bet · H601KU27 · 2019-06-12 00:00:00 — I andra stycket anges att den som genom expropriation eller något annat sådant förfogande tvingas avstå från sin egendom ska vara tillförsäkrad full ersättning för förlusten. Ersättning ska också vara tillförsäkrad den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller en byggnad på ett sådant sätt att den pågående markanvändningen inom den berörda delen av fastigheten avsevärt försvåras eller att skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten. Ersättningen ska bestämmas enligt grunder som anges i lag. Enligt tredje stycket gäller dock att vid inskränkningar i användningen av mark eller byggnader av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl gäller vad som följer av lag i fråga om rätt till ersättning. Alla ska ha tillgång till naturen enligt allemansrätten oberoende av vad som föreskrivits ovan enligt fjärde stycket i samma paragraf. Bestämmelsen ändrades 2010 så att huvudprincipen om full ersättning vid expropriation och annat sådant förfogande tydliggjordes. Vidare infördes ett tillägg i bestämmelsen som innebär att vad som följer av lag gäller i fråga om rätt till ersättning vid rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl (prop. 2009/10:180 s. 163 f.). Regeringen anförde i propositionen att det var nödvändigt att tillsätta en utredning med uppdrag att se över den underliggande lagstiftningen för att ringa in de fall där ersättning bör lämnas trots att ett ingripande skett av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl (prop. s. 169 f.). Utredningen om ersättning vid rådighetsinskränkningar presenterade i betänkandet Ersättning vid rådighetsinskränkningar – vilka fall omfattas av 2 kap. 15 § tredje stycket regeringsformen och när ska ersättning lämnas? (SOU 2013:59) en sådan översyn. Utredningen ansåg att det dessutom fanns ett behov av att se över och föreslå ändringar i de bestämmelser som möjliggör rådighetsinskränkningar på grund av miljö- och hälsoskydd, men att en sådan översyn låg utanför deras uppdrag. riktade , på förslag av miljö- och jordbruksutskottet, ett tillkännagivande till regeringen om behovet av en utredning om kompensation vid inskränkningar i äganderätten. Miljö- och jordbruksutskottet konstaterade att visst utredningsarbete pågår när det gäller rådighetsinskränkningar i samband med inrättandet av vattenskyddsområden och rådighetsinskränkningar med stöd av artskyddsförordningen. Utskottet anförde att det emellertid även på andra områden finns anledning att granska och föreslå ändringar i de bestämmelser som möjliggör rådighetsinskränkningar av hälsoskydds-, miljöskydds- och säkerhetsskäl. Det var enligt utskottet angeläget att ta ytterligare initiativ för att i det sammanhanget utreda vilka slags kompensationsmodeller som skulle kunna utformas för att begränsa de ekonomiska förluster som markägare kan drabbas av till följd av rådighetsinskränkningar (bet. 2017/18:MJU19 s. 37 f., rskr. 2017/18:217). Socialdemokraterna, reserverade sig. Regeringen anför i skrivelse 2018/19:75 skrivelser till regeringen – åtgärder att det pågår ett arbete inom med att initiera en översyn av systematiken i fråga om bestämmelserna i om skydd av områden (s. 209). En utredning av vilka slags kompensationsmodeller som skulle kunna utformas för att begränsa ekonomiska förluster för markägare kan tas in i en sådan översyn. Punkten är enligt regeringen inte slutbehandlad. I det första tilläggsprotokollet till föreskrivs i artikel 1 att varje fysisk eller juridisk person ska ha rätt till respekt för sin egendom och att ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Dessa bestämmelser inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten. Egendomsbegreppet i artikeln har getts en vidsträckt innebörd. Med uttrycket egendom avses inte enbart äganderätt till fast och lös egendom i civilrättslig mening utan även fordringar och immateriella rättigheter. Av 2 kap. 17 § regeringsformen följer att begränsningar i rätten att driva näringsverksamhet eller utöva ett yrke får införas endast för att skydda angelägna allmänna intressen och aldrig enbart för att ekonomiskt gynna vissa personer eller företag. Av andra stycket följer att samernas rätt att bedriva renskötsel regleras i lag. Utskottet har behandlat frågor om stärkande av äganderätten , bl.a. i betänkandena /2000:KU11, 2002/03:KU26, 2003/04:KU12, 2005/06:KU17, 2007/08:KU11, 2008/09:KU17 och 2013/14:KU14. behandlade utskottet ett motionsyrkande om att inte alla fri- och rättigheter som är garanterade enligt regeringsformen har samma skydd mot rättighetsbegränsande lagstiftning. Utskottet uttalade då som sin uppfattning att bestämmelserna i 2 kap. 15 § regeringsformen om egendomsskydd är väl avvägda. Utskottet var inte heller berett att föreslå några ändringar i bestämmelserna i regeringsformen om förutsättningar för begränsningar av fri- och rättigheter. Utskottet avstyrkte det då aktuella motionsyrkandet, med en reservation från . Utskottet vidhöll med en reservation (M, C, L, KD) detta ställningstagande vid behandlingen av ett motionsyrkande om en äganderätts- och näringsfrihetskommission (bet. 2017/18:KU34). Att samhället värnar äganderätten och skyddar den enskildes egendom är betydelsefullt och ökar bl.a. förutsättningarna för näringsverksamheter i hela landet. Det behövs enligt utskottet ett väl avvägt regelverk som värnar äganderätten. Markägare och andra bör så långt det är möjligt behålla rådigheten över sin egendom. Olika former av beslut, exempelvis beslut om rådighetsinskränkningar till skydd för bl.a. miljö och hälsa, inskränker enskildas möjlighet att förfoga över sin egendom. Skyddet av värdefulla områden, arter och ekosystem bör enligt utskottets mening bygga på samarbete med markägare och respekt för äganderätten. Med ett stärkt egendomsskydd säkras viktiga naturtillgångar och en omställning till ett mer hållbart samhälle. Regeringen bör ta initiativ till en parlamentariskt sammansatt kommitté med uppdrag att se över och stärka det grundlagsreglerade egendomsskyddet. Motion 2018/19:2819 yrkande 112 bifalls därmed. Motionerna 2018/19:1328 yrkande 1, 2018/19:1842 och 2018/19:2694 yrkande 13 bifalls delvis. Utskottet ser inte skäl att ta initiativ till att det inrättas en sådan äganderätts- och näringsfrihetskommission som motionärerna efterfrågar. Motionen 2018/19:2812 yrkande 9 avstyrks därför. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om s.k. negativ föreningsfrihet. Jämför reservation 19 (M). m.fl. (M) begär i kommittémotion 2018/19:2812 yrkande 8 ett tillkännagivande om en översyn och ett förtydligande av skyddet för föreningsfriheten. Motionärerna anför att till skillnad från regeringsformen också reglerar rätten att stå utanför en organisation, dvs. en s.k. negativ föreningsfrihet. Motionärerna menar att både rätten att vara medlem i och rätten att stå utanför en förening förtjänar grundlagsskydd. Detta gäller enligt motionärerna särskilt mot bakgrund av föreningslivets starka ställning i . Enligt 2 kap. 1 § 5 regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad föreningsfrihet, dvs. frihet att sammansluta sig med andra för allmänna och enskilda syften. Enligt 2 kap. 2 § regeringsformen är varje medborgare gentemot det allmänna skyddad mot tvång att delta i en sammankomst för opinionsbildning eller i en demonstration eller annan meningsyttring. En medborgare är också skyddad gentemot det allmänna mot tvång att tillhöra en politisk sammanslutning, trossamfund eller annan sammanslutning för åskådning i politiskt, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende. I artikel 11.1 i anges att var och en har rätt till frihet att delta i fredliga sammankomster samt till föreningsfrihet, inbegripet rätten att bilda och ansluta sig till fackföreningar för att skydda sina intressen. I första hand innefattar artikel 11 en förpliktelse för staten att inte ingripa och förhindra sammankomster. har funnit att artikel 11 också skyddar rätten att inte vara medlem av en förening, den negativa föreningsfriheten. Stater får anses vara skyldiga att i viss utsträckning ingripa i relationer mellan enskilda för att se till att denna frihet respekteras, men när det gäller relationerna på arbetsmarknaden får staterna anses ha stor frihet att avgöra var gränserna ska gå för statligt ingripande och vilka medel som ska användas (, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 5 uppl., 2015, s. 522). I bok anges också (s. 516) att staten har en förpliktelse till positivt handlande eller med andra ord en förpliktelse att se till att enskilda inte hindras av andra att utöva sina rättigheter. Hur långt denna förpliktelse sträcker sig är enligt inte tydligt, och en plikt till statligt ingripande måste ofta balanseras mot andra likaledes konventionsskyddade intressen. Enligt artikel 14 i ska åtnjutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen säkerställas utan någon åtskillnad på grund av bl.a. politisk eller annan åskådning. I artikel 5 i den europeiska sociala stadgan anges att alla arbetstagare och arbetsgivare har rätt att fritt organisera sig i nationella och internationella sammanslutningar för att tillvarata sina ekonomiska och sociala intressen. Arbetsdomstolen (AD) prövade en fråga om granskningsavgifter i kollektivavtal 2001 (dom AD 2001 nr 20). Sådana granskningsavgifter togs även ut från oorganiserade arbetstagare. Domstolen fann att de löneavdrag för granskningsarvode som det var fråga om i målet inte kunde jämställas med tvångsanslutning till en organisation. Avdragen ansågs inte heller utsätta de oorganiserade arbetstagarna för tvång eller påverkan att bli medlemmar i förbundet. Förfarandet med avdrag för granskningsarvode var alltså enligt AD inte någon kränkning av deras negativa föreningsrätt. Frågan prövades av . I en dom konstaterade att uttagandet av granskningsarvodena genom löneavdrag innebar att de klagande hade frånhänts egendom och att detta varit lagenligt, men att en kränkning av egendomsskyddet likväl ägt rum eftersom åtgärden inte kunde anses stå i proportion till de allmänna syften som systemet med den kollektivavtalsskyddade rätten att ta ut avgiften avsåg att skydda. Staten ansågs här ha en positiv skyldighet att skydda klagandenas intressen. Den svenska domaren i var skiljaktig på så vis att hon, av de skäl domstolen hade anfört till stöd för sin bedömning att en kränkning av egendomsskyddet hade ägt rum, ansåg att en kränkning i stället borde ha ansetts ha ägt rum av den negativa föreningsfriheten, bl.a. med hänsyn till de relativt små belopp som klagandena hade frånhänts. Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkanden om negativ föreningsfrihet. Utskottet uttalade att den grundlagsskyddade föreningsfriheten ger skydd mot att det allmänna tvingar någon att tillhöra en sammanslutning för åskådning i politisk, religiöst, kulturellt eller annat sådant hänseende. På samma sätt är varje medborgare gentemot det allmänna tillförsäkrad föreningsfrihet, dvs. frihet att sammansluta sig med andra för allmänna och enskilda syften. Motionsyrkandena avstyrktes, med en reservation av (bet. 2011/12:KU14). Inte heller såg utskottet skäl att föreslå ett tillkännagivande om den s.k. negativa föreningsfriheten (bet. 2017/18:KU34). Motionsyrkandet om detta avstyrktes med en reservation (M, C, KD). Utskottet vidhåller sitt tidigare ställningstagande och avstyrker motionsyrkandet. Stöd till hågkomst av Förintelsen Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om stöd till ideella organisationers insatser i form av exempelvis hågkomstresor till minnesplatser. Jämför reservation 20 (C). m.fl. (C) begär i kommittémotion 2018/19:2861 yrkande 31 ett tillkännagivande om stöd till ideella organisationers insatser för ökad kunskap kring extremism och antisemitism genom exempelvis hågkomstresor till minnesplatser. Motionärerna anför att antisemitism och annan intolerans sprider sig och att det är viktigt att komma ihåg historien och att erbjuda trygghet till utsatta grupper. Forum för levande historia är en myndighet under . Myndigheten är ett nationellt forum som ska främja arbete med demokrati, tolerans och mänskliga rättigheter med utgångspunkt i Förintelsen. Myndigheten har särskilt till uppgift att informera om Förintelsen och kommunistiska regimers brott mot mänskligheten. Myndigheten inrättades 2000 sedan hade anslutit sig till Stockholmsdeklarationen. Enligt Stockholmsdeklarationen ska anslutna stater stödja minneshållande av, undervisning om och studier av Förintelsen. Syftet är att kunskaper om Förintelsen ska motivera människor att arbeta för alla människors lika värde. Stockholmsdeklarationen ligger till grund för det internationella samarbetet (). Forum för levande historia fick i uppdrag att stärka förutsättningarna för hågkomstresor till minnesplatser genom att vidareutveckla de strukturer som finns för att underlätta för skolor och andra att göra dessa resor 2018–2020 (regeringsbeslut , Ku2018/01169/DISK). I uppdraget ingår att uppdatera, vidareutveckla och sprida stödmaterial om hur resor kan genomföras samt att kvalitetssäkra och genomföra utbildningsinsatser riktade till pedagoger, rektorer och andra som har en viktig roll i genomförandet av resorna. Uppdraget var en del av en treårig satsning som ska ge fler möjligheten att besöka Förintelsens minnesplatser och få större kunskap om Förintelsen, antisemitism och rasism. beviljades Svenska kommittén mot antisemitism (SKMA) för ett projekt om att arrangera hågkomstresor till minnesplatser –2020. I projektet ingår bl.a. att genomföra ett utbildningsprogram för ungdomar i syfte att öka kunskapen om Nazitysklands förbrytelser mot judar, romer och andra grupper. Projektet syftar även till att öka ungdomars kunskap om antisemitism och rasism historiskt och . –2018 har haft ett särskilt uppdrag att utveckla det förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism, inklusive rasism och främlingsfientlighet, i skolorna, med stöd till lärare, fritidspersonal och socialarbetare. Kurser har bl.a. genomförts om att bemöta extremistiska miljöer samt för att förbereda lärare inför studieresor till minnesplatser (prop. 2018/19:1 utg.omr. 1 s. 53). En ökad kunskap och medvetenhet om sådana brott mot mänskliga fri- och rättigheter som Förintelsen är ett exempel på är enligt utskottet en viktig del i arbetet för att stärka skyddet för dessa rättigheter, demokratin och den fria åsiktsbildningen. Utskottet noterar att det pågår ett flertal uppdrag och satsningar som bl.a. innehåller utbildningsprogram och hågkomstresor till minnesplatser. Utskottet ser inte anledning till ett sådant tillkännagivande som motionärerna efterlyser. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att ska ta tillbaka ratificeringen av ett protokoll till om att öka effektivitet. Jämför reservation 21 (SD). m.fl. (SD) begär i kommittémotion 2018/19:1382 yrkande 1 ett tillkännagivande om att ska ta tillbaka sin ratificering av den deklaration som innebär att tidsfristen för att lämna in klagomål till minskas från . Motionärerna anför att i praktiken är svårtillgänglig för vanliga européer på grund av krångliga regler och begränsad kunskap. Det är därför enligt motionärerna viktigt att potentiella klagande har tillräckligt med tid efter en påstådd kränkning av deras fri- och rättigheter innan klagofristen löper ut. Målet att minska domstolens målbalanser uppnås bättre genom att domstolens kapacitet ökas. För att öka effektivitet ratificerade 2016 protokoll nr 15 om ändring av . Protokollet syftade till att öka effektiviteten hos bl.a. genom att tidsfristen för att lämna in ett klagomål till domstolen minskas från . beslutades om en följdändring i lagen om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. Regeringen framhöll i propositionen som en utgångspunkt att , för att även fortsättningsvis kunna axla sin roll som en garant för skyddet av grundläggande rättigheter, måste ges förutsättningar att fatta väl avvägda beslut inom en skälig tid. Regeringen påpekade även att protokoll nr 15 utgör en helhet som antingen ställer sig bakom eller förkastar. Det var därmed inte möjligt att ratificera endast vissa delar av protokollet. Avgörande för om bör ratificera protokollet var därför, enligt regeringen, om ändringarna i protokollet sammantaget innebär att domstolens möjligheter att slå vakt om skyddet för enskildas fri- och rättigheter stärks (prop. 2015/16:18 s. 16). Tidsfristen för att lämna in klagomål till minskades från med hänvisning till utvecklingen på kommunikationsområdet. Regeringen framhöll att klagofristen, även med den ändringen, är väl tilltagen och att ändringen inte gjorde att borde avstå från att ratificera protokollet (prop. s. 18). Utskottet instämde i de bedömningar som regeringen hade gjort i propositionen (bet. 2015/16:KU9 s. 7). Utskottet ser inte skäl att ställa sig bakom ett sådant tillkännagivande som motionärerna efterfrågar. Avd. II Förebyggande av våldsbejakande extremism Den nationella samordnaren mot våldsbejakande extremism En särskild utredare fick 2014 i uppdrag att i rollen som nationell samordnare förbättra samverkan mellan myndigheter, kommuner och organisationer på nationell, regional och lokal nivå när det gäller arbetet med att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Samordnaren skulle även verka för att öka kunskapen om våldsbejakande extremism och utveckla förebyggande metoder. I uppdraget ingick även bl.a. att stärka och stödja samverkan i arbetet med att värna demokratin mot våldsbejakande extremism på nationell och lokal nivå, inrätta en referensgrupp för kunskaps- och informationsutbyte, stödja aktörer som identifierar problem med våldsbejakande extremism lokalt och att genomföra riktade utbildningsinsatser (dir. 2014:103, dir. 2015:27, dir. 2015:86 och dir. 2016:43). presenterade den nationella samordnaren en nationell strategi mot våldsbejakande extremism. Strategin var disponerad med tre dimensioner – främjande, förebyggande och förhindrande (Ku2016/01651/D). Den främjande dimensionen innebär ett inkluderande demokratistärkande arbete för att skapa ett motståndskraftigt samhälle. Den förebyggande dimensionen riktas mot grupper och individer som är mottagliga för rekrytering till våldsbejakande extremism. Den förhindrande dimensionen är inriktad på åtgärder gentemot individer som befinner sig i våldsbejakande extremistmiljöer samt anhöriga till dessa. Samordnaren angav färdriktningen för det fortsatta arbetet genom vissa åtgärder på lokal nivå. Här kan nämnas att samverkan mellan kommunen och civilsamhället enligt samordnaren måste utvecklas, att samverkan ska ses som ett kommunalt ansvar, att det bör finnas en samordnare i varje kommun samt att kommunerna bör ha resurser för att ge stöd åt anhöriga. På nationell nivå räknades följande åtgärder upp: ̶ ett nationellt expertnätverk ska utveckla konkreta insatser ̶ kunskapsbaserade arbetssätt ska tillgängliggöras ̶ sjukvården bör inkluderas i arbetet mot våldsbejakande extremism ̶ befintliga riktlinjer för informationsdelning bör nå ut till alla verksamheter ̶ utbildning till berörda aktörer ̶ propaganda och medier – kunskap ska utvecklas för ett förebyggande arbete ̶ samordnarens insatser ska utvärderas. Den nationella samordnaren mot våldsbejakande extremism presenterade betänkandet demokratin mot våldsbejakande extremism – Nationell samordning och kommunernas ansvar (SOU 2016:92). I betänkandet föreslogs att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) fr.o.m. skulle ta över rollen som nationell samordnare för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. lämnade den nationella samordnaren slutbetänkandet demokratin mot våldsbejakande extremism – hinder och möjligheter (SOU 2017:110), som innehåller en slutredovisning av samordnarens arbete. Under rubriken behov i sammanfattningen anförs bl.a. att det finns ett mycket stort fortsatt behov av att stödja det lokala arbetet mot vålds-bejakande extremism, att kommunerna behöver handfast stöd i enskilda ärenden samt att det finns ett fortsatt behov av att utveckla den nationella samordningen. Samordnaren avslutade sitt arbete . inrättades ett Center mot våldsbejakande extremism vid (Brå). Center mot våldsbejakande extremism Center mot våldsbejakande extremism (CVE) ska från i huvudsak kriminalpolitiska utgångspunkter stärka och utveckla det förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism. Verksamheten syftar ytterst till att förebygga ideologiskt motiverad brottslighet och terrorism. Centret är placerat inom Brå och inrättades . CVE ska utveckla det kunskapsbaserade och sektorsövergripande arbetet med att förebygga våldsbejakande extremism på nationell, regional och lokal nivå. Detta ska bl.a. ske genom behovsanpassat stöd till lokala aktörer. CVE ska enligt 7 § förordningen (2016:1201) med instruktion för främja utvecklingen av förebyggande arbete på nationell, regional och lokal nivå verka för en högre grad av samordning och effektivitet i det förebyggande arbetet ge behovsanpassat stöd till kommuner, myndigheter och andra aktörer som i sin verksamhet hanterar frågor om förebyggande av våldsbejakande extremism samla och sprida kunskap om förebyggande av våldsbejakande extremism baserad på forskning och beprövad erfarenhet samt verka för en kunskapsbaserad praktik. Regeringens skrivelse 2014/15:144 I skrivelsen Åtgärder för att göra samhället mer motståndskraftigt mot vålds-bejakande extremism (skr. 2014/15:144) redovisade regeringen 21 åtgärder som den hade vidtagit för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Regeringen definierade våldsbejakande extremism som ideologier som bejakar och legitimerar våld som medel för att förverkliga ideologiska åsikter och idéer. De 21 åtgärderna syftar till att öka kunskapen om våldsbejakande extremism och att utveckla förebyggande insatser och metoder. Myndigheter, kommuner och det civila samhällets organisationer, inklusive trossamfund, ska genom dessa åtgärder mer samordnat och effektivt kunna bidra till att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Åtgärderna kan delas in i fem grupper. Nationell samordning för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism Regeringen anförde i skrivelsen att nyckeln till ett framgångsrikt före-byggande arbete mot våldsbejakande extremism är kunskap, ansvars-fördelning och en fungerande samverkan mellan relevanta myndigheter, kommuner och landsting. Det gäller i synnerhet statliga och kommunala myndigheter och förvaltningar som fritidsverksamhet, skola, socialtjänst och , de särskilda ungdomshemmen och Kriminalvården. Sam-verkan är nödvändig för att bygga upp ett arbete som värnar demokratin. Det behövs för att kunna motverka att våldsbejakande politisk och religiös extremism uppkommer, etableras eller breder ut sig. Det behövs också för att kunna göra insatser för personer som är i riskzonen för att ansluta sig eller som redan har anslutit sig till extremistiska rörelser samt för avhoppare från sådana rörelser. Det handlar om att skapa en samsyn om lokala problem och deras orsaker och om att mer effektivt ta vara på tillgängliga erfarenheter och kunskaper för att göra det förebyggande arbetet långsiktigt och kunskaps-baserat (åtgärd 1–4). Åtgärder för att värna demokratin och alla människors lika värde och rättigheter Åtgärder inom detta område har, anförde regeringen, en bred inriktning då de omfattar alla inom relevanta grupper, t.ex. alla elever, alla ungdomar, alla berörda yrkesgrupper och alla trossamfund.