bet · H601MJU5 · 2019-02-18 00:00:00 — I kommittémotion 2018/19:1284 av m.fl. (SD) yrkande 4 föreslås ett producentansvar för textilier för att stimulera till ökad återvinning och produktutveckling. Vidare föreslås i yrkande 5 i samma motion att det ska införas mål för insamling och återvinning av textilier. I kommittémotion 2018/19:2426 av m.fl. (C) yrkande 41 framhålls att ett stärkt producentansvar, för exempelvis textilier kan bidra till att sluta kretsloppet. Enligt motion 2018/19:2326 av och (båda MP) behöver ett system och teknik för återvinning av textilier komma på plats. Vidare lyfter motionärerna fram behovet av att stimulera innovation för nya hållbara material. För att åstadkomma detta bör regeringen ta fram en nationell strategi för hållbart mode. Flera motioner lyfter problemet med övergivna bilar, vilket ses som såväl ett miljö- som ett nedskräpningsproblem. I motion 2018/19:680 av m.fl. (S) föreslås att regeringen ser över möjligheten att komplettera producentansvaret med andra åtgärder som minskar problemet med övergivna bilar. I motion 2018/19:709 av och (båda S) pekar motionärerna på behovet av att se över vilka lämpliga åtgärder som kan vidtas med anledning av det växande problemet med avställda bilar. I motionerna 2018/19:1304 och 2018/19:1618 av m.fl. (S) lyfts fram att producentansvaret inte tycks ha tillräcklig effekt eftersom skrotbilar dumpas allt oftare och att incitamenten för att återvinna uttjänta fordon behöver öka. Enligt motion 2018/19:684 av (S) bör regeringen studera förutsättningarna för en skrotningspremie för personbilar i syfte att effektivt bidra till att få bort det stora antalet skrotbilar. I motion 2018/19:1834 av (M) framhålls att handeln med historiska fordon är global. För att underlätta för denna handel och värna det kulturarv som historiska fordon utgör bör därför regelverket för global handel med historiska fordon ses över. I motion 2018/19:1700 av (M) framhålls svårigheten i att uppskatta de framtida kostnaderna för återvinning av fritidsbåtar då deras livslängd är mycket lång. Motionären lyfter därför fram behovet av att se över lagstiftningen så att en systematisk återvinning av nedskräpande och uttjänta fritidsbåtar kommer till stånd. I motion 2018/19:1729 av (M) framhålls att det finns en reningsmetod som på ett miljövänligt sätt helt renar använd glykol, dessutom med begränsat avfall som följd av reningsprocessen. Det innebär att glykol kan återanvändas om och om igen. Mot bakgrund av det anför motionären att möjligheten att införa ett krav på återvinning av glykol bör ses över. Kompletterande uppgifter och tidigare behandling Skärpt materialåtervinningsmål och ökad återvinning EU:s förpackningsdirektiv (94/62/EG) harmoniserar bestämmelser om hanteringen av förpackningar och förpackningsavfall för att förebygga och minska inverkan på miljön i samtliga medlemsstater och i tredje länder. Syftet är att säkerställa en hög miljöskyddsnivå. Direktivet ska också säkerställa en fungerande inre marknad och undvika handelshinder samt snedvridning och begränsning av konkurrensen inom unionen. I direktivet fastställs åtgärder som i första hand ska motverka uppkomsten av förpackningsavfall. Enligt direktivet ska alla EU-länder samla in och materialåtervinna förpackningar. EU-länderna ska materialåtervinna minst 60 viktprocent av glas- och pappersförpackningarna, 50 viktprocent av metallförpackningarna och 22,5 viktprocent av plastförpackningarna. har gått ett steg längre och satt högre nationella mål än vad EU kräver. Enligt regeringsbeslut höjdes dessutom materialåtervinningsmålen i två steg. Den första höjningen skedde 2017 genom ändrade beräkningsunderlag. De nuvarande svenska målen gäller glasförpackningar (), plastförpackningar exklusive pet-flaskor (), pet-flaskor (), pappersförpackningar (), metallförpackningar exklusive pantburkar (), pantburkar (), träförpackningar () och totalt förpackningsavfall (). Den andra höjningen sker då de svenska materialåtervinningsmålen för glasförpackningar höjs till , plastförpackningar (exklusive pet-flaskor) till , pappersförpackningar och metallförpackningar (exklusive pantburkar) till . De nya förordningar som införts om producentansvar för förpackningar och för returpapper (SFS 2018:1462–1466 och 2018:1469) som trädde i kraft innebär att kravet på insamlingssystemens servicegrad skärps, bl.a. genom att returpapper och förpackningsavfall av de vanligast förekommande materialen ska samlas in fastighets- eller kvartersnära. Förändringarna syftar till att bättre tillgodose medborgarnas behov av en lättillgänglig insamling och att andelen avfall som materialåtervinns ska öka. Möjliggöra för fler aktörer inom avfallshantering och att sälja avfall vidare Ansvaret för insamling av avfall fördelas mellan kommuner, producenter och övriga avfallsinnehavare. Kommunerna ansvarar för hushållsavfall, producenterna för respektive produktgrupp som ingår i deras producentansvar och övriga avfallsinnehavare för allt annat avfall. Med hushållsavfall avses enligt 15 kap. 3 § avfall som kommer från hushåll samt därmed jämförligt avfall från annan verksamhet. Med avfall från annan verksamhet som är jämförligt med hushållsavfall menas avfall från industrier, affärsrörelser och annan likartad verksamhet som i renhållningssammanhang är jämförligt med avfall som kommer från hushåll. Det är sådant avfall som uppkommer som en direkt följd av att människor oavsett ändamål eller verksamhet uppehåller sig inom en lokal eller i en anläggning. Förarbetena anger särskilt restaurangavfall som exempel på jämförbart med hushållsavfall (prop. 1997/98:45 del 2 s. 184). Det avfall som genereras av industrin, affärsverksamhet, entreprenadverksamheter m.m. benämns ofta verksamhetsavfall. Sådant som klassas som verksamhetsavfall ska omhändertas av verksamhetsutövaren själv, dock på det sätt som anges i tillämplig lagstiftning (avfallsförordningen, SFS 2011:927). Till skillnad från hushållsavfall är verksamhetsavfall inte definierat i lagtext. Även om avfallet har ett ekonomiskt värde eller återanvänds klassas det fortfarande som avfall. Kommunen är skyldig att svara för bortforsling av hushållsavfall inom kommunen enligt 15 kap. 20 § . Vidare är det förbjudet för någon annan än kommunen, eller den kommunen anlitar, att transportera hushållsavfall. Kommunen bestämmer själv hur avfallshanteringen ska bedrivas: antingen i egen regi genom förvaltning, i eget eller samägt bolag eller genom uppdrag till en eller flera upphandlade entreprenörer. Det innebär att verksamhetsutövandet kan läggas över på ett kommunalt bolag. Kommunen förblir dock alltid huvudman för verksamheten och kan aldrig överföra sitt avfallsansvar till ett bolag. Ett flertal företag utför såväl insamling som behandling av avfall. Avfallsentreprenörer erbjuder servicetjänster till såväl kommuner som producenter för att samla in och behandla avfall. Det är dock de kommunala bolagen som i stort dominerar marknaden för behandling av avfall då de driver majoriteten av anläggningarna för biologisk behandling, avfallsförbränning och deponier. En majoritet av de svenska kommunerna anlitar däremot privata entreprenörer för att samla inv hushållsavfallet. För en ökad effektiv hushållsnära insamling, bättre samarbete mellan kommunala och producentansvarssystem, och för högre återvinning ska enligt januariavtalet införandet av nya samordnade krav på lägsta servicenivå för hushållens avfall, inklusive förpackningar, tidningar, grovavfall och farligt avfall, utredas. Huruvida digitala plattformar som förmedlar tjänster såsom upphämtning och transport av avfall till återvinningscentral bryter mot de regler som föreskrivs i är föremål för bedömning. beslutade i att förbjuda den digitala plattformen att förmedla transport inom av hushållsavfall till någon annan än de entreprenörer som anlitar eller har gett koncession för transport av avfall. Beslutet överklagades till i , som ännu inte fattat beslut i frågan. Det svenska pantsystemet regleras i förordningen (2005:220) om retursystem för plastflaskor och metallburkar. Förordningen fastslår att den som yrkesmässigt tappar konsumtionsfärdig dryck i plastflaska eller metallburk eller yrkesmässigt till för in konsumtionsfärdig dryck i en plastflaska eller metallburk ska se till att flaskan eller burken ingår i ett godkänt retursystem, om flaskan eller burken är avsedd för den svenska marknaden. Producentansvaret gäller vid import av plastflaskor eller metallburkar. Ifall utländska plastflaskor eller metallburkar förs in i för privat bruk finns inget krav på att dessa ska tas om hand inom ramen för retursystemet. Vad gäller mottagande av utländska burkar anförde miljöminister som svar på interpellation 2017/18:115 att innebörden av ett pantsystem är att den pant som konsumenten har betalat vid inköpet betalas tillbaka vid återlämnandet. Det svenska retursystemet tar emot de utländska burkarna i pantautomaterna och omhändertar dem på ett miljömässigt sätt. Systemet har anpassats på detta sätt för att möjliggöra ett bättre omhändertagande. Däremot betalas ingen pant ut i de fallen. Vidare anförde miljöminister att hon inte fått några rapporter om att det skulle förekomma stora problem med särskild nedskräpning i naturen av importerade aluminiumburkar eller petflaskor. Vad gäller petflaskor framhåller hon att det är ett globalt problem med nedskräpning av plast i haven och att regeringen här har beslutat om en rad åtgärder för att förebygga och åtgärda problemen. Förutom en särskild utredning om hur man kan minska de negativa miljöeffekterna av plast har regeringen också gett och Havs- och vattenmyndigheten i uppdrag att föreslå olika åtgärder för att minska nedskräpningen särskilt från plastavfall. I uppdraget ingår särskilt att se över och föreslå om det är lämpligt att ändra, utvidga eller föreslå nya pantsystem eller andra kompensationsmodeller för att minska nedskräpningen från plastavfall. Uppdraget ska redovisas . inledde en studie av förutsättningarna och utvärdering av olika alternativ för ett EU-gemensamt pantsystem för burkar. I studien, som publicerades , konstateras att sett till hela EU står importerade burkar för en mycket liten del av den totala mängden burkar (). Vidare konstateras att av all import av burkar görs till , och . I studien dras därför slutsatsen att ett EU-gemensamt retursystem inte kan anses vara kostnadseffektivt och proportionellt i relation till problemet. I stället föreslås i rapporten att fortsätter att söka en bilateral lösning med , då det största inflödet av burkar är från till . har uppmanat sina respektive länders regeringar att verka för ett gemensamt pantsystem för burkar och pet-flaskor. I en rapport från konstateras dock att det inte är samhällsekonomiskt lönsamt med en nordisk harmonisering av pantordningen, och har avslagit samtliga rekommendationer från . Rapporten lyfter dock fram att det skulle vara samhällsekonomiskt lönsamt att införa en harmonisering om och inkluderades i ett sådant system. Flödena av aluminiumburkar från gränshandeln (här delstaten i och ) till är ungefär tio gånger större än flödena av aluminiumburkar inom . Enligt uppgift från finns det inga planer på att införa ett nordiskt pantsystem. Ett sådant system anses svårt att administrera, och det saknas rapporter som visar att det skulle vara ett problem att importerade burkar inte återvinns och hamnar i naturen. Vidare understryks att det svenska retursystemet tar emot importerade burkar även om pant inte ges . Det pågår både ett arbete med frivilliga åtaganden att ansluta nya produkter till retursystemet och en diskussion om eventuellt utvidgade pantsystem till att inkludera ytterligare nya produkter. utredde retursystemet för dryckesförpackningar. I föreslås att det undantag från krav på att ingå i retursystem som finns (förordning 2005:220) för konsumtionsfärdig dryck som huvudsakligen består av mejeriprodukter eller grönsaks-, frukt-, eller bärjuice tas bort, och kan saftproducenter frivilligt anmäla sig till pantsystemet. Alla de större saftproducenterna har valt att ansluta alla eller vissa av sina saftprodukter. Genom batteriförordningen (2008:834) infördes ett producentansvar för batterier, där producenter och importörer ansvarar för såväl insamling, omhändertagande och slutförvaring av miljöfarliga batterier som informationsinsatser. Att införa pant på batterier har varit på förslag och diskuterats och var nära att genomföras , men i stället erbjöd handeln sig att själva ordna en insamling av nickel-kadmium batterier med högt satta mål. Argument som lyftes fram mot ett pantsystem var att ett sådant skulle leda till: uppkomst av onödig och kostsam byråkrati risk för att systemet missbrukas besvär för personalen i handeln. Förordningen (2014:1075) om producentansvar för elutrustning trädde i kraft . Syftet med denna förordning är att elektriska och elektroniska produkter ska utformas och framställas på ett sådant sätt att uppkomsten av avfall förebyggs och, i fråga om det avfall som ändå uppkommer, att producenter ska tillhandahålla system för insamling av avfallet, så att produkterna kan återanvändas eller återvinnas. Förordning syftar också till att all elutrustning som trots avfallsförebyggande åtgärder blir avfall ska hanteras på det sätt som ger bäst resultat för människors hälsa och miljön. Även lågenergilampor omfattas av förordningen för elutrustning. Vidare har och Havs- och vattenmyndigheten fått i uppdrag att föreslå konkreta åtgärder för att minska plastnedskräpningens negativa effekter på miljön. Myndigheterna ska bl.a. vid behov föreslå ändrade, utvidgade eller nya pantsystem för att minska nedskräpningen från plastavfall. Uppdraget ska redovisas till Miljö- och . I betänkande 2016/17:MJU15 redogörs för utskottets sammanträde då miljöminister och generaldirektör informerade om återvinningen av plast. Vid mötet framkom att pantsystem generellt sett fungerar bra, men det påtalades även att pantsystem framför allt fungerar som en modell för specifika och rena flöden. Miljöministern betonade att det är viktigt med rena avfallsströmmar så att produkterna som fås från återvinningen är lika säkra som de ursprungliga produkterna. Vidare nämndes det frivilliga åtagandet från branschen att utvidga pantsystemet för dryckesförpackningar till att även omfatta saftflaskor samt att branschen även funderar på andra möjligheter att förbättra återvinningen av produkter. I betänkande 2014/15:MJU8 konstaterar utskottet att har ett väl utvecklat system med producentansvar för elprodukter och batterier. Vidare anförs att ett arbete pågår med att öka återanvändningen och materialåtervinningen och att det även i fortsättningen är angeläget att motverka att elavfall och miljöfarligt avfall hamnar i soptunnan eller på annan inte avsedd plats. Detta skulle en pant för t.ex. mobiltelefoner kunna motverka. Utskottet var dock inte berett att föreslå att ett pantsystem för elprodukter införs. Enligt uppgift från pågår ett internt arbete med att förbereda genomförandet av EU:s reviderade avfallsdirektiv. I de diskussioner som pågår tas ett helhetsgrepp om frågorna, inklusive eventuellt utbyggda pantsystem. Än så länge finns inga uppgifter om hur en sådan utbyggnad skulle se ut eller om det skulle gälla nya produkter. I regeringsförklaringen anförde statsminister att fler steg ska tas för att göra det lättare att återvinna och återbruka, och att krav på pant ska införas för fler produkter. Vidare framgår av januariavtalet att regeringen åtagit sig att införa krav på pant som ska omfatta fler produkter, exempelvis batterier, mobiltelefoner och annan elektronik. Hållbar konsumtion av textilier Merparten av textilavfallet i uppkommer hos hushållen och klassas som hushållsavfall. ska, enligt EU:s avfallsdirektiv, ha infört ett nationellt insamlingssystem för textilier . fick i uppdrag av den dåvarande regeringen att utreda och föreslå åtgärder för en mer hållbar hantering av textilier och textilavfall. Uppdraget redovisades till Miljö- och . föreslår i utredningen ett nytt lagkrav på att sortera ut textilavfall från annat avfall. Som svar på skriftlig fråga 2016/17:341 om huruvida det pågår ett arbete på som rör en mer hållbar hantering av textilier och textilavfall anförde miljöminister att det är angeläget att det engagemang och de system som byggts upp på frivillig väg tas till vara. är det viktigt att klargöra hur systemet för avfallshanteringen ska se ut framöver. Det finns många aspekter att ta hänsyn till i utformningen av insamlingen, och det är viktigt att vi hittar en långsiktigt hållbar lösning. Vid det tillfället pågick ett analysarbete inom inför ett ställningstagande om hur den fortsatta processen ska se ut. Enligt uppgifter från fortgår diskussionen inom om hur avfallsdirektivets krav på insamling av textilier ska genomförs i . Som ett svar på de åtgärdsförslag som presenterades i utredningen gav regeringen ett uppdrag till att ansvara för att informationsinsatser genomförs för att öka kunskapen hos konsumenter för en mer hållbar konsumtion av textilier, genom t.ex. ökad återanvändning och återvinning. I regeringsuppdraget ska samarbeta med och Kemikalieinspektionen. ska redovisa uppdraget till (Miljö- och ) samt göra en delredovisning av arbetet . har tillsammans med Kemikalieinspektionen startat en dialog för en hållbar textil värdekedja med fokus på miljö och kemikalier. Dialogen sker i samarbete med aktörer inom textilområdet, såsom myndigheter, branschorganisationer, innovations- och utbildningsaktörer, forskare, frivilligorganisationer samt kommunföreträdare och andrahandsaktörer. På dialogmötena har deltagare möjlighet att diskutera metoder som minskar miljöpåverkan och kemikalieanvändning, verktyg, innovativa lösningar, medel som går att söka för utvecklingsarbete samt pågående forskning. Initiativet kommer från regeringsuppdraget om hantering av textilier som startades . Dialogen kommer att pågå med två dialogmöten , som kommer att belysa olika teman med koppling till hållbar hantering av textilier. I budgetpropositionen (prop. 2018/19:1 utg.omr. 20) framförs att det i och pågår ett intensivt arbete för att textilier ska återanvändas och återvinnas, i stället för att slängas i hushållsavfallet, samt att textil som nyproduceras bör vara giftfria. De nordiska miljöministrarna beslutade att anta en gemensam handlingsplan för hållbart mode och hållbara textilier. Det övergripande syftet med handlingsplanen är att till 2020 skapa en mer resurseffektiv och hållbar nordisk textil- och modebransch som är fri från särskilt farliga kemikalier. Ett av handlingsplanens fyra fokusområden är återanvändning och återvinning av textilier. Miljöministrarna i har också på svenskt initiativ skrivit brev till med en uppmaning om en skärpt lagstiftning för farliga kemikalier i textilier och om åtgärder för att förebygga textilavfall. Syftet är att ta steg mot en cirkulär ekonomi inom EU. godkände EU:s medlemsländer kommissionens förslag om att förbjuda 33 särskilt farliga ämnen och grupper som förekommer i textilier. Det är första gången som föreslagit ett så brett förbud när det gäller användning av farliga ämnen i konsumentvaror i EU:s kemikalielagstiftning Reach. har varit pådrivande för att få till en bred EU-reglering av farliga ämnen i textilier och stöttade kommissionens förslag. I betänkande 2017/18:MJU15 anförde utskottet att det är angeläget att konsumtionen av textilier blir mer miljömässigt hållbar. Utskottet välkomnade därför regeringens ambition att ska bli världsledande i hållbar produktion och konsumtion av textilier. I fråga om insamling och återvinning av textilier ansåg utskottet liksom regeringen att detta behöver förbättras. Av januariavtalet framgår att regeringen har åtagit sig att införa ett producentansvar för textilier. Hantering av uttjänta bilar regleras i EU-gemensam lagstiftning, och rådets direktiv /53/EG av om uttjänta fordon (nedan ELV-direktivet). Syftet med direktivet är att fastställa åtgärder som först och främst syftar till att förebygga uppkomsten av avfall från fordon. I svensk rätt har ELV-direktivet genomförts i förordningen (2007:185) om producentansvar för bilar, bilskrotningsförordningen (2007:186) samt förordningen (2003:208) om förbud mot vissa metaller i bilar. Uttjänta bilar klassas som farligt avfall tills de har tömts på farliga vätskor och komponenter. Bilar innehåller allt från oljor, batterier och elektronik till tungmetaller som bly och kvicksilver. Innehållet av farliga ämnen och komponenter tillsammans med höga återvinningsmål ställer stora krav på både producenter av bilar och dem som slutligen ska ta hand om de uttjänta bilarna. En producent ska utan ersättning ta emot en uttjänt bil för skrotning, om producenten tillverkat bilen i eller yrkesmässigt fört in den till , eller om det för bilen inte finns någon ansvarig producent. En producent får begära skälig ersättning om bilen saknar exempelvis motor, växellåda, katalysator eller andra sådana väsentliga och från ekonomisk synpunkt likvärdiga delar. fick 2014 i uppdrag att utreda finansieringslösningar för omhändertagande av övergivna uttjänta fordon och att lämna förslag på en lämplig ersättningsmodell. I rapporten bedömer att en producentfinansierad lösning kan öka incitamenten för producenterna att styra mot ökad resurseffektivitet och återvinning inom bilindustrin. Därför föreslås att en producentfinansierad fond inrättas. Sammantaget visar analysen av olika ersättningsmodeller att den producentfinansierade lösningen är samhällsekonomiskt mest lönsam. Fonden föreslås bestå av två delar. Den ena delen finansierar en ersättning till kommuner och till staten (och polisen) för omhändertagandet av övergivna uttjänta bilar. Den andra delen av fonden finansierar åtgärder som förebygger att uttjänta bilar överges. Vad gäller förslag till ersättningsmodeller för att kunna flytta och omhänderta övergivna fordon anförde miljöminister som svar på interpellation 2017/18:48 att möjligheten att flytta dessa fordon har utretts , senast av som bl.a. har tittat på olika möjligheter att finansiera kostnaden för att flytta och omhänderta de övergivna fordonen. De förslag till ersättningsmodeller som redovisas i rapporten syftar till att övergivna fordon ska kunna flyttas och omhändertas i större utsträckning än . I förslag ingår även förebyggande åtgärder så att fordon inte överges. förslag bereds nu i . Vidare anför miljöministern att andra myndigheter har lämnat in andra förlag till regeringen med andra förslag på möjliga sätt att finansiera detta, såsom ersättning via trafikförsäkringen, höjd avgift för hållbarhetskontroll, en insamlingskampanj eller att man använder någon av de registreringsavgifter som redan finns och gör ett tillägg. Ingen modell som vi har är helt enkel att genomföra. Av ELV-direktivet framgår att veteranfordon definieras som historiska fordon eller fordon med samlarvärde eller avsedda för museer som förvaras på ett förnuftigt och miljöanpassat sätt, antingen i körklart skick eller isärplockade i delar. Veteranfordon undantas från definitionen på avfall enligt avfallsdirektivet. Enligt föreskrifter (VVFS 2007:490 § 5) avses med ett historiskt fordon ett fordon som är av en årsmodell som är eller äldre och som i huvudsak överensstämmer med det utförande fordonet hade när det lämnade fordonstillverkaren. För att ett fordon ska bedömas utgöra en vara och inte avfall förutsätts att fordonet är fungerande eller behäftat med endast mindre och lättavhjälpta fel, alternativt att fordonet är isärplockat. Att fordonet bedöts vara farligt avfall kan bero på att det inte genomgått ett förfarande där farliga komponenter och vätskor avlägsnats. Om en bil inte anses uppfylla kraven för att klassas som veteranbil eller historiskt fordon, exempelvis på grund av att bilen varken anses vara i körklart skick eller isärplockad i delar, kan bedöma att bilen ska klassas som avfall och att hanteringen därmed ska följa ELV-direktivets regelverk för hantering av uttjänta bilar.