bet · H601SoU15 · 2019-04-15 00:00:00 — Man kan också behöva någon av insatser, till exempel FFT[5] eller IHF[6], som finns i kommun. Det är också så att det kommer fler ungdomar med begynnande problem. Vi upptäcker dem tidigare, vilket är bra. Vi tror att det delvis beror på att detta nu är känt. Det är alltså fler föräldrar som vet om att det här finns, så när de blir oroliga ringer de till oss. Det är ju rätt logiskt. Som vi har berättat samverkar vi kring den enskilde och familjen i högre grad, och BUP och kommunen lär av varandra. Delvis utbildar vi oss tillsammans, vi som jobbar med detta. Det sker naturligtvis inte fullt ut, men det finns vissa delar som medarbetare på både BUP och kommunen behöver. Vi tycker att samverkan fungerar bra och att vi som sagt lär av varandra, men det är fortfarande en verksamhet under uppbyggnad. Vi behöver därför göra fler saker tillsammans, och vi blev inspirerade av det här med mer integrerade behandlingsinsatser på olika sätt. Det tänker vi att vi kanske behöver titta mer på. Det sista jag vill ta upp är att vi ännu inte har kunnat redogöra för hur det går för de här ungdomarna men att det pågår forskning kring det via Linnéuniversitet. Där följer man de ungdomar som har gett samtycke till att vara delaktiga i en registerstudie. Jag vet inte riktigt när den ska vara klar, men den har hållit på ett tag. Vi hoppas på att få se resultatet – hur det har gått för ungdomarna – längre fram. Ordföranden: Då välkomnar vi socialminister , som ska berätta om regeringens syn på det som är vårt huvudämne – psykisk ohälsa och beroendeproblematik. Socialminister (S): Först och främst vill jag tacka både för att jag har fått möjligheten att komma hit och för att ni har tagit ansvar för att anordna den här hearingen. Jag vill också beklaga att jag inte har kunnat delta under ; jag har förstått att ni har haft intressanta samtal. Det går dock alltid att ta del av hearingar i efterhand, vilket jag kommer att göra. Psykisk ohälsa är ett växande folkhälsoproblem i . Jag som socialminister ser det som en av mina absoluta huvuduppgifter att ta mig an psykisk ohälsa, och jag vill att vi ska se det som just ett folkhälsoproblem – inte som ett isolerat sjukvårdsproblem eller som ett unikt socialtjänstproblem. Inte heller är de ungas psykiska ohälsa bara en fråga för skolan eller för barn- och ungdomspsykiatrin, utan det är ett folkhälsoproblem för vårt samhälle och för oss gemensamt – för skolan och arbetsplatserna, för psykiatrin och för . Dessutom ryms det, som ni alla vet, många olika saker inom det som kallas psykisk ohälsa. diskuterar vi samsjuklighet, alltså när en person har psykisk ohälsa i kombination med beroendeproblematik. Det är ett viktigt ämne – jag tror att ni håller med mig om att det är rent av livsviktigt. Det är också komplicerat och kräver väldigt mycket av oss som beslutsfattare, inte bara på nationell nivå utan naturligtvis även på regional och lokal nivå. Detta är också ett ämne som har präglats av ett stigma. Det har funnits ett stigma inte bara kring missbruk och beroende utan också kring psykisk ohälsa. Jag är alldeles övertygad om att just dessa samverkande faktorer och det dubbla stigmat har lett till att vi inte har diskuterat frågan om samsjuklighet tillräckligt. Det är nämligen vanligare än många kanske vet – drygt en tredjedel av alla som söker stöd för beroende eller missbruk har även en ångestsjukdom, och ännu fler har en depression. För den som har både psykisk ohälsa och beroende eller missbruk är det livsviktigt att samarbetet mellan landsting och kommun fungerar. Det är totalt irrelevant för den som är drabbad vem man ska peka på, utan det är någonting vi som beslutsfattare bara ska hantera. Det handlar om infrastrukturen bakom, som behövs för att välfärden ska kunna finnas där. riktlinjer gör gällande att behandling för beroende och psykisk ohälsa ska ske och samordnat. Både rapporter från våra myndigheter och vittnesmål från många berörda och deras anhöriga, bland annat dem jag ska träffa och ta emot ett upprop ifrån , visar att det alltför ofta inte fungerar. För personer som har både missbruk eller beroende och psykisk ohälsa är det inte bara viktigt utan avgörande att man behandlar den psykiska ohälsan och missbruket och samordnat. Det krävs ofta längre behandlingstider och ett stödjande och pedagogiskt förhållningssätt. Detta handlar helt enkelt om människor som behöver samhällets stöd extra mycket. Ändå vet vi att stödet brister. Det händer att personerna hamnar mellan stolarna, och när flera huvudmän ansvarar blir det ibland otydligt var gränserna går. När något är fleras ansvar slutar det ibland med att ingen känner och tar ansvaret alls. I de här fallen, när det handlar om människor som kanske behöver samhällets stöd mer än någonsin, blir konsekvenserna sådana som vi har kunnat ta del av här och som jag också vet är skälet till den här utfrågningen – fruktansvärda och oacceptabla. Vi måste gemensamt bli bättre. Jag vill upprepa att det gäller kommuner, stora som små. Det gäller landsting och regioner. Det gäller självklart också den nationella nivån, som jag representerar och ansvarar för. Vi behöver göra det tillsammans om vi ska ha framgång. Jag skulle förstås önska att det fanns ett färdigutrett förslag med förbättringar på mitt bord här och och som jag bara kunde gå fram med. Det finns inte . Men fick i uppdrag av regeringen att kartlägga förekomsten av just samsjuklighet i form av psykisk ohälsa och beroendeproblematik. ska också analysera hur samverkan mellan olika verksamheter fungerar och hur detta påverkar förutsättningarna för en god vård och omsorg och vid behov lämna förslag på hur vården och omsorgen kan förbättras genom samverkan. Jag ser mycket fram emot när det uppdraget ska slutredovisas, . Jag tänker att vi gör det gemensamt. Jag ser också framför mig att vi med hjälp av det uppdraget kommer att kunna ta tydliga steg mot att förbättra samverkan mellan de olika aktörerna och förbättra situationen och tillgängligheten till rätt vård för personer med samsjuklighet. Jag inledde med att säga att jag ser det här som ett folkhälsoproblem som inte är isolerat till vare sig vården eller . Så är det nämligen. Vi ska se till att var och en som behöver vård och stöd får det , men vi måste också se till att färre hamnar där. Å ena sidan ska vi stärka vård och stöd kring den som behöver det. Å andra sidan måste vi lyckas stärka det förebyggande arbetet. Vi vet att det finns en tydlig koppling mellan livsvillkor och hälsa i allmänhet och mellan livsvillkor och psykisk hälsa i synnerhet. För att på både kort och lång sikt minska den psykiska ohälsan behöver vi ha parallellt fokus på alla människors livsvillkor. Det gäller tillgänglig första linjens vård och specialiserad vård med hög kvalitet. Det finns inga enkla svar på hur vi löser vare sig den psykiska ohälsan i allmänhet eller den allvarliga situationen med samsjuklighet för personer med psykisk ohälsa och beroende. Men det är vårt ansvar – oavsett om det är svårt, oavsett om det är komplicerat, oavsett om vi ska göra det tillsammans på olika nivåer – att lösa också svåra problem. Vården och omsorgen måste fungera inte bara också utan i synnerhet för personer med komplex problematik, även om det kräver insatser från flera aktörer. Om vi menar allvar med vård efter behov är väl det här en grupp att verkligen utgå från. Jag har talat om problem . är det viktigt att göra det, att fördjupa sig i problemen för att komma överens om hur problembilden ser ut och på det sättet finna en väg, den bästa vägen, framåt. Jag vet att det i den här salen men också runtom oss utanför den här salen finns en beslutsamhet och en önskan att både förändra och förbättra för personer med samsjuklighet. Jag hoppas att vi har samma beslutsamhet när det gäller att arbetet inte bara handlar om vård och stöd utan också om att förbättra människors levnadsvillkor. Innan jag avslutar vill jag tacka socialutskottet för att ni anordnar den här utfrågningen. Jag vill också tacka alla berörda, alla organisationer och inte minst dem som jag ska möta på ett mer publikt sätt, för att de orkar och orkar berätta. Det är helt avgörande för att vi som sitter i de här husen ska kunna förstå bättre och utgå från hur det de facto ser ut. Jag vill verkligen tacka er för att ni orkar. Psykisk ohälsa, missbruk och beroende är områden som är belagda med stigma. Genom att människor, organisationer och individer vågar träda fram hjälper de andra att förstå att det man är med om delas av andra. Stort tack till alla inblandade! Ordföranden: har utskottets ledamöter och ersättare möjlighet att ställa frågor till alla som har medverkat och talat här samt till , till som finns i salen, till som satt på läktaren tidigare och till från den tidigare som också finns här. (S): Tack så mycket för fina föredragningar ! Jag tror inte att det är någon som är nöjd med hur situationen ser ut när det handlar om samsjuklighet i , även om vi här har fått ta del av väldigt bra exempel, inte minst från och . Jag har en fråga till , den tidigare missbruksutredaren. Tycker du, , att vi har tagit till vara de förslag som du lade fram i din utredning? : Det kändes som en ledande fråga. Jag tycker inte det. Jag är glad över att en hel del av förändringsförslagen är genomförda. Men några bärande förslag är inte det. En bärande fråga är att vi i bör, precis som 25 av 27 EU-länder, se beroende som en sjukdom. Det innebär att det ska vara sjukvården som tar ansvar för behandlingsinsatserna. Det tillämpas alltså i 25 av 27 länder. I och med det skulle vi också få en integrering när det gäller behandlingen för beroende, som egentligen är en psykisk sjukdom, och det som många har, nämligen depression och ångest eller ännu kanske svårare psykiska sjukdomar som vi hörde talas om här som schizofreni med flera andra psykiska åkommor. Utifrån den vetenskapliga litteratur vi har och utifrån vad vi har kunnat se internationellt och i är det i dessa fall viktigt med samordnade och samtidiga handlingar. Jag har varit med så länge att jag var med och utformade nuvarande socialtjänstlagen och hälso- och sjukvårdslagen . Jag gillade då utformningen av denna ramlagstiftning och tyckte att det var jättebra. I samband med , dryga , fick jag möjlighet att se över hur det fungerade och tvingades konstatera att synsättet kraftigt förskjutits när det gäller synen på vad beroende är och vilken typ av behandling man behöver. Det är inte en social fråga, så som det utformats i hittillsvarande lagstiftning. Precis som när det gäller annan psykisk sjukdom krävs en behandling med både medicinska och psykosociala insatser. Som svar på frågan kan jag säga att jag hoppas att tiden mognar. Många av exemplen och berättelserna som dragits här styr mot att vi behöver en nationell ordning och ett upplägg där vi drar konsekvensen av vad beroende är. För den som vill ta tag i det finns det också i ett färdigt lagförslag hur det utformas, som en pluslag till dagens socialtjänstlag och hälso- och sjukvårdslag. (L): Min fråga går till SKL. Den bygger på att ACT-teamet i uppmärksammade problemen med sekretesslagstiftningen, en välment lagstiftning som går människor emot. Med tanke på att SKL arbetar med att förverkliga SIP undrar jag om ni ser samma problematik. Behövs en översyn av sekretesslagen? , Kommuner och Landsting: När personerna själva vill att man ska samordna sig kring dem fungerar lagstiftningen med individuella planer och alla de där verksamheterna. När de inte vill det blir det problem. Jag stöter på många närstående som just säger att deras närstående har stora problem och behöver samordning men att personen inte vill samtycka till det. Det kan handla om den här gruppen som vi har pratat om . Men vi ser det också bland till exempel äldre, när man har tappat förmågan att bedöma sin egen situation. Då skulle vi nog behöva se över det där. Det kan också gälla barn. När föräldrarna inte är överens kan vi få samma problematik, att samordningen som behövs inte blir av. Det finns också saker som behöver ses över mellan LPT, tvångslagstiftningen inom psykiatrin, och LVM, missbrukslagen. Det är stora steg mellan frivillighet och när vi kan ta till tvång. Vi skulle behöva någonting däremellan. Då skulle sekretesslagstiftningen men säkert också en del andra saker behöva ses över. , Kommuner och Landsting: Jag vill tillägga en sak. I samband med den nya lagstiftningen om samverkan vid utskrivning från sluten hälso- och sjukvård har vi också märkt att sekretesslagen kan utgöra hinder för att få till snabb informationsöverföring mellan , hälso- och sjukvården och den öppna vården, vilket kan fördröja insatserna. Det finns alltså säkerligen skäl att se över den. (C): hade vi ett seminarium här i med ett antal mammor som har skrivit en antologi: Vi begravde våra barn. Vi har i en dödlighet i narkotikaberoende på 100 per miljon. EU-genomsnittet ligger på 20. Det är alltså fem gånger så högt i . Jag vill ställa en fråga till . Den bisarra uppdelningen i lagstiftningen som vi har är självklart en förklaring. Men vilka andra förklaringar finns det till att har fem gånger så hög dödlighet för en patientgrupp? För alla andra patientgrupper skulle larmklockorna ringa. Men när det gäller den här gruppen bryr man sig inte så mycket, och det är ingen som uppmärksammar det. Vad beror det på? Jag undrar vad säger. , : Det är väldigt stora, svåra och komplicerade frågor vi diskuterar här . När det gäller just den här formen av samsjuklighet är samverkan väldigt viktigt, precis som är inne på. Det kommer vi att titta på inom riktlinjerna som vi arbetar med. Jag tror att den omfattande siffran i säkert har flera olika förklaringar. Man behöver titta på det ur flera olika perspektiv. Jag tror inte att vi har ett samlat svar på exakt varför det ser ut på det sättet. Men det är något som vi definitivt måste ta med oss i det fortsatta arbetet. Det känns inte riktigt relevant att ha en sådan skillnad. (KD): Varmt tack till alla som har delat med sig, inte minst av egna erfarenheter och verksamheter ute i landet som fungerar på ett bra sätt. Det är glädjande för mig att ligger i framkant, eftersom jag är ledamot för för just . Så tack för det! Jag vill följa upp det som säger. Jag är själv beroendeforskare, och för mig är det självklart att beroende är en sjukdom. Det är en psykisk diagnos bland alla andra, och det krävs vård för att man ska komma vidare i livet på ett bra sätt. Jag skulle vilja ställa min fråga till socialministern. Är socialministern beredd att se över möjligheten för det som pratar om, att erkänna beroendesjukdom som en faktisk sjukdom? Och finns det möjligheter att se över om huvudmannaskapet kan vara en del av lösningen för att komma vidare med en mer sammanhållen beroendevård? Socialminister (S): Tack för frågan! Det är ett ganska bra tag sedan lämnade sin utredning. Jag var tvungen att googla hur länge sedan det var. Det närmar sig ändå . Det är beklagligt att den inte behandlades på ett bättre sätt när den lämnades. Det vill jag verkligen understryka. Som alla i känner till börjar det bli svårt att använda en utredning som har på nacken. Jag tycker i grund och botten att har gjort många kloka inspel; det var ett gediget arbete som gjordes. Vi behöver diskutera frågan såväl utifrån det som då gjordes som vad som är relevant och vad som behöver uppdateras. Som säger finns det en pluslag som man kan titta på. Men det är ett litet dilemma att utredningen inte hanterades bättre när den lämnades . Vi får helt enkelt ta nya tag. (M): Än en gång varmt tack för väldigt intressanta och informativa presentationer och extra varmt tack till som inledde och på något sätt satte oss precis där vi behöver vara. Det här understryker bara det uppenbara som vi har diskuterat så . Jag har varit politiskt aktiv . Oavsett om jag har suttit i socialnämnd, utbildningsnämnd eller vad det än har varit har det ständigt varit mer samverkan som har diskuterats. Det börjar kännas som något vi har pratat om väldigt länge, men vi har svårt att komma till skott. Hur glad man än blir av att höra om alla positiva delar, till exempel från och , understryker det också att det är ojämlikt i när det gäller vilken vård, vilket stöd och vilken hjälp man får. Därför är min fråga något bredare. Handlar det om ett samlat huvudmannaskap? Eller vad är det mer som vi politiker måste göra? Jag tror att vi är ett samlat gäng, oavsett vilka partier vi kommer från, som verkligen vill göra allt vi kan för att komma vidare i frågan. Jag skulle vilja att samtliga ni, utifrån era olika bakgrunder, ringar in vad det är som vi måste fokusera på just . Är det samlade huvudmannaskapet den enskilt största frågan? Eller vad mer behöver vi ringa in? , : Jag är lite försiktigt tveksam till om bara en förändring av huvudmannaskapet löser alla dessa problem. Jag tror att det krävs andra saker också. Men den ska vara huvudman som är bäst lämpad. Det är inte svårare än så. Jag delar uppfattningen att missbruk i det här fallet är, som man pratar om här, en sjukdom. Jag är inte medicinare själv, men jag delar den uppfattningen. Men jag kan som sagt inte bortse från att många av våra klienter, även ungdomar, har en omfattande historia inom hälso- och sjukvården. Och den har inte alltid varit särskilt framgångsrik. Det finns säkert många olika förklaringar till det. För att återknyta till det jag inledde med tror jag alltså inte att ett samlat eller annorlunda huvudmannaskap löser alla dessa frågor. , : Vi kan inte säga med någon säkerhet huruvida huvudmannaskap kommer att leda till det ena eller det andra. Det vi däremot vet är att vi har kommit en bra bit på vägen förutsatt att man arbetar mot ett gemensamt mål. Vi publicerar dessutom ganska många rekommendationer till såväl socialtjänst som hälso- och sjukvård. Många av dem hanterar just samverkansfrågor. Kan man få en förbättrad implementering av det vi rekommenderar i sammanhanget, som bygger på vetenskap och beprövad erfarenhet, tror jag att man har kommit en bra bit på vägen. Vi har, som socialministern sa, fått ett utredningsuppdrag om just samverkan som vi kommer att publicera . Där gör vi även en analys av kostnader för detta. Kanske kan vi vara lite tydligare i vårt svar i samband med det. Ordföranden: Jag är medveten om att myndigheterna arbetar under lagarna. Kommuner och Landsting arbetar på sina medlemmars uppdrag. , Kommuner och Landsting: Tydliggörande av ansvarsfördelningen och huvudmannaskap är väl en del, men som har sagts förut tror jag inte att det löser alla problem. kommer vi att ha ett fortsatt behov av samverkan mellan hälso- och sjukvård och socialtjänst, precis som när det gäller annan psykisk ohälsa. Det måste vi bli bättre på. Jag tror också att det handlar mycket om en förändrad syn på missbruk och beroende. Den måste präglas mer av vetenskap och beprövad erfarenhet snarare än politik och ideologi. Det här är ett område där det fortfarande finns ganska stora ideologiska motsättningar. Det behövs en syn som är mer präglad av vetenskap och beprövad erfarenhet tillsammans med tydliggörande av ansvarsfördelningen och huvudmannaskapet, plus att vi måste bli bättre på att samverka och samordna oss – för den enskildes bästa. , Kommuner och Landsting: Det som den nationella politiken kan göra är att fortsätta hålla ljuset på det här. Då gäller det att efterfråga resultat – Hur går det? – att fråga efter om det går framåt och vad som händer. Då kommer det nog också att behövas mer medel för forskning och uppföljning, så att vi vet vad vi gör för något. Mitt i den här diskussionen tänker jag, även om jag som läkare ser vilka möjligheter sjukvården har, att det sociala perspektivet är oerhört viktigt. Vi får inte tappa bort det. Det är svårt att hjälpa någon som inte har bostad, inte har ett sammanhang eller inte har ett nätverk. Vi måste se till att hålla hög standard även på de insatserna. , ACT-teamet: Jag har kontakt med och när det gäller integrerade insatser. Där satsar man många miljoner på att införa integrerade team, inte bara för dem som har de mest omfattande svårigheterna, som jag redogjorde för, utan även för personer som har inte riktigt så komplicerad problematik men där man behöver integrera. Där är det självklart att man har missbruksspecialister i det psykiatriska teamet som arbetar tillsammans med övrig kompetens. Flexibel ACT kallas det. (V): Tack för alla bra föredragningar! Och tack till er som sitter på läktaren! Det är ni som har initierat den här utfrågningen, kan man säga. Utan att medierna hade dragit i frågan hade vi inte suttit här. Den här gruppen, beroende och beroende med psykisk ohälsa, är en fråga som inte är aktuell . Den har, om vi ska vara ärliga, varit aktuell . Men vi har sällan diskuterat den här sortens frågeställningar i . Jag vill rikta min fråga till . Man kan se att ojämlikheten för den här gruppen är enorm när det gäller hälsa. Ojämlikheten över landet är också väldigt stor. Det kan inte bara handla om huvudmannaskap. Det handlar också om exempelvis resurser och resurstilldelning. Det jag, som har jobbat i beroendevården för ganska länge sedan, kan se är att man har trasat sönder väldigt mycket. Kan ni se att det också handlar om bristande resurser? De riktlinjer ni har är nämligen superbra. Men de följs inte. När jag ändå är på banan har jag också en snabb fråga till Sis. Ni har länge pratat om att ni inte mäktar med att ta hand om och fixa alla de personer som har just psykisk ohälsa och är inom Sis. Vad är er vision? Hur skulle ni vilja jobba med de frågorna? , : Tack för frågan! Vi har en vision och kanske till och med något mer än så, nämligen en ambition att tillsammans med SKL och ett antal sjukvårdshuvudmän försöka oss på någon pilotverksamhet där vi genom samlokalisering av framför allt barn- och ungdomspsykiatrin och vår verksamhet skulle kunna nå något av det som har redovisats från både och här . Det tror jag skulle kunna vara intressant. Det skulle kunna vara min vision. (MP): Tusen tack för oerhört bra dragningar! Jag är bara i det här utskottet. Jag vill framför allt säga tack till Sannes mamma som ställde upp och berättade om familjens situation i . Jag vill säga tack till på Hjärnkoll och alla andra som ställer sig upp och berättar om situationen. Det finns så många i samhället som man måste lyfta på. En sak var metoo-rörelsen, som man måste fortsätta prata om. En annan sak är de här frågorna, som vi måste prata öppet om för att kunna få förändringar till stånd. Med detta sagt har jag en fråga som jag inte vet vem jag ska rikta den till. Det kommer rapporter då och då. Senast var det ett inslag på TV4 om personer som placeras på LVU-hem. Men det finns problem med att det på de institutionerna är fullt med missbruk och knark som flödar. Vad gör man åt sådana saker? Det är inte särskilt stor mening att bli placerad om det ändå går att fortsätta missbruka och dela med sig av det. , : Vi har noterat att ett av våra fackförbund har gjort en medlemsenkät. Den har TV4 fångat upp . Vi har inte själva fått ta del av resultatet av enkäten. Därför är det lite svårt att kommentera. Jag ber helt enkelt att få återkomma. Ordföranden: Jag ska be att svarar på fråga. Jag missade det tidigare. , : Precis som lyfts fram är vi angelägna om att riktlinjerna implementeras. På det sättet kan vi stödja och åstadkomma en mer jämlik vård och omsorg över hela landet. För att göra det kommer vi sannolikt att dra igång en utvärdering av de riktlinjer som vi har tagit fram. Till varje riktlinje finns det nämligen kopplat indikatorer som gör att vi kan följa utvecklingen. Ett sätt för oss att stödja vården och omsorgen ytterligare är att undersöka hur arbetet går, hur man implementerar riktlinjerna och på vilka områden det behöver tillföras ytterligare resurser för att åstadkomma ännu mer resultat. Det är alltså något som vi på myndigheten just nu diskuterar att dra igång .