bet · H601KU20 · 2019-06-17 00:00:00 — Med hänsyn till detta bör statsråden enligt utskottet visa största möjliga återhållsamhet med att uttala sig om rättsavgöranden i enskilda fall eller att göra uttalanden som kan uppfattas på detta sätt. Även om avsikten med ett uttalande inte har varit att påverka domstolarnas bedömning kan det ändå enligt utskottet i vissa fall framstå som stridande mot syftet i den dåvarande motsvarigheten till 11 kap. 3 § regeringsformen. Utskottet har också anfört att uttalanden om rättskipningen kan utgå från enskilda fall men att slutsatsen måste ges en allmän innebörd om inte misstanken ska uppstå att ett statsråd velat påverka domstolarnas avgöranden (se bl.a. bet. 1993/94:KU30 s. 61 f., 2009/10:KU20 s. 150 f., 2015/16:KU20 s. 356 f. och s. 363 f.). Utskottet har vidare granskat uttalanden av statsråd med anledning av pågående polisutredningar. gällde en granskning den dåvarande folkhälsoministerns uttalanden om en polisutredning om misstänkt vanvård av asylsökande barn. Statsrådet gjorde vissa uttalanden som enligt anmälaren kunde tolkas som att han föregick den kommande polisutredningen. Utskottet menade att statsrådet, trots det intresse som fanns av att han som ansvarig minister skulle ge en kommentar, hade kunnat avstå från att yttra sig och i varje fall borde ha uttalat sig med större försiktighet (bet. 2005/06:KU20 s. 173 f.). granskade utskottet ett uttalande av den dåvarande inrikesministern i en intervju i tv. Uttalandet gällde en åklagares beslut att inte begära en misstänkt person häktad utan i stället försätta personen på fri fot, och statsrådet kommenterade detta med att säga att beslutet med tanke på hur återfallsfrekvensen har varit kunde ifrågasättas. Utskottet upprepade sitt tidigare uttalande om att statsråd visserligen som alla andra medborgare har rätt att göra uttalanden, men att återhållsamhet bör visas när det gäller uttalanden som rör myndighetsutövning mot enskilda eller tillämpningen av lag. Utskottet konstaterade att det i det aktuella sammanhanget visserligen funnits ett visst medieintresse av att statsrådet skulle ge en kommentar men att han ändå enligt utskottets mening hade kunnat avstå från att yttra sig om det enskilda fallet. Genom att ifrågasätta åklagarens beslut hade statsrådet enligt utskottet uttalat sig på ett sätt som kom i konflikt med syftet i regeringsformens bestämmelse om domstolarnas självständighet (bet. 2015/16:KU20 s. 369 f.). Ett antal granskningar har också gällt frågan om huruvida innehållet i uttalanden av statsråd har varit korrekt (se t.ex. bet. 2014/15:KU20 s. 250 f. och 2016/17:KU20 s. 324 f.). Utskottet har uttalat att en självklar utgångspunkt är att statsråds uttalanden ska vara korrekta. Detta utesluter enligt utskottet inte att statsråd i debatter och andra politiska sammanhang uttrycker sig tillspetsat och polemiskt. Genom skrivelser till begärde utskottet svar på vissa frågor. Utskottet fick , respektive tre svarspromemorior som är upprättade inom (bilaga A4.2.2–4). I promemoriorna anges följande. Det är riktigt att dåvarande kultur- och demokratiministern har gjort de uttalanden som återges i anmälan. Uttalandena har dock i rapporteringen tagits ur sitt sammanhang, varför ett förtydligande gjordes i . Av förtydligandet framgår att det möte med rikspolischefen som nämner i uttalandet syftade till att följa upp arbetet med handlingsplanen Till det fria ordets försvar. Den nytillträdde rikspolischefen har som tidigare chef för en gedigen erfarenhet och kunskap i de aktuella frågorna. Det ingår inte i uppdrag att ha kontakt med landets samtliga utgivare. Det har heller inte, anförs det i promemorian, gjorts gällande att så är fallet. Av handlingsplanen följer att regeringen avser att följa arbete på området. Det anges också i handlingsplanen att det är av särskild vikt att det finns en upprättad kontakt mellan lokala medieaktörer och . Av regleringsbrev följer vidare bl.a. att myndigheten ska redovisa vilka åtgärder som har vidtagits för att bekämpa brott som hotar den fria åsiktsbildningen. Uttalandena fälldes i samband med att fick del av uppgifterna om den nedlagda polisutredningen, men syftade inte på denna eller på något annat polisärende. Uttalandet ska ses som en allmän reflektion över de uppdrag som lämnats till polisen i arbetet mot brott som hotar den fria åsiktsbildningen. Uttalandena fälldes till chefredaktören för . Något möte ägde aldrig rum med rikspolischefen. har granskat en rad olika uttalanden av statsråd. Utskottet har då framhållit att statsråd, i likhet med alla andra medborgare, har rätt att göra uttalanden i olika sammanhang, men att statsråd kan behöva ta särskild hänsyn. En självklar utgångspunkt i dessa sammanhang är att uttalandena ska vara korrekta. Detta utesluter enligt utskottet inte att statsråd i debatter och andra politiska sammanhang uttrycker sig tillspetsat och polemiskt. Av granskningen i det aktuella ärendet har inte framkommit annat än att den dåvarande kultur- och demokratiministerns uttalande om behovet av att boka ett möte med rikspolischefen syftade till att följa upp polisens arbete med handlingsplanen Till det fria ordets försvar. Utskottet konstaterar härutöver att hon gjort ett uttalande med innebörden att det ingår i polisens uppdrag att ha kontakt med landets samtliga utgivare. Något sådant uppdrag finns inte. Uttalandet av dåvarande kultur- och demokratiministern var således inte korrekt. Granskningen ger inte anledning till något ytterligare uttalande av utskottet. 4.3 Dåvarande bostadsministerns uttalande gällande kommun I en anmälan till (dnr 1457-2017/18), bilaga A4.3.1, begärs det att utskottet granskar statsrådet uttalande om kommuns tillämpning av lagen (2016:38) om mottagande av vissa nyanlända invandrare för bosättning (bosättningslagen). Anmälarna hänvisar till en artikel publicerad på () webbplats med rubriken hyresgäster fick besök av bostadsministern. I artikeln anges att olika kommuner har tolkat bosättningslagen på olika sätt när det gäller hur länge en nyanländ har rätt att bo kvar i en bostad som har anvisats av kommunen. kommun har enligt artikeln bedömt att ansvaret för bosättning gäller under de två s.k. etableringsår som en nyanländ får ekonomiskt stöd av . Kommunen har därefter sagt upp hyreskontrakten. Enligt artikeln har sagt följande: Gör man på det här sättet motverkar man integrationen. Det finns ingen etableringstid som heter , utan det tar den tid det tar att etablera sig i samhället och vi ska hjälpa dem med det. Uttalandet har gjorts i samband med att besökt hyresgäster som sagts upp av kommun. Anmälarna framhåller att uttalandet i den kontexten kan tolkas som att statsrådet har synpunkter på förvaltningens tillämpning av lag. Det kan i det här fallet även röra sig om myndighetsutövning mot enskild. Anmälarna begär att granskar hur statsrådets uttalande och agerande förhåller sig till regeringsformens bestämmelser om förbud mot ministerstyre och utskottets tidigare uttalanden. Till grund för granskningen har legat bl.a. en svarspromemoria från , bilaga A4.3.2. publicerades en artikel på SVT:s webbplats med rubriken och hans familj tvingas flytta efter beslut. Av artikeln framgår att kommun fattade ett beslut som innebar att alla nyanlända som fr.o.m. hade anvisats till kommunen enligt bosättningslagen skulle få behålla sina hyreskontrakt i högst . Enligt artikeln hade beslutet överklagats till förvaltningsrätten. Som angetts ovan publicerade SVT en artikel med rubriken hyresgäster fick besök av bostadsministern. En sammanfattning av uppgifterna i artikeln framgår av anmälan och har återgetts under rubriken . publicerades en artikel på SVT:s webbplats med rubriken av att säga upp nyanländas hyreskontrakt. I artikeln anges att förvaltningsrätten slagit fast att kommun haft rätt att säga upp hyreskontrakten för de nyanlända som anvisats till kommunen . Det framgår också att förvaltningsrättens dom har överklagats. I artikeln anges att bostadsministern är kritisk till kommunens agerande. Laglighetsprövning av kommunens beslut Förvaltningsrätten i avslog i en dom (mål nr 25142-17) ett överklagande av kommunstyrelsen i stads beslut (dnr KS/2017:335). Det överklagade beslutet innebar dels att alla bostadskontrakt för bostäder till nyanlända som anvisats till kommunen fr.o.m. den l skulle sägas upp i samband med etableringstidens utgång enligt en förslagsskrivelse , dels att boende skulle informeras om uppsägningen i förväg. Förvaltningsrättens dom överklagades till Kammarrätten i , som avslog överklagandet (mål nr 4155-18). besvarade statsrådet en interpellation om kritiken av kommun (prot. 2017/18:115 § 12). uppgav bl.a. följande (anf. har frågat mig om jag med min kritik av kommun menar att människor som vistas i , exempelvis efter avslutad etableringstid, på samma villkor som andra invånare ska ha olika regelverk för hur de behandlas i bostadskön. Boendet är centralt för nyanländas möjlighet att komma i arbete och starta sitt nya liv i . För hushåll som saknar ett tryggt boende försvåras möjligheten att etablera sig i det svenska samhället, vilket medför samhällsekonomiska konsekvenser likväl som negativa konsekvenser för individen. Lagen om mottagande av vissa nyanlända invandrare för bosättning beslutades med bred majoritet i . Syftet med lagen är att alla kommuner ska ta ett gemensamt ansvar för mottagandet för att förbättra de nyanländas etablering i arbets- och samhällslivet. Vid fördelningen av anvisningar ska hänsyn bland annat tas till kommunens arbetsmarknadsförutsättningar, befolkningsstorlek och sammantagna mottagande av nyanlända. Ministern anförde vidare bl.a. följande (anf. I många kommuner runt om i tar man bostadsförsörjningsansvaret på stort allvar. Man hjälper till efter bästa förmåga och ser till att invånarna får en bostad. Det är sedan en bostadsbrist i , och den är större på olika håll. Men det är inte så att det är svårare att bygga eller ta fram bostäder i eller i någon av de andra välbeställda Stockholmskommunerna än vad det är i många andra delar av . Vi har fått invandrare till – en del får stanna medan andra har fått avslag på sina visumansökningar och har varit tvungna att åka härifrån igen. Men för dem som har fått stanna har kommunerna fått en rejäl slant från staten för att kunna ta ett extra ansvar . Detta innebär att kommunerna har gott om tid på sig att medverka till att stärka bostadssituationen, bygga permanenta eller tillfälliga bostäder och se till att situationen löses på ett bra sätt. Då kan man sedan välja. Vill man göra det minsta möjliga som lagen kräver, eller försöker man lösa frågan på ett så bra sätt som situationen kräver? Jag menar att det sätt som stad i detta fall agerar på är ett sätt som medför ökade samhällskostnader. Om vi är överens om att integrationen är viktig och att det är viktigt att vi kortar tiden för integration och ser till att människor får bostad och arbete så snabbt som möjligt, då bör man nog agera på ett sådant sätt att man medverkar och hjälper till här i stället för att skapa en situation där de nyanlända tvingas flytta och inte har möjlighet att rota sig och se till att de får ett jobb och klarar av sin situation. Det är detta som jag har reagerat på. Om man agerar på ett sätt i kommunerna som ökar kostnaderna och försvårar problemen för individen, då agerar man på ett för samhället totalt sett negativt sätt. I den efterföljande debatten anförde riksdagsledamoten (M) bl.a. att statsrådet anklagar och kritiserar en kommun där det pågår en domstolsprocess (anf. Statsrådet uppgav därefter bl.a. följande (anf. Jag tror att det vore bra för hela om alla tar ett lite större solidariskt ansvar. Det är det som jag är ute efter. Däremot är jag inte intresserad av att lägga mig i hur domstolen beslutar. I detta fall handlar det inte alls om att kritisera domstolen eller ens reglerna utan om att man ska försöka ta ett rimligt ansvar och följa de lagar vi har. I vissa lägen kan man tycka att det finns ett antal kommuner som kan ta ett större gemensamt och socialt ansvar på detta sätt. Förvaltningens och domstolarnas självständighet Av 1 kap. 6 § regeringsformen följer att regeringen styr riket och att den är ansvarig inför . Regeringsärenden avgörs enligt 7 kap. 3 § regeringsformen av regeringen vid regeringssammanträde. Beslutsfattandet i regeringen sker alltså genom kollektivt fattade beslut, och regeringsformen tar därmed i princip avstånd från ministerstyre, dvs. rätten för ett statsråd att även statsrättsligt sett avgöra regeringsärenden. Enligt Grundlagberedningen har det ansetts bäst förenligt med det svenska systemet med självständiga ämbetsverk att rätten att ge direktiv till förvaltningsmyndigheterna ligger hos regeringen kollektivt (SOU 1972:15 s. 80). Av 1 kap. 8 § regeringsformen framgår att kommunala förvaltningsmyndigheter är en del av den offentliga förvaltningen. Förvaltningens självständighet regleras i 12 kap. 2 § regeringsformen, som föreskriver att ingen myndighet, inte heller eller en kommuns beslutande organ, får bestämma hur en förvaltningsmyndighet i ett särskilt fall ska besluta i ett ärende som rör myndighetsutövning mot en enskild eller mot en kommun eller som rör tillämpningen av lag. Av 11 kap. 3 § regeringsformen följer vidare att ingen myndighet, inte heller , får bestämma hur en domstol ska döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt ska tillämpa en rättsregel i ett särskilt fall. I bestämmelsen i 11 kap. 3 § regeringsformen fastslås rättssäkerhetsprincipen att domstolarna i sitt dömande bara har att rätta sig efter rättsreglerna och inte får ta emot order och anvisningar om hur de ska döma i det enskilda fallet. Genom ett förbud mot direktiv i särskilda fall tillförsäkras domstolarna självständighet i sin rättstillämpande verksamhet (m.fl., Grundlagarna [, Zeteo], kommentaren till 11 kap. 3 § regeringsformen). Grundlagberedningen framhöll att den kanske viktigaste garantin för att domstolarna och förvaltningsmyndigheterna skulle fullfölja sina uppgifter på ett sätt som var tillfredsställande för den enskildes rättstrygghet låg i att de i grundlag tillförsäkrades självständighet i sin rättstillämpande verksamhet (SOU 1972:15 s. 196). Enligt 1 kap. 1 § andra stycket regeringsformen bygger den svenska folkstyrelsen på fri åsiktsbildning och på allmän och lika rösträtt. Den förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse. I 14 kap. 2 § regeringsformen anges att kommunerna sköter lokala och regionala angelägenheter av allmänt intresse på den kommunala självstyrelsens grund. På samma grund sköter kommunerna även de övriga angelägenheter som bestäms i lag. I 14 kap. 3 § regeringsformen finns en proportionalitetsprincip som innebär att en inskränkning i den kommunala självstyrelsen inte bör gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den. Enligt 1 kap. 2 § kommunallagen (2017:725) sköter kommuner och landsting på demokratins och den kommunala självstyrelsens grund de angelägenheter som anges i kommunallagen eller annan författning. Varje medlem av en kommun har enligt 13 kap. 1 § kommunallagen rätt att få lagligheten av ett kommunalt beslut prövad genom att överklaga beslutet till förvaltningsrätten (laglighetsprövning). Ett beslut ska upphävas av domstolen om det inte har kommit till på lagligt sätt, om beslutet rör något som inte är en angelägenhet för kommunen, om det organ som har fattat beslutet inte har haft rätt att göra det eller om beslutet annars strider mot lag eller annan författning (13 kap. 8 §). Före fanns motsvarande bestämmelser i 10 kap. kommunallagen (1991:900). Enligt 5 § lagen (2016:38) om mottagande av vissa nyanlända invandrare för bosättning är en kommun skyldig att efter anvisning ta emot en nyanländ för bosättning i kommunen. Lagen gäller vissa nyanlända invandrare som har beviljats uppehållstillstånd som flykting eller annan skyddsbehövande enligt vissa bestämmelser i utlänningslagen (2005:716) och anhöriga till sådana personer. Av lagen framgår inte hur länge en nyanländ har rätt att bo i den bostad som kommunen anvisat. En schablonersättning för mottagandet av nyanlända betalas ut till kommuner med ett fastställt belopp per mottagen person. Schablonersättningen avser kostnader för bl.a. mottagande i samband med bosättning, introduktionsinsatser inom skola och förskola, svenska för invandrare, samhällsorientering, tolkar och kommunala insatser som underlättar etablering. för kommuns beslut gällde den numera upphävda lagen (2010:197) om etableringsinsatser för vissa nyanlända invandrare. I den lagen fanns bestämmelser om etableringsersättning till nyanlända som deltar i aktiviteter enligt en etableringsplan. En etableringsplan skulle som huvudregel omfatta högst 24 månader. ersattes etableringsplanen med ett arbetsmarknadspolitiskt program (etableringsprogrammet). har i flera ärenden granskat statsråds uttalanden i olika sammanhang. gjorde utskottet en översiktlig genomgång av utskottets granskning av uttalanden som gjorts av statsråd fr.o.m. /92 /06 (bet. 2006/07:KU20 s. 210 f.). Av genomgången framgår att frågan oftast har gällt om ett uttalande varit ägnat att påverka förvaltningsmyndigheters grundlagsreglerade självständighet, dvs. om det varit statsrådets avsikt att påverka myndighetsutövning mot enskild eller kommun eller myndighets tillämpning av lag eller om en myndighet har kunnat uppfatta sig som bunden av ett uttalande. Utskottet har uttalat sig om statsråds rätt att göra uttalanden och framhållit att viss återhållsamhet, med hänsyn till statsråds speciella ställning och regeringsformens bestämmelser om myndigheternas självständighet, måste iakttas när det gäller uttalanden som rör myndighetsutövning mot enskild eller tillämpning av lag. Vidare har utskottet yttrat att avsikten med ett uttalande och hur uttalandet kunnat uppfattas av myndigheten måste tillmätas betydelse vid bedömningen av om ett uttalande kan uppfattas som en otillbörlig påverkan på myndigheten. När det särskilt gäller frågan om statsråds rätt att uttala sig om rättsavgöranden och om huruvida ett uttalande varit ägnat att påverka en domstols bedömning i ett enskilt mål, har utskottet framhållit att domstolarnas självständighet är en av grunderna för en rättsstat. Med hänsyn till detta bör statsråden enligt utskottet visa största möjliga återhållsamhet med att uttala sig om rättsavgöranden i enskilda fall eller att göra uttalanden som kan uppfattas på detta sätt. Uttalanden om rättskipningen kan utgå från enskilda fall, men slutsatsen måste ges en allmän innebörd om det inte ska uppstå misstanke om att ett statsråd velat påverka domstolarnas avgöranden. Även om avsikten med uttalandet inte har varit att påverka domstolarnas bedömning kan det ändå i vissa fall framstå som stridande mot syftet med bestämmelsen i dåvarande 11 kap. 2 § regeringsformen, numera 11 kap. 3 § (bet. 1993/94:KU30 s. 61 f.). granskade utskottet dåvarande statsminister uppmaning till kommunerna att inte sänka socialbidraget i motsvarande grad som barnbidraget höjdes för vissa barnfamiljer (bet. 2000/01:KU20 s. 140 f.). Utskottets ställningstagande inleddes med en hänvisning till dåvarande 11 kap. 7 § regeringsformen, numera 12 kap. 2 § regeringsformen. Enligt utskottet avsåg uttalandena angelägenheter som kommuner sköter på den kommunala självstyrelsens grund. Trots att uttalandena, enligt utskottet, inte stod i strid med regeringsformen kunde det ifrågasättas om de stod i överensstämmelse med den kommunala likställighetsprincipen. Utskottet framhöll vikten av att uttalanden och uppmaningar av statsråd inte bör ske på ett sådant sätt att dessa – om de efterlevs – riskerar att leda till lagbrott. Statsministerns uppmaning innebar, enligt utskottet, att kommunerna skulle höja nivån för barnnormen. för KU:s granskning hade Länsrätten i meddelat en dom om att ett beslut om en sådan höjning strider mot lag. Utskottet nämnde att det kunde komma att återkomma till denna fråga när den rättsliga prövningen slutligen var avgjord. Granskningen föranledde inte något uttalande i övrigt från utskottets sida. granskade utskottet ett uttalande av dåvarande statsminister i fråga om marknadsföring av flygplats (bet. 2010/11:KU20 s. 212 f.). I en artikel på webbplats angavs att och Lunds kommuner samt avsåg att satsa på att marknadsföra flygplats. Malmös insats hade överklagats till förvaltningsdomstolen. I artikeln anges följande om vad dåvarande statsministern uttalat: , och står redo att lägga på att marknadsföra flygplats. – En tveksam satsning, tycker statsminister (M). – Fullt rimligt, säger (S). På riksplanet är enigheten mindre. ser det som tveksamt att svenska kommuner och landsting slussar skattemedel till en utländsk flygplats. – Det kan ju inte beskrivas som en kärnuppgift för en svensk kommun med sin kommunala kompetens, säger han. – Vi moderater brukar säga att man ska vara aktsam om skattepengarna lokalt och se till att de verkligen går till skola, äldreomsorg och förskolor. Det är kärnuppgiften. Då ska man akta sig för att ha med allt för mycket ”annat” – lokala företag, marknadsföringsprojekt och liknande. – Men det måste rimligen vara upp till Malmös förtroendevalda att förklara och försvara hur man resonerat i , tillägger statsministern. I sitt ställningstagande omtalade utskottet vad det tidigare framhållit, nämligen att statsråd bör iaktta särskild försiktighet i vissa hänseenden samt att det kan bl.a. gälla uttalanden som kan riskera den självständighet som enligt regeringsformen tillkommer domstolar och förvaltningsmyndigheter vid deras rättstillämpning som gäller enskilda eller kommuner. Granskningen i det fallet föranledde inget uttalande av utskottet. granskade utskottet inrikesministerns uttalande om en åklagares bedömning av häktningsskäl i ett enskilt ärende (bet. 2015/16:KU20 s. 369 f.). I enlighet med utskottets tidigare uttalanden konstaterades att statsråd med hänsyn till sin speciella ställning bör visa viss återhållsamhet när det gäller uttalanden som rör myndighetsutövning mot enskilda eller tillämpning av lag. Utskottet konstaterade vidare att det fanns ett visst medieintresse av att statsrådet skulle ge en kommentar. Utskottet framhöll att han ändå hade kunnat avstå från att yttra sig om det enskilda fallet. Genom att ifrågasätta åklagarens beslut att inte göra en häktningsframställning till tingsrätten utan i stället försätta en person på fri fot hade statsrådet enligt utskottet uttalat sig på ett sätt som kommer i konflikt med syftet med bestämmelsen i regeringsformen om myndigheternas självständighet. granskade utskottet hur ett uttalande av statsministern om straff förhöll sig till regeringsformens bestämmelser om domstolarnas och myndigheternas självständighet. Utskottet gjorde följande ställningstagande (bet. 2017/18:KU20 s. 313 f.): Domstolarna är tillförsäkrade en självständighet i sin rättstillämpning. Enligt 11 kap. 3 § regeringsformen får ingen myndighet, inte heller , bestämma hur en domstol ska döma i det enskilda fallet eller hur en domstol i övrigt ska tillämpa en rättsregel i ett särskilt fall. Som utskottet har uttalat har statsråd i likhet med alla andra medborgare rätt att göra uttalanden i olika sammanhang. Med hänsyn till ett statsråds speciella ställning i förening med regeringsformens bestämmelser om domstolarnas självständighet, måste dock största möjliga återhållsamhet iakttas när det gäller rättsavgöranden i enskilda fall eller att göra uttalanden som kan uppfattas på detta sätt. Om ett uttalande har gjorts av ett statsråd i denna egenskap måste stor vikt fästas vid statsrådets avsikt med uttalandet. Även om avsikten inte har varit att utöva påverkan kan ett uttalande ändå i vissa fall framstå som stridande mot syftet i den aktuella bestämmelsen i regeringsformen. Dådet i är av en sådan natur att det fanns ett visst medieintresse av att statsministern skulle kommentera händelsen.