bet · H601JuU13 · 2019-04-15 00:00:00 — Uppdraget omfattade såväl övergången från anstalt till frihet som övergången från övervakning inom ramen för frivården till en tillvaro utan stöd och kontroll från Kriminalvården. Uppdraget skulle slutredovisas . I årets budgetproposition anges följande om utslussning (prop. 2018/19:1 utg.omr. 4 s. 38). Andelen intagna i anstalt som frigavs via någon av de fyra särskilda utslussningsåtgärderna var , vilket är i nivå med . Andelen varierar beroende på strafftid och vilken säkerhetsklass den dömde är placerad i, t.ex. frigavs av klienterna i säkerhetsklass 3 med en strafftid eller mer med en särskild utslussningsåtgärd. Kvinnor utgör en mycket liten del av det totala antalet klienter inom . av klienterna i anstalt är kvinnor. Bland de klienter som verkställer påföljd inom frivården är andelen högre, . Det finns skillnader mellan män och kvinnors deltagande i olika återfallsförebyggande insatser. Skillnaderna är dock inte systematiska, dvs. det är inte så att något av könen genomgående har ett högre deltagande än det andra. Av årsredovisningen (s. 49) framgår att målet för intagna i säkerhetsklass 1 är att de ska förbereda sin frigivning genom successiv placering i anstalt i lägre säkerhetsklass. Därför förekommer det normalt inte att intagna friges med särskild utslussningsåtgärd från en anstalt i säkerhetsklass 1. Från en anstalt i säkerhetsklass 2 är detta mer normalt förekommande. I säkerhetsklass 3 är grundprincipen att frigivning genomförs med särskild utslussningsåtgärd. Även strafftiden har betydelse. Vid kortare strafftider kan det vara svårt att hinna med att förbereda för en placering i utslussningsåtgärd. har halvvägshusplatser för kvinnor upphandlats i , och , vilket innebär att kvinnor har samma möjlighet till denna utslussningsform i dessa områden som män har. De första kvinnorna placerades . och ändrades Kriminalvårdens föreskrifter, allmänna råd och handbok i syfte att underlätta utslussningsarbetet. Förslag har även tagits fram om att delegera beslut om utslussning till lokal nivå för att effektivisera processen. När det gäller GPS-övervakning vid utökad frigång och permission anför Kriminalvården följande (s. 50). Det nya systemet med GPS-övervakning i kombination med fotboja kommer att understödja hela frigivningsprocessen. Det ger möjlighet till ökad kontroll vid utevistelser i samband med permission och utslussningsåtgärd. Kriminalvården har upphandlat och tecknat avtal för ett system för GPS-övervakning. I regeringsförklaringen anförde statsministern att ett nationellt exitprogram ska införas för att få fler att lämna kriminaliteten bakom sig (prot. 2018/19:40 s. 7). Som svar på en skriftlig fråga om antalet skjutningar i anförde inrikesministern bl.a. följande. Det brottsförebyggande arbetet har också prioriterats och presenterade regeringen ett nationellt brottsförebyggande program – Tillsammans mot brott. Programmet skapar en grund för ett mer strukturerat och långsiktigt brottsförebyggande arbete som behöver intensifieras i hela samhället. I programmet nämns såväl tidiga insatser för barn och unga som riskerar att hamna i kriminalitet som stöd till dem som vill lämna kriminella eller extremistiska grupperingar och en kriminell livsstil. Regeringen har som ambition att, under nuvarande mandatperiod, införa ett nationellt exitprogram för att fler ska ges möjlighet att lämna kriminaliteten och gängen bakom sig. Förstärkta återfallsförebyggande åtgärder vid villkorlig frigivning överlämnade regeringen propositionen Förstärkta återfallsförebyggande åtgärder vid villkorlig frigivning (prop. 2018/19:77) till . I propositionen lämnar regeringen förslag som syftar till att stärka möjligheterna för Kriminalvården att vidta kontroll- och stödåtgärder för dem som friges villkorligt från ett fängelsestraff. Förslagen innebär bl.a. att övervakningstiden efter villkorlig frigivning förlängs, att möjligheten att föreskriva villkor om vad som ska gälla efter den villkorliga frigivningen utökas och att möjligheten att förverka villkorligt medgiven frihet på grund av misskötsamhet under den villkorliga frigivningen utvidgas. Vidare föreslås att Kriminalvården ska kunna fatta beslut om elektronisk övervakning av den frigivne för att kontrollera att en föreskrift följs. I syfte att främja snabbheten och flexibiliteten när det gäller beslut om särskilda föreskrifter och om varning vid misskötsamhet föreslås att Kriminalvården i stället för övervakningsnämnden ges rätt att meddela sådana beslut. För att främja en enhetlig tillämpning av reglerna om återfallsförebyggande åtgärder efter villkorlig frigivning föreslås vidare att Kriminalvården ska få överklaga övervakningsnämndens beslut till domstol. En bestämmelse som uttryckligen klargör att kontroll- och tvångsåtgärder under villkorlig frigivning ska prövas mot proportionalitetsprincipen föreslås också. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Propositionen kommer att beredas av justitieutskottet i betänkande 2018/19:JuU25. I Kriminalvårdens regleringsbrev anges följande (s. 5). Kriminalvården har i uppdrag att utveckla myndighetens återfallsförebyggande arbete för personer dömda för våldsbrott mot närstående (S2018/04674/JÄM). I uppdraget ingår även att utreda förutsättningarna för att inom ramen för myndighetens verksamhet bedriva återfallsförebyggande arbete för personer dömda för hedersrelaterade brott. Uppdraget ska delredovisas och slutredovisas . Av Kriminalvårdens årsredovisning (s. 4) framgår att ett av Kriminalvårdens mål är att minska risken för återfall i brott. Kriminalvården räknar återfall för de klienter som avtjänat straff inom och sedan döms till en ny kriminalvårdspåföljd . Andelen återfall i brott räknat på detta sätt är , vilket är en betydligt lägre siffra jämfört med då återföll i brott. Vid beredningen av motioner från den allmänna motionstiden /15 avstyrkte utskottet ett yrkande om att ge Kriminalvården i uppdrag att utöka och utveckla arbetet med särskilda utslussningsåtgärder i syfte att förbereda de intagna för livet efter tiden på anstalt (bet. 2014/15:JuU17 s. 20). Utskottet hänvisade då till att frågan redan var uppmärksammad. följde utskottets förslag (rskr. 2014/15:153). Vid beredningen av motioner från den allmänna motionstiden /16 avstyrkte utskottet motionsyrkanden med begäran om en översyn av statliga myndigheters uppbackning av kommunernas avhopparverksamhet och förbättring av det återfallsförebyggande arbetet (bet. 2015/16:JuU21 s. 17 f.). Utskottet hänvisade då dels till att medel avsatts i budgeten för avhopparverksamhet, dels till det arbete som då pågick vid Brå och inom . Utskottet ansåg att resultatet av det pågående utredningsarbetet skulle avvaktas. följde utskottets förslag (rskr. 2015/16:174). Vid beredningen av motioner i samband med behandlingen av regeringens skrivelse om om återfall i brott (skr. 2015/16:27) avstyrkte utskottet ett motionsyrkande om tydliga krav på samverkan mellan myndigheter som är ansvariga för återfallsförebyggande insatser (bet. 2015/16:JuU8 s. 11 f.). Utskottet hänvisade till att regeringen hade tagit flera initiativ i de aktuella frågorna och att regeringen övervägde behovet av ytterligare insatser. Vid beredningen av motioner från den allmänna motionstiden /17 avstyrkte utskottet motionsyrkanden med begäran om en översyn av statliga myndigheters uppbackning av kommunernas avhopparverksamhet och väl fungerande avhopparverksamhet (bet. 2016/17:JuU19 s. 15 f.). Utskottet hän-visade då dels till att medel avsatts i budgeten för avhopparverksamhet, dels till Brås rapport 2016:6 och det arbete som pågick inom . Utskottet ansåg att frågorna var uppmärksammade och såg därför inget skäl att ställa sig bakom de begärda tillkännagivandena. Vid samma tillfälle avstyrkte utskottet även yrkanden om att införa en arbetsmetod likt det system med sociala utfallskontrakt, s.k. social impact bonds, som används i . följde utskottets förslag (rskr. 2016/17:203). I samma betänkande (bet. 2016/17:JuU19 s. 15 f.) avstyrkte utskottet motionsyrkanden om tydliga krav på samverkan mellan myndigheter som är ansvariga för återfallsförebyggande insatser och betydelsen av samarbete mellan Kriminalvården och kommunernas socialtjänst. Utskottet konstaterade att regeringen gett en utredare i uppdrag att lämna förslag på en modell för lokal samverkan på individnivå för att förebygga återfall i brott och att uppdraget skulle redovisas . Utskottet ville inte föregripa den beredning som pågick och avstyrkte därför motionsyrkandena. Vid beredningen av motioner från den allmänna motionstiden /18 föreslog utskottet två tillkännagivanden som avsåg återfallsförebyggande arbete (bet. 2017/18:JuU16 s. 28 f.). Det ena gällde bättre anpassade frivårdsinsatser för unga gängkriminella. Det andra avsåg tillsättning av en utredning med motsvarande uppdrag som den tidigare utredningen flexibel och effektiv kriminalvård hade för att utvärdera det återfallsförebyggande arbetet inom . följde utskottets förslag (rskr. 2017/18:184). I samma betänkande avstyrkte utskottet motionsyrkanden om en väl fungerande avhopparverksamhet och en samlad översyn av all avhopparverksamhet (bet. 2017/18:JuU16 s. 29). Utskottet framhöll att det är viktigt att samhället hjälper och ger stöd till de personer som vill lämna kriminella grupperingar. En väl fungerande avhopparverksamhet över hela landet är en viktig del i det återfallsförebyggande arbetet. Vidare hänvisade utskottet dels till att medel avsatts i budgeten för avhopparverksamhet, dels till Brås rapport 2016:6 och det arbete som pågick inom . Utskottet ansåg att frågorna var uppmärksammade och såg därför inget skäl att ställa sig bakom de begärda tillkännagivandena. Vid samma tillfälle avstyrkte utskottet även yrkanden med begäran om tydliga krav på samverkan mellan myndigheter som är ansvariga för återfallsförebyggande insatser och om att inrätta ett nationellt pilotprojekt med sociala stödgrupper för unga vuxna som dömts till fängelsestraff (bet. 2017/18:JuU16 s. 29 f.). Utskottet konstaterade att i sin granskningsrapport om återfall i brott (RiR 2015:4) påpekade att det i många fall brister i samverkan och planering mellan de myndigheter, landsting och kommuner som bidrar med insatser som minskar risken för återfall i brott. Enligt utskottet är tydliga strukturer för samverkan en förutsättning för att vidareutveckla det återfallsförebyggande arbetet. Utskottet välkomnade regeringens ambition att tillsammans med Kriminalvården och i samverkan med andra aktörer utveckla det återfallsförebyggande arbetet. Utskottet konstaterade att regeringsuppdraget om en modell för lokal samverkan på individnivå för att förebygga återfall i brott redovisades genom rapporten – en idéskiss (Ju 2016:E). Utskottet ville inte föregripa den beredning som pågick och avstyrkte därför motionsyrkandena. Utskottet vidhöll slutligen sin tidigare uppfattning när det gäller sociala utfallskontrakt och såg således inget skäl att ställa sig bakom yrkandena om att införa en sådan arbetsmetod. Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning när det gäller sociala utfallskontrakt och ser därför inget skäl att ställa sig bakom yrkandena i motionerna 2018/19:2453 (KD) yrkande 8 och 2018/19:2474 (KD) yrkande 4. Utskottet konstaterar att Kriminalvårdens roll är dubbel. Dels ska den dömde avtjäna sitt straff, dels ska den som begått brott ges möjligheter och hjälp att komma tillbaka till en vanlig tillvaro utan kriminalitet. En väl fungerande kriminalvård stärker människors möjlighet att utveckla sina egna resurser och skapa ett laglydigt liv. Att få människor att bryta med en kriminell livsstil är enligt utskottet en av de viktigaste brottsförebyggande uppgifterna. Mot denna bakgrund anser utskottet att Kriminalvårdens arbete med att förebygga återfall bör förstärkas. Det handlar bl.a. om att stärka avhopparverksamheten, förhindra att skulder uppstår för den intagne och stärka samverkan mellan berörda myndigheter och civilsamhället för att få till stånd en adekvat utslussning. Regeringen bör vidta åtgärder för att möjliggöra detta. Vad utskottet nu anfört bör ge regeringen till känna. Därmed bifaller utskottet motionerna 2018/19:2596 (L) yrkande 28, 2018/19:2819 (M, C, KD, L) yrkande 28 och 2018/19:2861 (C) yrkande 6.1. har allvarliga problem med brott kopplade till kriminella uppgörelser. Gängens kriminalitet drabbar de som bor i utsatta områden extra hårt. Gängkriminaliteten måste enligt utskottets mening mötas med kraft, och för personer som vill lämna kriminaliteten bakom sig bör det finnas adekvat stöd. finns det ett antal olika avhopparverksamheter runt om i landet. Vissa bedrivs i offentlig regi och andra återfinns inom ramen för olika frivilligorganisationer. De olika avhopparverksamheterna skiljer sig dock åt. Resurserna som läggs ned på verksamheterna är inte likvärdiga och möjligheterna att nå ut till gängmedlemmarna är i många fall begränsade. Givet den ökade gängproblematiken bedömer utskottet att behovet av ett effektivt nationellt exitprogram har ökat. Utskottet anser därför att det bör införs ett nationellt exitprogram för personer som vill lämna det kriminella livet. Ett sådant program ska erbjuda de som väljer att hoppa av ett kriminellt gäng skydd och en möjlighet att påbörja ett laglydigt liv. Ett nationellt program innebär bl.a. förbättrade förutsättningar för att ha rutiner på plats för att hotade personer ska kunna få hjälp med nya identiteter och att vid behov byta bostadsort. Utskottet noterar att regeringen har aviserat att ett nationellt exitprogram ska införas. Detta är positivt, men för att säkerställa att så också sker bör enligt utskottets mening göra ett tillkännagivande om införandet av ett nationellt exitprogram. Därmed bifaller utskottet motionerna 2018/19:2819 (M, C, KD, L) yrkande 36 och 2018/19:2871 (M) yrkande 21. Som utskottet har uttalat tidigare är det viktigt att samhället hjälper och ger stöd till de personer som vill lämna kriminella grupperingar. En väl fungerande avhopparverksamhet över hela landet är en viktig del i det återfallsförebyggande arbetet. Som framgår ovan har medel avsatts i budgeten för att ge stöd åt avhopparverksamhet. Vidare lämnade Brå en rapport som innehåller en nationell kartläggning av avhopparverksamhet samt förslag till hur verksamheten kan utvecklas (rapport 2016:6). Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning att de frågor som motionärerna i motion 2018/19:2861 (C) yrkande 14 tar upp är uppmärksammade och ser därför inte heller nu något skäl att ställa sig bakom yrkandet. Utskottet avstyrker därför motionsyrkandet. Utskottet ser, bl.a. mot bakgrund av det brottsförebyggande arbete som bedrivs inom kriminalvården, inte heller något skäl att ställa sig bakom det tillkännagivande om genomlysning och utvärdering av straffens innehåll som begärs i motion 2018/19:2867 (M) yrkande 2 och avstyrker därför motionsyrkandet. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om förkortad tid mellan dom och verkställighet och om ökade möjligheter till omedelbar verkställighet. Jämför reservation 4 (M). I kommittémotion 2018/19:2867 av m.fl. (M) yrkande 3 begärs ett tillkännagivande om att ändra lagen så att det framgår att verkställighet av fängelsestraff ska påbörjas . I den nya strafftidslagen ges den dömde rätt att påbörja verkställigheten av ett fängelsestraff på egen begäran om straffet är verkställbart. En sådan rättighet är enligt motionärerna bra men skyndsamhet mellan dom och verkställighet bör vara utgångspunkten för alla som döms till fängelse. I yrkande 4 begär motionärerna att Kriminalvården ges i uppdrag att arbeta för att påtagligt förkorta tiderna mellan dom och verkställighet. I samma motion yrkande 5 begärs ett tillkännagivande om att införa en regel som innebär att när en person som är häktad döms till fängelse ska domstolen kunna förordna att domen ska gå i verkställighet oavsett om den som döms kommer att överklaga. Enligt motionärerna skulle det innebära att den som dömts kan flyttas till en anstalt och komma igång med vård och behandling i ett mycket tidigare skede. Eftersom grunden för frihetsberövandet är häktning till dess att domen vunnit laga kraft bör den intagne dock ha möjlighet att vara kvar i häktet om den så önskar. Regeringen beslutade att ge en särskild utredare i uppdrag att göra en översyn av lagen (1974:202) om beräkning av strafftid m.m. I uppdraget ingick bl.a. att föreslå hur lagstiftningen kan ändras så att det tydligare framgår när och hur verkställighet får eller ska inledas, under vilka förutsättningar omedelbar verkställighet ska ske och vilka skäl som ska utgöra hinder mot verkställighet. Utredningen, som antog namnet , överlämnade utredningsbetänkandet En ny strafftidslag (SOU 2016:18). överlämnade regeringen propositionen En ny strafftidslag (prop. 2017/18:250) till . Utskottet behandlade propositionen i betänkandet En ny strafftidslag (2017/18:JuU30). Under remissbehandlingen av utredningsbetänkandet framförde ombudsmän (), som i och för sig instämde i utredningens bedömning att kravet på laga kraft är det centrala för verkställighetens inledande, att det i lagen även borde anges att verkställigheten ska påbörjas . Enligt JO skulle det öka bl.a. förståelsen för de skyndsamhetskrav som föreslogs i fråga om den praktiska hanteringen. I propositionen anförde regeringen följande (s. 51). Till skillnad från JO gör regeringen dock bedömningen att det saknas anledning att i lagen utöver vad som föreslås särskilt ange att verkställigheten ska påbörjas . Det är i och för sig riktigt som JO anför att den utgångspunkten är gemensam både för de situationer som behandlas och för de situationer som avser omedelbar verkställighet och att ett sådant tillägg på ett sätt kan sägas öka förståelsen för de skyndsamhetskrav som föreslås gällande den praktiska hanteringen. Både den nu föreslagna regleringen med laga kraft mot den dömde som grundförutsättning för verkställighetens inledande och förslaget nedan om möjlighet till omedelbar verkställighet i vissa fall ger dock redan i sig genom sin utformning uttryck för den utgångspunkten. Ett tillägg som det JO föreslår riskerar därför att leda till osäkerhet kring betydelsen av en sådan bestämmelse och hur den ska tolkas i förhållande till den reglering som diskuteras. Ett sådant tillägg bör därför inte införas. När ett fängelsestraff får verkställas Enligt strafftidslagen (2018:1251), som trädde i kraft , får ett fängelsestraff verkställas när en dom eller ett beslut i den del som avser fängelsestraff har fått laga kraft mot den dömde (2 §). Detsamma gäller när ett beslut om verkställighet i av ett motsvarande utländskt straff har fått laga kraft. Precis som tidigare gäller dock att ett fängelsestraff under vissa omständigheter får verkställas trots att en dom eller ett beslut inte har vunnit laga kraft (3 §). Det kan gälla t.ex. när det finns behov av att utföra behandlingsinsatser utan avbrott eller vid förverkande av villkorligt medgiven frihet vid misskötsamhet. Verkställighet vid skärpt straff i högre rätt Om en dömd har påbörjat verkställigheten av ett fängelsestraff och hovrätten efter överklagande skärper straffet ska hovrättens dom eller beslut i ett sådant fall börja gälla , om inte rätten beslutar något annat (26 kap. 5 § första stycket ). Skälet till denna lagändring, som trädde i kraft , var enligt regeringen att det i praktiken hade visat sig att det med den tidigare gällande ordningen kunde uppkomma avbrott i verkställigheten om den dömde hann avtjäna tingsrättens dom eller beslut innan hovrättens skärpta dom eller beslut fått laga kraft mot honom eller henne (bet. 2017/18:JuU30 s. 7). Hur verkställighet ska inledas Regeringen anför i propositionen En ny strafftidslag (prop. 2017/18:250 s. 63) att det är en grundläggande utgångspunkt att verkställigheten av ett fängelsestraff ska påbörjas och utan onödigt dröjsmål efter det att straffet blivit verkställbart. I 5 § strafftidslagen anges det uttryckligen att en dömd har rätt att påbörja verkställigheten av ett fängelsestraff om han eller hon begär det och straffet är verkställbart. Om en dömd inte är frihetsberövad när fängelsestraffet är verkställbart ska han eller hon utan dröjsmål föreläggas att senast en viss dag inställa sig vid den kriminalvårdsanstalt där fängelsestraffet ska verkställas (6 § första stycket). För domar eller beslut på fängelse får Kriminalvården skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff om syftet är att åstadkomma en jämnare beläggning i kriminalvårdsanstalterna, dock högst från den dag fängelsestraffet är verkställbart (7 § första stycket 1 och andra stycket). Om en dömd är häktad, omhändertagen enligt 26 kap. 22 § första stycket eller 28 kap. 11 § första eller tredje stycket eller intagen i i ett annat mål när fängelsestraffet är verkställbart, ska verkställigheten påbörjas där han eller hon förvaras (8 § första stycket). En dömd som ska överföras eller förpassas till av fängelsestraff får i anslutning till det tas in i häkte i avvaktan på anstaltsplacering eller om det behövs med hänsyn till transportförhållandena (9 §). Den dömde får i sådana fall tillfälligt tas in i polisarrest. Tiden i häkte får inte vara längre än nödvändigt och inte längre än , om det inte finns särskilda skäl för (10 §). Tiden i häkte får dock aldrig vara längre än . Av Kriminalvårdens årsredovisning framgår att Kriminalvårdens mål är att tiden i häkte från det att domen är verkställbar ska vara så kort som möjlig (s. 26 f.). En verkställbar dom är en dom som har vunnit laga kraft, där domstolen har beslutat om omedelbar verkställighet eller där klienten avgett nöjdförklaring. En nöjdförklaring innebär att klienten avstår från att överklaga domen i fråga om påföljden. Tiden styrs av de fyra delprocesserna att upprätta underlag för placering, hitta en lämplig ledig plats, fatta beslut om placering och transportera personen till anstalten. Vidare anför Kriminalvården följande (s. 21 f.). I häkte finns i huvudsak häktade personer som är misstänkta för brott men som ännu inte har fått sitt ärende slutligt prövad av domstol. Det finns även andra kategorier av intagna i häkte. Den näst största kategorin är verkställighetsfall, det vill säga personer som har börjat avtjäna påföljden men ännu inte har placerats i anstalt, personer som väntar på omplacering till annan anstalt eller som övernattar under en längre transport. Av antalet inskrivna i häkte 2018 utgjorde verkställighetsfallen i genomsnitt av samtliga inskrivna. Angående verkställighetsfallen anför Kriminalvården även följande (s. 27). Trots den ökade arbetsbelastningen med hög beläggning i häkte och platsbristen i anstalt ligger andelen intagna som skrivs in i anstalt kvar på samma nivå som föregående år, det vill säga . För kvinnor har andelen ökat från till . Ökningen bedöms bero på att tillgången på anstaltsplatser för kvinnor har varit god samt att det med hänsyn till häktesbeläggningen varit prioriterat att frigöra platser så snabbt som möjligt. Sammantaget visar detta på vikten av tillräcklig tillgång till anstaltsplatser i syfte att minska verkställighetstiderna på häkte. Den nya strafftidslagstiftningen som börjar gälla innebär att placering går från praxis till lag. Det ställer betydligt skarpare krav på att andelen intagna som placeras ökar kraftigt. För att klara detta givet aktuell beläggningssituation krävs att var och en av delprocesserna kan hållas så korta som möjligt. Om antalet tillgängliga anstaltsplatser inte räcker till hjälper dock inte en förkortad handläggningstid. Då kan tillfälliga platser behöva användas i avvaktan på tillgång till lediga ordinarie anstaltsplatser. behöver dock antalet anstaltsplatser ökas för att kunna möta den nya lagstiftningens krav. I samband med beredningen av rättsväsendets budget föreslog utskottet ett ökat anslag till Kriminalvården (bet. 2018/19:JuU1 s. 45). Utskottet uttalade bl.a. att åtgärder behöver vidtas för att förkorta tiden mellan lagakraftvunnen dom och verkställighet.