bet · H601CU7 · 2019-04-04 00:00:00 — I kommittémotion 2018/19:2591 av m.fl. (L) yrkande 14 i denna del föreslås ett tillkännagivande om att regeringen skyndsamt bör göra en översyn av systemet med gode män för ensamkommande barn. En fråga som enligt motionärerna bör övervägas är om uppdraget som god man för sådana barn borde utvidgas till att mer likna en förälders roll. Ett motsvarande yrkande om en översyn av systemet med gode män för ensamkommande barn läggs fram i kommittémotion 2018/19:2922 av m.fl. (L) yrkande 13. Motionärerna menar att sådana barns behov av en länk in i samhället måste tillgodoses på ett bättre sätt. Även i kommittémotion 2018/19:2838 av m.fl. (C) yrkande 5 i denna del begärs ett tillkännagivande om en översyn av systemet med gode män för ensamkommande barn. I syfte att kunna tillgodose de särskilda krav på kunskaper som är förenade med uppdraget anser motionärerna att sådana gode män bör vara anställda i stället för lekmän. I kommittémotion 2018/19:2768 av m.fl. (KD) yrkande 11 föreslås ett tillkännagivande om att regeringen bör ta initiativ till en lagändring som innebär att ensamkommande flyktingbarn ska vara garanterade en god man efter ankomst till . Enligt lagen (2005:429) om god man för ensamkommande barn ska sådana barn förses med en god man så snart det är möjligt efter ankomsten till . Den gode mannen ska i vårdnadshavares och förmyndares ställe ansvara för barnets personliga förhållanden och sköta hans eller hennes angelägenheter. Som närmare utvecklas i förarbetena består den gode mannens uppdrag ytterst i att tillförsäkra barnet en trygg tillvaro under dess första tid här i landet och se till att barnet får omvårdnad, trygghet och en god fostran. I detta ligger inte att den gode mannen – i vart fall inte i denna egenskap – ska sköta den dagliga omvårdnaden och tillsynen av barnet. Däremot ska han eller hon ha regelbunden kontakt inte bara med barnet utan också med t.ex. det hem som barnet vistas i, den som företräder barnet i ett pågående utlänningsärende samt den skola som barnet går i. Den gode mannen ska aktivt se till att dessa och andra kontakter kommer till stånd och upprätthålls. Han eller hon ska vidare bevaka att försörjnings- och utbildningsfrågorna får en tillfredsställande lösning samt säkerställa att barnet får den tillsyn som behövs. Den gode mannen ska alltså vara det nav kring vilket barnets alla angelägenheter samordnas. (Se prop. 2004/05:136 s. 29 f.) Beslut om förordnande av god man fattas av överförmyndaren i den kommun där barnet vistas efter ansökan av eller social-nämnden. Överförmyndaren kan även ta upp frågan självmant. Om barnet därefter beviljas uppehållstillstånd, ska den gode mannen ersättas av en särskilt förordnad vårdnadshavare enligt . När barnet fyller upphör godmanskapet automatiskt. I fråga om vem som kan utses till god man tillämpas bestämmelserna i om lämplighet och kontroll av gode män och förvaltare. Dock gäller det tillägget att överförmyndaren vid lämplighetsbedömningen ska fästa särskild vikt vid den utsatta situation som barnet befinner sig i. , och bedriver ett arbete för att stödja kommunernas arbete med gode män för ensamkommande barn. Utbildnings-insatser för gode män genomförs också av flera ideella organisationer. Regeringens uppdrag till länsstyrelserna Regeringen gav de sju tillsynsansvariga länsstyrelserna i uppdrag att gemensamt vidta åtgärder för att förbättra tillsynen över och stödet till landets överförmyndare och överförmyndarnämnder. I uppdraget ingick bl.a. att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att få till stånd en kvalitativ, effektiv och enhetlig tillsyn över överförmyndarna. I beslutet anförde regeringen vidare att den, med utgångspunkt i den kritik som framförts, förutsätter att kommunerna nu ser till att överförmyndarna ges den kompetens och organisation som uppdraget kräver och i övrigt gör de förändringar som är nödvändiga. I länsstyrelsernas redovisning av uppdraget anges bl.a. att länsstyrelserna arbetar med att ta fram en gemensam tillsynsinriktning. fokuserade länsstyrelserna bl.a. på överförmyndarnas beredskap att förordna gode män för ensamkommande barn. Länsstyrelserna påpekade att överförmyndarna ofta hade för långa handläggningstider för att förordna gode män för ensamkommande barn och början av 2016. Länsstyrelserna kunde konstatera att det i viss utsträckning berodde på att överförmyndarna inte hade tillräckliga resurser för att hantera den stora ökningen av ärenden. minskade inströmningen, och handläggningstiderna blev kortare. Flera länsstyrelser har upplevt att påpekanden om bristande resurser i samband med tillsyn har haft genomslagskraft på så sätt att verksamheterna har tilldelats mer resurser från kommunledningarna. I redovisningen anges vidare att tillsynsinriktningen fortsatt tog sikte på bl.a. handläggningen av gode män för ensamkommande barn. om tillsynen av ställföreträdare och överförmyndare publicerade en granskningsrapport om tillsynen över ställföreträdare – inklusive gode män för ensamkommande barn – och överförmyndare (RiR 2017:33). För en beskrivning av rapporten och de rekommendationer som lämnas där samt regeringens skrivelse med anledning av rapporten hänvisas till motsvarande rubrik i det ovanstående avsnittet Överförmyndare, gode män och förvaltare. Regeringens åtgärder efter rapport Regeringen aviserade att den kommer att tillsätta en utredning med uppdraget att föreslå mer moderna och rättssäkra regler om gode män, förvaltare och andra ställföreträdare. Syftet är att utveckla ställföreträdarverksamheten och åtgärda bristerna i regelverket. Regeringen fattade tre beslut som är inriktade på att förbättra tillsynen över ställföreträdare och överförmyndare. För en närmare beskrivning av dessa beslut hänvisas till motsvarande rubrik ovan i avsnittet Överförmyndare, gode män och förvaltare. Som framgår av samma avsnitt upprepade justitie- och migrationsminister i ett frågesvar (fr. 2018/19:208) att regeringen avser att tillsätta en utredning som ska se över hur man kan förbättra ordningen med gode män, förvaltare och överförmyndare. Vidare anger regeringen i skrivelse 2018/19:75 skrivelser till regeringen – åtgärder att arbete pågår med utredningsdirektiv om gode män, förvaltare och överförmyndare. Motionsyrkanden om gode män för ensamkommande barn har behandlats av utskottet , i betänkande 2017/18:CU8. Motionsyrkandena avstyrktes då med hänvisning till pågående arbete. följde utskottets förslag. Utskottet konstaterar att i sin granskningsrapport om tillsynen över ställföreträdare och överförmyndare rekommenderade att regeringen tillsätter en utredning som ser över systemet som helhet och bl.a. analyserar och identifierar vilka uppdrag som kan utföras av professionella ställföreträdare för att kunna se till att alla som har behov av det kan få en lämplig ställföreträdare. Regeringen instämde i sin skrivelse med anledning av granskningsrapporten sammanfattningsvis i bedömning bl.a. att det finns anledning att modernisera och anpassa regelverket för ställföreträdare. Regeringen upplyste också om att ett arbete hade påbörjats inom för att förändringsåtgärder ska kunna vidtas i nämnda hänseenden. Regeringen aviserade att den kommer att tillsätta en utredning med uppdraget att föreslå mer moderna och rättssäkra regler om gode män, förvaltare och andra ställföreträdare, och justitie- och migrationsminister upprepade i ett frågesvar att regeringen avser att tillsätta en utredning som ska se över hur man kan förbättra ordningen med gode män, förvaltare och överförmyndare. I regeringens skrivelse 2018/19:75 anges att arbete pågår med utredningsdirektiv om gode män, förvaltare och överförmyndare. Utskottet anser inte att det finns skäl att föregripa det pågående och aviserade arbetet genom någon åtgärd från sida. Motionsyrkandena bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en översyn av regelverket för dödförklaring. Utskottet hänvisar till tidigare ställningstagande. Jämför reservation 27 (M). I kommittémotion 2018/19:2828 av m.fl. (M) yrkande 9 föreslås ett tillkännagivande om att regeringen bör se över lagstiftningen om dödförklaring. Motionärerna pekar på att svenska myndigheter inte tillerkänner vissa länders handlingar bevisvärde i fråga om dödsfall. Detta kan medföra problem för en efterlevande make som t.ex. vill genomföra bodelning. Om en folkbokförd persons civilstånd ändras i samband med dödsfall i utland-et, ska det registreras i folkbokföringsdatabasen. Den begärda ändringen måste då styrkas genom handlingar eller annan utredning. Om underlaget är bristfälligt eller oklart, görs ingen registrering i folkbokföringen. Den som fått avslag på sin ansökan om ändring av civilstånd eller registrering av dödsfall i folkbokföringen kan ansöka om dödförklaring av personen som uppges ha dött. Dödförklaringsärendena handläggs av en särskild nämnd inom . Bestämmelser om dödförklaring finns i lagen (2005:130) om död-förklaring, som är tillämplig på försvunna personer som kan befaras vara döda. Av lagen framgår att om det är utrett att den försvunne är död, får han eller hon dödförklaras (2 §). Om det inte är utrett att den försvunne är död men det med hänsyn till omständigheterna kring försvinnandet och vad som i övrigt är känt finns en hög grad av sannolikhet för att han eller hon är död, får frågan om dödförklaring tas upp tidigast efter försvinnandet (3 § första stycket). Om försvinnandet har skett i samband med en naturkatastrof eller en stor olycka eller under liknande omständigheter och det finns en mycket hög grad av sannolikhet för att den försvunne är död, får frågan om dödförklaring tas upp (3 § andra stycket). I andra fall (än de som avses i 2 och 3 §§) får frågan om dödförklaring tas upp tidigast efter försvinnandet (4 §). Reglerna om dödförklaring innebär en avvägning mellan å ena sidan risken för att en dödförklaring sker trots att den försvunne är vid liv och å andra sidan det behov av en slutpunkt som närstående och andra har utifrån både person-liga, juridiska och ekonomiska synpunkter. Regleringen bygger på att dödförklaring ska kunna ske så snabbt som möjligt utan att rimliga krav på säkerhet eftersätts. (Se prop. 2004/05:88 s. 14 f.) Finansminister anförde i ett frågesvar (fr. 2016/17:44) att det i fråga om personer som uppges ha försvunnit och omkommit i länder med stora brister i det administrativa systemet ofta är svårt att få fram den bevisning som krävs för dödförklaring tidigare än efter försvinnandet. Enligt statsrådet är de negativa juridiska och ekonomiska konsekvenser som det kan innebära för nära anhöriga att en familjemedlem inte kan dödförklaras inte önskvärda. skulle dödförklaringar av personer som i själva verket lever också få mycket negativa följder. Ändringar i lagen om dödförklaring bereds inte inom . Statsrådet framhöll att vissa av de problem som kan uppkomma för de anhöriga kan lösas på annat sätt i väntan på en dödförklaring. Det går t.ex. att utverka ensam vårdnad i domstol eller föra talan om äktenskapsskillnad. Motsvarande motionsyrkanden har behandlats av utskottet , i betänkande 2017/18:CU8. Utskottet konstaterade då att reglerna om dödförklaring innebär en avvägning mellan å ena sidan risken för att en dödförklaring sker trots att den försvunne är vid liv och å andra sidan det behov av en slutpunkt som närstående och andra har utifrån både personliga och ekonomiska synpunkter. Regleringen bygger på att dödförklaring ska kunna ske så snabbt som möjligt utan att rimliga krav på säkerhet eftersätts. I väntan på en dödförklaring kan vissa av de problem som kan uppkomma för anhöriga lösas på annat sätt. Det går t.ex. att föra talan om äktenskapsskillnad i domstol. Utskottet fann därmed inte skäl att föreslå någon åtgärd från sida med anledning av motionen, och motionsyrkandet avstyrktes därför. följde utskottets förslag. Utskottet står fast vid sitt tidigare ställningstagande, och motionsyrkandet bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om en översyn av bröstarvingars rätt till laglott. Utskottet hänvisar till tidigare ställningstaganden. I motion 2018/19:1862 föreslår Boriana (M) ett tillkännagivande till regeringen om en översyn av laglottssystemet. Motionären anser att systemet är otidsenligt och i grunden strider mot äganderätten samt att det i stället bör stå var och en fritt att själv få besluta om sin kvarlåtenskap. Liknande yrkanden finns i motionerna 2018/19:1102 av (M) och 2018/19:2012 av (M). Enligt 2 kap. går ett arv i första hand till den avlidnes bröstar-vingar, dvs. barn (eller barnbarn), med det undantag som följer av 3 kap. när den avlidne efterlämnar en make. Hälften av den arvslott som en bröstarvinge har rätt till enligt dessa regler kallas laglott. Bröstarvingen har alltid rätt att få ut laglotten i arv efter arvlåtaren. Skulle arvlåtaren ha testamenterat bort egendom som omfattas av laglottsanspråket, kan bröstarvingen begära jämkning av testamentet . Sker inte det, har bröstarvingen förlorat sin rätt. Bröstarvingens laglott skyddas inte bara mot ett testamente utan även mot gåvor som till syftet är att likställa med ett testamente. De flesta länder i har ett laglottssystem av något slag som begränsar arvlåtarens rätt att testamentera. I proposition 1986/87:1 Äktenskapsbalk m.m. föreslog regeringen de nu gällande reglerna i 3 kap. om efterlevande makes arvsrätt. I pro-positionen gjorde regeringen även bedömningen att de nuvarande reglerna om rätt till laglott skulle behållas. I samband med riksdagsbehandlingen av propositionen (bet. 1986/87:LU18) påminde lagutskottet om att laglottsinstitutet har två syften, nämligen dels att bevara en del av den avlidnes kvarlåtenskap åt hans eller hennes närmaste släktingar, dels att skapa rättvisa mellan bröstarvingarna inbördes och förhindra att arvlåtaren genom testamente i alltför hög grad gynnar någon eller några av dem på de övrigas bekostnad. Enligt utskottets mening kunde det med visst fog hävdas att ingen i dagens samhälle är beroende av ett arv från sina föräldrar för sin försörjning. Utskottet ansåg att laglotten som en ekonomisk garanti därför har mindre vikt numera. Enligt utskottet kunde laglotten dock inte anses ha spelat ut sin roll för bröstarvingarna. Särskilt för särkullbarn har den fortfarande betydelse, och i ett äktenskap där makarna har gemensamma barn kan den ena maken av olika skäl vilja prioritera dessa barn på bekostnad av barn som maken har i ett tidigare äktenskap eller tillsammans med en förälder som han eller hon inte varit gift med. Ett avskaffande av laglottsinstitutet skulle, fortsatte utskottet, innebära att fältet lämnades fritt för makarna att helt utesluta särkullbarnen från arvsrätt. En sådan ordning framstod enligt utskottet inte som tillfredsställande, särskilt med tanke på att barn till föräldrar som inte varit gifta med varandra först fick rätt till arv efter sin far och hans släkt och att denna reform ännu inte helt slagit igenom i den allmänna rättsuppfattningen. För att bibehålla rätten till laglott talade vidare, enligt utskottets mening, att denna är djupt förankrad i det allmänna rättsmedvetandet och att det i detta avseende i princip råder nordisk rättslikhet. På grund av vad som anförts ansåg utskottet att laglottsinstitutet som sådant inte borde avskaffas. Motsvarande motionsyrkanden har behandlats av utskottet , i betänkande 2017/18:CU8. Utskottet stod då fast vid sitt tidigare ställningstagande, nämligen att det saknas tillräckliga skäl för att ta initiativ till en översyn av reglerna om bröstarvingars rätt till laglott. Motionsyrkandena avstyrktes därför. följde utskottets förslag. Utskottet har inte någon annan uppfattning än den som tidigare gett uttryck för, och därför bör motionsyrkandena avslås. Särkullbarns och efterlevande makes arvsrätt Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om en översyn av regelverket för särkullbarns och efterlevande makes arvsrätt. Utskottet hänvisar till tidigare ställningstaganden. Jämför reservation 28 (M). I kommittémotion 2018/19:2828 av m.fl. (M) yrkande 6 föreslås ett tillkännagivande till regeringen om en översyn av regelverket för särkullbarns respektive efterlevande makes rätt till arv. Enligt motionärerna bör reglerna utvärderas och eventuella behov av moderniseringar utredas. I 3 kap. finns särskilda regler om makars arvsrätt. Reglerna trädde i kraft och hade samband med den nya som trädde i kraft . Reglerna innebär att en make vid den andra makens död tar arv efter honom eller henne framför makarnas gemensamma bröstarvingar. Dessa bröstarvingar ärver i stället den först avlidna maken vid den efterlevande makens död (s.k. efterarv). Om det finns bröstarvingar efter den först avlidna maken som inte också är den efterlevandes barn, s.k. särkullbarn, gäller särskilda regler. Dessa innebär att särkullbarn har rätt att få ut sitt arv efter en avliden förälder. Särkullbarnen kan dock avstå från sin rätt till förmån för den efterlevande maken. Om särkullbarnen avstår sin rätt, blir de berättigade till efterarv på samma sätt som makarnas gemensamma bröstarvingar. Det finns möjlighet för makar att genom testamente begränsa särkullbarnens arvsrätt till förmån för den efterlevande maken. Testamentsrätten begränsas dock på vanligt sätt av särkullbarnens rätt till laglott. gav regeringen en särskild utredare i uppdrag att bl.a. undersöka om 1988 års ändringar i arvsordningen slagit igenom på det sätt som varit avsett samt utvärdera reformen utifrån den frågeställningen och föreslå de lagändringar som kunde vara motiverade. Uppdraget redovisades 1998 i betänkandet Makes arvsrätt, dödsboförvaltare och dödförklaring (SOU 1998:110). I betänkandet gjorde utredningen bedömningen att ändringar i arvsordningen verkade överensstämma väl med allmänhetens rättsuppfattning och alltså hade fått önskat genomslag. Motsvarande motionsyrkanden har behandlats av utskottet , i betänkande 2017/18:CU8. Utskottet ansåg då, liksom tidigare, att det saknades tillräckliga skäl för att ta initiativ till en översyn av reglerna om särkullbarns och efterlevande makes arvsrätt och avstyrkte motionsyrkandet. följde utskottets förslag. Utskottet anser fortfarande att det inte finns tillräckliga skäl för att ta initiativ till en översyn av reglerna om särkullbarns och efterlevande makes arvsrätt. Motionsyrkandet bör därför avslås. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om arvsrätt för kusiner. Utskottet hänvisar bl.a. till tidigare ställningstaganden. Jämför reservation 29 (SD). I kommittémotion 2018/19:1119 av m.fl. (SD) yrkande 27 föreslås ett tillkännagivande till regeringen om att ta initiativ till att återinföra arvsrätt för kusiner. Enligt motionärerna kan en sådan arvsrätt antas stå bättre i överensstämmelse med den avlidnes vilja än att arvet tillfaller Allmänna arvsfonden. Motionärerna pekar i sammanhanget på att Allmänna arvsfonden har fått kritik för bristande kontroll av att fördelade medel endast går till organisationer som i sin verksamhet respekterar demokratiska värderingar. Enligt 2 kap. 1 § går arvet i första hand till den avlidnes bröstarvingar, dvs. barn och deras barn (med det undantag som följer av 3 kap. när den avlidne efterlämnar en make). Saknar den avlidne bröstarvingar är enligt 2 kap. 2 § den avlidnes föräldrar eller – om någon av dem eller båda har avlidit – syskon och deras barn berättigade till arv. Är inte heller någon av dessa i livet går arvet i stället enligt 2 kap. 3 § till far- och morföräldrar och deras barn, dvs. den avlidnes farbröder, fastrar, morbröder och mostrar. Om det inte finns någon efterlevande med ett så nära släktskap till den avlidne, tillfaller arvet enligt 5 kap. 1 § i stället Allmänna arvsfonden. Allmänna arvsfonden tillkom 1928 i samband med att kusiner och avlägsnare släktingar uteslöts från arvsrätt. Utgångspunkten för det allmännas arvsrätt blev att kvarlåtenskap som flyter in till det allmänna på grund av att en arvsberättigad släkting saknas skulle tillfalla en fond, Allmänna arvsfonden, och användas för att understödja åtgärder som främjar samhällets barnavård. Medlen skulle inte, som varit fallet, flyta in bland statens övriga inkomster. Skälet till detta var att en begränsning av arvsrätten inte borde göras i syfte att bereda staten inkomster för att täcka löpande utgifter. De successionsrättsliga synpunkterna skulle ensamma vara avgörande så att inte det allmännas arvsrätt kom att uppfattas som en konfiskation av arven. Vidare ansågs det som mindre stötande om arven går till ett ändamål som det kunde ha varit naturligt att tillgodose genom ett testamente. Eftersom det var fråga om en disposition av vissa kvarlåtenskaper som helhet, var uppfattningen att det mest ändamålsenliga var en fondering av arvet (prop. 1928:17, bet. Allmänna arvsfondens verksamhet regleras numera av lagen (1994:243) om Allmänna arvsfonden. Enligt denna har fonden till ändamål att främja verksamhet av ideell karaktär till förmån för barn, ungdomar och personer med funktionshinder. Fonden förvaltas av Kammarkollegiet, som också bevakar fondens rätt till egendom samt för fondens talan i mål och ärenden som rör fonden. Beslut om att fördela stöd ur fonden fattas av Arvsfondsdelegationen, vars ledamöter utses av regeringen. Arv som har tillfallit fonden får helt eller delvis avstås till någon annan, om det med hänsyn till uttalanden av arvlåtaren eller till andra särskilda omständigheter kan anses stämma överens med arvlåtarens yttersta vilja. Även i annat fall får arv avstås till arvlåtarens släkting eller någon annan person som har stått arvlåtaren nära, om det kan anses skäligt. Regeringen ska till redovisa hur fonden förvaltas och hur stöd fördelas från fonden. Motsvarande motionsyrkanden har behandlats av utskottet , i betänkande 2013/14:CU19. Utskottet hänvisade då, liksom tidigare, till dåvarande lagutskottets uttalande i betänkande 2005/06:LU10 om att det torde vara förhållandevis sällsynt att en person saknar andra, närmare anhöriga än kusiner och att det därför med fog kan antas att en arvsrätt för kusiner i det helt övervägande antalet fall inte skulle ha någon betydelse. Utskottet hänvisade vidare till lagutskottets påpekande om den lagstadgade möjligheten för Allmänna arvsfonden att, i de fall arvsfonden är närmast till arv, helt eller delvis avstå arvet till förmån för en kusin till den avlidne och att till detta kommer möjligheten för arvlåtaren att genom testamente förordna om vem kvarlåtenskapen ska tillfalla. Utskottet ansåg därför, liksom tidigare, att det inte fanns tillräckliga skäl för att ta något initiativ till att återinföra arvsrätt för kusiner. följde utskottets förslag. gav regeringen en särskild utredare i uppdrag att se över och analysera vissa frågor som rör Allmänna arvsfondens verksamhet i syfte att säkerställa att fondens medel används för den verksamhet som de är avsedda för samt att medlen hanteras och redovisas transparent, rättssäkert och opartiskt (dir. 2017:68). Utredaren skulle bl.a. föreslå hur ett villkor kan utformas som säkerställer att enbart organisationer som i sin verksamhet respekterar värderingar som präglar ett demokratiskt samhälle kan få stöd. I betänkandet En arvsfond i takt med tiden (SOU 2018:70), som redovisades , föreslår utredaren att det i lagen införs ett s.k. demokrativillkor som bl.a. tar sikte på mänskliga rättigheter. Utredaren har också analyserat kriterierna för stöd, övervägt frågor om arvsavstående och sett över vissa administrativa frågor. Förslag lämnas även i dessa delar. Betänkandet har remitterats, och remisstiden gick ut . Utskottet har som utgångspunkt inte någon annan uppfattning än den som tidigare gett uttryck för, nämligen att det inte finns tillräckliga skäl för att ta något initiativ till att återinföra arvsrätt för kusiner.