte därför motionen. I betänkande 2017/18:KU11 konstaterade utskottet att det som tidigare uttalats kunde finnas skäl att göra en bredare översyn av , inte minst mot bakgrund av att den senaste större översynen genomfördes av JO-utredning (SOU 1985:26). Utskottet anförde att verksamheten hos JO och dess förutsättningar med tiden har förändrats på flera områden, bl.a. när det gäller organisation, ärendetillströmning och arbetssätt. Utskottet angav att det framöver kunde komma att ta initiativ till en sådan utredning. beslutade utskottet att i en promemoria redovisa bl.a. frågeställningar som skulle kunna vara relevanta vid en översyn av JO. Promemorian lades som en bilaga till protokollet från utskottets sammanträde (prot. 2017/18:60). I betänkande 2018/19:KU11 som beslutades vidhöll utskottet sina tidigare uttalanden om en bred översyn av och anförde att översynen bör bedrivas i en parlamentarisk utredning som ges de förutsättningar som krävs för att kunna göra en noggrann analys och tillräcklig tid för sitt arbete. Utskottet uttalade att det avsåg att ta initiativ till en sådan utredning framöver. Mot bakgrund av sina tidigare uttalanden påbörjade utskottet sedermera ett beredningsarbete för att kunna ta ett utskottsinitiativ om en översyn av JO. Vid ett utskottssammanträde informerade chefsjustitieombudsmannen utskottet om JO:s verksamhet och behovet av en översyn vid . Hon har även vid tidigare kontakter med utskottet lyft frågan om behovet av en översyn av . Översyn av ombudsmän () Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om en översyn av ombudsmän och tillkännager detta för riksdagsstyrelsen. inrättades 1809, då det i den nya grundlagen föreskrevs att skulle förordna en för lagkunskap och utmärkt redlighet känd man att såsom dess ombud ha tillsyn över att domare och ämbetsmän levde efter lagarna. tillkomst och dess utveckling beskrivs enligt följande JO-utredning (SOU 1975:23 s. 35 f.). inrättades 1809 i samband med tillkomsten av regeringsform. Denna innehöll i 96–100 §§ bestämmelser om en ”Riksens Ständers justitieombudsman”, som skulle utses varje riksdag för att ha tillsyn över lagarnas efterlevnad av domare och ämbetsmän. I det memorial av , som låg till grund för regeringsformen, benämndes ombudsmannen ”väktare över lagarnas efterlevnad” med uppgift att iaktta folkets ”allmänna och individuella rättigheter”. För att kunna genomföra denna uppgift gavs ombudsmannen befogenhet bl.a. att åtala dem som begått någon olaglighet i ämbetet eller underlåtit att behörigen fullgöra sina ämbetsplikter. Han fick vidare rätt att övervara domstolarnas och ämbetsverkens överläggningar och beslut och att få tillgång till myndigheternas protokoll och andra handlingar. Ämbetet tillmättes stor politisk betydelse och tillkom inte utan strid. Det skulle utgöra en av garantierna för maktbalans mellan kung och riksdag och vara ett värn mot maktfullkomlighet från de under kungen lydande myndigheternas sida. Eftersom kungen hade sin justitiekansler för tillsyn av ämbetsmännen ansågs det lämpligt att fick en justitieombudsman med liknande uppgifter. Motståndarna mot ansåg å andra sidan att väktaren över lagarnas efterlevnad borde verka under kungens tillsyn och på hans vägnar. Trots motståndet har vi alltså en legal dubbelkontroll med JK [Justitiekanslern; anm.] som Kungl. Maj:ts och regeringens högste tillsynsman och JO som . Den första instruktionen för JO antogs av och utfärdades på begäran av Kungl. Maj:t i det s.k. årstrycket. Sedan smärre ändringar vidtagits i instruktionen utfärdades den i sin nya lydelse i (SFS 1830 s. 296). Även om ämbetet vid sin tillkomst främst skulle utöva kontroll av domare och tjänstemän för räkning, kom – i synnerhet vid parlamentarismens genombrott – uppgiften att vara en konstitutionell garanti att förlora i betydelse. I stället utvecklade ämbetet sig till en instans till vilken allmänheten kunde vända sig med klagomål mot myndigheter och tjänstemän. Under de första hundra åren verkade JO främst genom egna initiativ, såsom inspektioner och granskning av fångförteckningar. Antalet klagomål var med våra mått mätt synnerligen blygsamt. Mer än hundra klagomål blev det först och uppgick det sammanlagda antalet inkomna klagoskrifter till endast ca 7 000, vilket motsvarar vad som kommer in . konstruerades från början som ett åklagarämbete, som skulle beivra upptäckta fel och försummelser genom att anställa åtal. Om felen var av mindre allvarlig beskaffenhet skulle JO i första hand anmäla saken till JK, som till skillnad från JO hade befogenhet att rätta till felen. Antalet åtal var också högt jämfört med nuvarande. beslöts åtminstone 1 050 åtal, möjligen ännu fler, varav flertalet var föranledda av felaktigheter, upptäckta vid inspektioner eller andra undersökningar på JO:s eget initiativ. Emellertid uppkom snart en praxis att i ringare fall ersätta åtal eller hänskjutande till JK med en erinran till vederbörande tjänsteman om felaktig eller olämplig behandling av tjänsteärenden. Denna s.k. erinringspraxis, som tillkommit vid sidan av instruktionen men sedermera inskrivits i den, har kommit att bli den vanligaste formen för JO:s ingripanden. blev JO föremål för ett flertal större reformer. JO-utredning (SOU 1985:26 s. 58 f.) återges huvuddragen i de reformer som ägde rum , 1941, 1957 och 1967 enligt följande. Genom reform (prop. 1914:63, KU 1914:24, KU 1915:1, prop. 1915 :5 samt LU 1915:14) utbröts försvaret ur JO:s tillsynsområde och för tillsyn härav inrättades ett särskilt ämbete, militieombudsmannaämbetet (MO) lett av en militieombudsman, som hade samma befogenheter som justitieombudsmannen. Ämbetena fick var sin instruktion (SFS 1915:132 och 133). Instruktionerna överensstämde i stort med den tidigare JO-instruktionen. En nyhet var att bestämmelsen om hänskjutande av mindre allvarliga fall till JK ersattes med en möjlighet för JO att, då någon felat endast av ovarsamhet eller utan vrång avsikt, ”låta bero vid vunnen rättelse eller avgiven förklaring eller vad eljest förekommit i saken”, dvs. meddela åtalseftergift (3 § i JO:s och 5 § i MO:s instruktion; ombudsmans s.k. erinringspraxis). Reformen 1941 (prop. 1940:152, KU 1940:18, KU 1941:6, prop. 1941:10 och 1LU 1941:8) syftade till en förstärkning av JO:s och MO:s ställning gentemot domare och andra tjänstemän. Till grund för reformen låg betänkandet Justitiekanslerns, justitieombudsmannens och militieombudsmannens allmänna ämbetsställning m.m. (SOU 1939:7). Genom reformen förlängdes ombudsmännens ämbetsperiod från ett till och ändrades reglerna om val av ombudsman. Vidare förbättrades ombudsmännens löne- och pensionsförhållanden samt utfärdades vissa bestämmelser, som syftade till att effektivisera deras arbete, bl.a. gavs ombudsmännens ställföreträdare, som ditintills trätt i tjänst endast när ombudsman haft förhinder, rätt att i begränsad utsträckning tjänstgöra med ombudsman. Nya instruktioner utfärdades (SFS 1941:140 och 141). Genom reform utsträcktes JO:s tillsyn, som tidigare i princip inte omfattat kommunalförvaltningen[3], till att omfatta alla som hade fullständigt ämbetsansvar. Detta innebar att JO fick tillsyn över kommunala styrelser och nämnder och kommunaltjänstemän men inte över fullmäktige. Vissa begränsningar i tillsynen över de kommunala befattningshavarna föreskrevs dock. Reformen föregicks av två utredningar (betänkandena Justitieombudsmannainstitutionen m.m. /SOU 1955:50/ samt JO och kommunerna /SOU 1957:2/). Utredningsarbetet resulterade dels i vissa grundlagsändringar (prop. 1956:161, K1LU 1956:2 och KU 1957:13), dels i ny ombudsmannainstruktion, gemensam för JO och MO (SFS 1957:165; prop. 1957:127 och 1LU 1957:33). Genom reformen utsträcktes också ställföreträdarnas rätt att tjänstgöra med ombudsman från . Tilläggas bör att förlängdes och . reform innebar bl.a. att JO:s och MO:s arbetsuppgifter skulle utföras av tre ombudsmän, i ett gemensamt ämbete, ombudsmannaexpedition. Ombudsmännen, som var och en skulle bära titeln justitieombudsman, skulle ha var sitt tillsynsområde; hade ändring skett i regeringsformen för att möjliggöra en ökning av ombudsmännens antal. För de tre ombudsmännen skulle finnas två ställföreträdare. Den generella tidsbestämda dubbleringsrätten för ställföreträdare upphävdes. I fortsättningen skulle dessa få tas i anspråk endast då särskilda förhållanden påkallade detta. En bestämmelse infördes enligt vilken ombudsman borde lämna klagomål utan åtgärd, om det från allmän och enskild synpunkt var av ringa betydelse att saken prövades (s.k. generalklausul om avvisning). Genom reformen inrättades vidare ett samrådsorgan inom för att stå ombudsmännen till buds för överläggning om frågor av organisatorisk art (JO-delegationen). Vid riksdagsbehandlingen framhölls det angelägna i att en avsevärd utökning av inspektionsverksamheten kom till stånd, särskilt i fråga om civilförvaltningen. Förarbetena till reformen återfinns i SOU 1965:64 (betänkandet justitieombudsmän, avlämnat av JO-utredning), prop. 1967:32 samt K1LU 1967:1. Ny instruktion utfärdades (SFS 1967:928). Den nya organisationen trädde i kraft . Här skall tilläggas följande. Vid JO-reform behandlades ombudsmännens erinringspraxis. Någon ändring av denna ansågs inte påkallad. Däremot diskuterades vilka bestämmelser i saken, som JO-instruktionen borde innehålla. Den ovannämnda bestämmelsen JO-instruktion (3 §), som utan saklig ändring överförts till 1941 och instruktioner, reglerade endast icke uppsåtliga fel, som i och för sig var straffbara. hade ombudsmännen emellertid ansett sig kunna meddela åtalseftergift även vid uppsåtliga fel. Vidare hade de ansett sig berättigade och skyldiga att uttala sin mening om riktigheten eller lämpligheten av en tjänstemans handlande även om detta inte kunde anses straffbart. Denna praxis hade , med anledning av en motion, godtagit. sammansatta utskott ansåg att instruktionsbestämmelsen om underlåtande av åtal m.m. borde ges en avfattning som närmare anslöt till tillämpad praxis. Till följd härav intogs i 12 § instruktion en bestämmelse av följande lydelse: ”Om förekommet fel ej är av allvarlig beskaffenhet och särskilda skäl inte föranleder annat, bör ombudsman, i stället för att väcka åtal eller göra anmälan till myndighet med disciplinär bestraffningsrätt, låta bero vid erinran, vunnen rättelse, avgiven förklaring eller vad som i övrigt förekommit.” En ny utredning om JO:s uppgifter och arbetsformer m.m. tillsattes 1972 eftersom ansåg att särskilda åtgärder behövde vidtas med anledning av en växande arbetsbörda hos JO. Utredningen lämnade ett betänkande, – Uppgifter och organisation (SOU 1975:23). JO-utrednings viktigaste förslag var en ny organisation, vilken bl.a. innebar att antalet ombudsmän skulle ökas från tre till fyra samt att en av ombudsmännen skulle vara administrativ chef med uppgift att planera arbetet och i stora drag ge riktlinjer för verksamheten (SOU 1975:23 s. 85). beslutade om en reformering av genom att man antog lagen (1975:1057) med instruktion för justitieombudsmännen (bet. KU 1975/76:22, rskr. 1975/76:27). I betänkandet SOU 1985:26 (avsnitt 3.3, s. 66 f.) lämnas följande redogörelse för innebörden av JO-reform: Huvuddragen JO-reform är följande. Antalet ombudsmän har ökats från tre till fyra. Några ställföreträdande ombudsmän skall inte finnas. Skulle ombudsman av sjukdom eller annan orsak bli långvarigt hindrad att utöva sin tjänst skall dock välja en person att tjänstgöra i hans ställe så länge hindret varar. En av ombudsmännen är administrativ chef och har till uppgift att ge allmänna riktlinjer för arbetets bedrivande, t.ex. inriktningen av inspektionsverksamheten. Varje ombudsman har ett eget tillsynsområde och svarar självständigt för bestämda ärendegrupper. ansåg dock att tillsynsområdet för den ombudsman som utövar chefsfunktionen borde, med hänsyn till hans andra uppgifter, vara mindre omfattande än övriga ombudsmäns. JO:s tillsynsområde skulle omfatta statliga och kommunala myndigheter samt tjänstemän och andra befattningshavare vid dessa myndigheter samt annan som innehar tjänst eller uppdrag varmed följer myndighetsutövning såvitt avser denna hans verksamhet. Tillsynen skulle, liksom tidigare, inte omfatta regeringen, eller kommunala församlingar eller ledamöter av dessa organ, inte heller JK. Åtskilliga organ som är underställda undantogs likaså från JO:s tillsyn. I fråga om JO:s arbetsuppgifter underströk att klagomålsprövningen är JO:s viktigaste uppgift och mest ägnad att tillgodose syftet med JO:s verksamhet i stort. För att en lättnad i arbetsbördan skulle uppstå rekommenderades att JO i större utsträckning än tidigare skulle utnyttja möjligheten att överlämna klagomål till annan myndighet för utredning och prövning. Detta motiverades med att de centrala förvaltningsmyndigheterna har tillsyn över hela verksamheten inom sitt förvaltningsområde och att det med hänsyn till extraordinära karaktär var väsentligt att de ordinarie tillsynsorganen i första hand fick tillfälle att pröva framställda klagomål. Vidare underströks att JO borde underlåta att ta upp klagomål till prövning när ordinarie besvärsmöjligheter fortfarande stod öppna. Genom reformen infördes vidare en bestämmelse som enligt huvudregeln innebar att JO inte till utredning borde uppta förhållanden, vilka låg . För att JO-institutionen inte skulle utvecklas till ett stort ämbetsverk och därmed förlora den personliga karaktär som borde ha ansåg det nödvändigt att prioritera viss verksamhet. En begränsning av inspektionsverksamheten, främst såvitt gällde de rutinmässiga inspektionerna, borde därför komma till stånd. JO:s inspektionsverksamhet skulle sålunda i första hand inriktas på myndigheter som JO på grund av klagomålsfrekvensen eller andra orsaker, t.ex. uppgifter i pressen, fann anledning att särskilt kontrollera. I den mån arbetsbördan gjorde det möjligt borde också andra inspektioner, regelbundet eller stickprovsvis, företas. Det framhölls därvid att inspektionerna lämpligen borde inriktas på studier av särskilt utvalda frågor. Beträffande JO:s åtalsbefogenhet skulle JO – liksom tidigare – ha rätt att som särskild åklagare väcka åtal mot befattningshavare under hans tillsyn som genom brott åsidosatt något åliggande i sin tjänsteutövning; att personkretsen för hans tillsyn kom att ändras genom JO-reformen har framgått ovan. På samma sätt som tidigare skulle åtalsrätten – om här bortses från tryckfrihetsbrott – gälla alla typer av brott begångna i tjänsteutövningen och således inte endast brott mot 20 kap. BrB. JO:s möjligheter till åtalseftergift begränsades. Med hänsyn till det sätt på vilket det straffbara ämbetsansvaret bestämts genom ämbetsansvarsreformen fanns nämligen inte längre något egentligt utrymme för särskilda bestämmelser om åtalseftergift motsvarande de som fanns i 12 § JO-instruktion (jfr 2.2). De allmänna bestämmelserna i 20:7 (RB) om åtalseftergift (åtalsunderlåtelse) skulle vara tillämpliga på JO. JO skulle vidare, liksom tidigare, ha befogenhet att till disciplinmyndighet anmäla tjänsteman under hans tillsyn för beslut om disciplinpåföljd, avskedande eller avstängning. Befogenheten skulle gälla såväl tjänsteman för vilken författningsreglerat disciplinansvar förelåg som för övriga, dvs. JO skulle vidare bl.a. ha befogenhet att föra talan vid domstol mot disciplinmyndighets beslut enligt statstjänstemannalagen och kommunaltjänstemannastadgan. Detta innebar att JO inte tillerkändes någon talerätt beträffande det stora flertalet kommunaltjänstemän. (saknade JO möjlighet att överklaga disciplinbeslut men i stället kunde han, om han ansåg disciplinpåföljd påkallad, väcka åtal mot tjänstemannen.) Någon ändring i JO:s rätt att i fråga om felaktigheter, som inte var straffbara, kritisera felande befattningshavare och att uttala sig om lämpligheten av ett handläggningssätt gjordes ej. Reformen innebar vidare bl.a. att JO:s ämbetsberättelse, som inte längre skulle avse kalenderår utan omspänna budgetår (juli–juni), skulle lämnas till . Vissa av de av JO-utredning framlagda förslagen godtogs ej av . Detta gällde bl.a. förslaget om delegation till vissa högre JO-tjänstemän av beslutsrätt i avvisnings- och avskrivningsärenden samt bestämmelserna om s.k. generalklausul (förslagen redovisade i 3.1). instruktion ersattes av en ny instruktion för JO, lagen (1975:1057) med instruktion för justitieombudsmännen. Den nya instruktionen trädde, som tidigare nämnts, i princip i kraft . Vissa delar av instruktionen, främst gällande nya organisation, trädde dock i kraft först , dvs. dagen efter det att val av ombudsmän ägt rum. Redan när JO-reform genomfördes förutsattes att reformen skulle utvärderas . Mot denna bakgrund tillsatte talmanskonferens JO-utredning med uppgift att göra en översyn av verksamhet och organisation. I direktiven (bet. KU 1982/83:7 s. 8) angavs bl.a. att utredningen inte skulle vara bunden av några detaljerade direktiv i sitt uppdrag utan förutsättningslöst kunna pröva både principiella frågor om ombudsmännens verksamhet och frågor som har att göra med ämbetets organisation. pekade dock på några frågeställningar som enligt utskottet föreföll ha särskild aktualitet vid en sådan översyn. Sammanfattningsvis lyfte utskottet frågor om bl.a. – hur JO på bästa sätt ska kunna fullgöra sina uppgifter enligt regeringsformen och JO-instruktionen – avvägningen mellan å ena sidan klagomålsprövningen och å andra sidan inspektionsverksamheten – möjligheten att delegera beslutanderätten i vissa ärenden till erfarna tjänstemän vid JO-expeditionen – JO:s roll i förhållande till , särskilt kontakterna med och uppföljning av iakttagelser som JO har gjort – förhållandet till justitiekanslern – erfarenheter av organisation. Utredningen lämnade ett betänkande (SOU 1985:26). Utredningen föreslog en genomgripande förändring av organisationen så som den dittills hade sett ut. Ett förslag var att ämbetet skulle förestås av en ensam JO, biträdd av tre rättschefer, som JO kunde delegera beslutanderätt till. I övrigt innebar utredningens slutsatser i stora drag att verksamhetens omfattning och inriktning i stort skulle bibehållas (bet. KU 1986/87:2 s. 2 f.). När det gäller frågan om organisation delade i många avseenden utredningens uppfattning om fördelarna med ett enmansämbete, men såg problem med utredningens förslag (bet. KU 1986/87:2 s. 41). konstaterade, liksom flera remissinstanser, att en ensam justitieombudsman skulle tvingas delegera sin beslutanderätt i stor utsträckning. Utskottet anförde att en vidgad delegationsmöjlighet skulle leda till att JO själv skulle ha möjlighet att engagera sig i endast en mindre del av ärendena. Därmed skulle enligt utskottets mening alltför mycket av särskilda karaktär gå förlorad. På förslag av beslutade sedermera att ordningen med fyra ombudsmän valda av skulle behållas (bet. KU 1986/87:2, rskr. 1986/87:3). infördes titeln chefsjustitieombudsman, för att skulle bli mer sammanhållet och få ett tydligare ledarskap. (chefsJO) skulle ensam bestämma över arbetsordningen och inriktningen i stort av verksamheten. En organisatorisk förändring som ägde rum innebar att två ställföre-trädande ombudsmän tillkom (bet. 1994/95:KU33). Bakgrunden var följande. Dåvarande chefsJO hade i en skrivelse till aktualiserat frågan om ett initiativ från utskottets sida om vissa författningsändringar som skulle möjliggöra tjänstgöring för en eller flera ställföreträdande justitieombudsmän. ChefsJO framhöll bl.a. att ärendetillströmningen hade ökat kraftigt och att det fanns en tendens till ökning av ärendebalansen. Vidare påpekade han att det förhållandet att varje tillsynsärende skulle avgöras av någon av ombudsmännen gjorde organisationen mycket sårbar. Dessa problem kunde enligt chefsJO inte lösas med den möjlighet som fanns enligt då gällande regler i riksdagsordningen att under vissa förutsättningar skulle välja en ersättare för en ombudsman . konstaterade bl.a. att respektive ombudsmans arbetsbörda var sådan att det inte inom ämbetet fanns utrymme att bemästra situationer som uppstod om störningar av allvarligare art uppkom i en ombudsmans löpande verksamhet. Med utnyttjande av sin initiativrätt föreslog utskottet därför en ordning som gjorde det möjligt för att utse en eller flera ställföreträdande ombudsmän vid . Förslaget innebar att en person som hade tjänstgjort som ombudsman kunde utses till ställföreträdande ombudsman. Valet av ställföreträdande ombudsman föreslogs gälla för av från valet eller den senare tidpunkt bestämde. Enligt förslaget skulle en ställföreträdande ombudsman kunna tas i anspråk för tjänstgöring om någon ombudsman på grund av en längre tids sjukdom blev förhindrad att utöva sin tjänst eller det av något annat särskilt skäl fanns behov av att en ställföreträdande ombudsman tjänstgjorde. beslutade i enlighet med utskottets förslag (rskr. 1994/95:277). har efter reformerna inte varit föremål för några nya stora utredningar eller reformsträvanden. Vissa verksamhetsförändringar och utredningar har dock genomförts. gjorde , på förslag av , ett tillkännagivande till riksdagsstyrelsen om en översyn av lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän (bet. 2009/10:KU24, rskr. 2009/10:174–175). Bakgrunden var en skrivelse till utskottet från dåvarande chefsJO i vilken han föreslog att en utredning skulle tillsättas med uppdrag att föreslå de ändringar i lagen som krävdes för att möjliggöra en anpassning av JO:s handläggnings- och beslutsformer till den ökade tillströmningen av klagomål. Riksdagsstyrelsen beslutade att tillsätta en utredning om en översyn av instruktionen för ombudsmän. Uppdraget genomfördes av en utredare som avlämnade rapporten inom – Betänkande års JO-utredning. Riksdagsstyrelsen överlämnade genom en framställning lagförslaget till för ställningstagande (framst. 2009/10:RS5). Framställningen behandlades av i betänkande 2010/11:KU7. Riksdagsstyrelsens förslag innebar i huvudsak att det skulle införas en möjlighet för ombudsmän att delegera befogenhet att med vissa begränsningar avgöra klagoärenden till anställda handläggare på JO-expeditionen. Utskottet tillstyrkte i allt väsentligt lagförslaget. Mot bakgrund av de enskilda ombudsmännens självständighet och oberoende vad gäller tillsynen inom det egna ansvarsområdet, föreslog dock utskottet en delvis annan modell än riksdagsstyrelsen för rätten att besluta om delegation. Den innebar att varje JO skulle få bemyndiga en tjänsteman att fatta beslut om avgörande. biföll utskottets förslag och en möjlighet för ombudsmännen att delegera vissa avskrivningsbeslut till tjänstemän vid myndigheten infördes sålunda 2011 (bet. 2010/11:KU7, rskr. 2010/11:149). Opcatverksamheten – en del av JO