sou · H6B332 · 2018-04-24 00:00:00 — centraler och värmestugor för hemlösa byggdes upp av frivilligorganisationer och privata bolag. Som (1996) visar tillkom då många nya hyresförhållanden – specialkontrakt, lägenheter med sociala kontrakt, övergångslägenheter – som började ta hand om det växande antalet hemlösa. Den här typen av lösningar har sedan institutionaliserats och expanderat. Systemet är svårt att ändra på så länge det inte finns några starka incitament för fastighetsägarna att hyra ut direkt till de hemlösa. Kommunerna är säkra hyresgäster. får bära ansvaret om problem i boendet uppstår och grannar klagar. I arbete med enskilda hemlösa förekommer två huvudstrategier nämligen den s.k. trappstegsmodellen och Bostad först. Trappstegsmodellen är den vanligaste metoden i och först har Bostad först börjat introduceras i ett antal kommuner, men når bara en liten andel av dagens hemlösa. Trappstegsmodellen innebär att man använder sig av både mycket tillfälliga övernattningsmöjligheter som härbärgen, hotell och olika typer jourboenden och olika typer av träningslägenheter, referensboende och sociala kontrakt. Som nämnts inledningsvis är det frågan om svaga kontraktsförhållanden och kommunen eller tecknar avtal med fastighetsägare och hyr ut i andra hand till människor som inte anses kunna få ett eget kontrakt. Den bärande tanken bakom boendetrapporna är att de hemlösa successivt ska tränas i att klara ett eget boende och därmed avancera till högre nivåer. Från temporära boendeformer som t.ex. härbärgen ska man kvalificera sig uppåt via kategoribostäder, sociala kontrakt osv. för att nå översta trappsteget. För att kunna flytta vidare i boendetrapporna måste man uppfylla olika typer av krav. Kraven kan variera mellan kommuner. Systemet med boendetrappor har inte löst den svenska hemlösheten och det finns inga vetenskapliga bevis för att det är den mest effektiva modellen. Forskare har visat att i stället för att underlätta en återgång till den ordinarie bostadsmarknaden, utgör systemet snarare ett hinder än en lösning på problemen (Knutagård ). Nackdelen med boendetrapporna är att det tar att nå ett eget boende, trots dokumenterad skötsamhet i boendet. Det är få personer som når översta trappsteget. De hemlösa måste flytta runt för att kvalificera sig till ett avancemang till ett högre trappsteg. Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och Det innebär byten av boenden. De hemlösa får svårt att rota sig och bygga upp stabila sociala kontakter. Det förstärker lätt en stigmatisering. Människor i boendetrapporna utsätts för fler krav än boenden i vanliga bostäder. Systemet skapar inlåsningsmekanismer och fungerar inte som det är tänkt, dvs. att man successivt ska avancera från lägre till högre steg. Många fastnar i trappan och det är vanligt att människor flyttas neråt. Dessutom är trappstegssystemet dyrt och krångligt och tenderar snarare att öka än att minska hemlösheten (Knutagård ). Internationellt har hotell- och härbärgessystemet varit föremål för mest forskning. Det talas om härbärgeseffekter som en viktig orsak till att människor blir kvar i hemlöshet (Hopper 1990; 1991). Direkta effekter innebär att hotell- och härbärgessystemet åsamkar de hemlösa skador som gör det svårt för dem att återvända till ett vanligt liv. Indirekta effekter innebär att själva systemets existens kan leda till att fastighetsägare blir mer benägna att avvisa eller vägrar att släppa in vissa hyresgäster med vetskap om att de slipper hamna på gatan. Avsikten är att hotell- och härbärgesboende skall vara av tillfällig karaktär. Klienterna skall slussas vidare till andra boendeformer. Men ofta blir det inte så utan gästerna blir kvar . Housing First eller Bostad först utvecklades i på 1990- talet, men har sedan spridit sig till flera västländer, varav en del har antagit Bostad först som en nationell strategi. Att arbetssättet börjat tillämpas i våra nordiska grannländer har att göra med ett missnöje med hur delar av den tidigare förda hemlöshetspolitiken fungerat. Den hemlöshetspolitik som utformades i många västländer bygger ofta på akutlösningar och en trappstegsmodell där de hemlösa stegvis skulle kvalificera sig för en bostad. Synsättet bakom Bostad först är att en egen bostad på vanliga hyresvillkor är en förutsättning för att andra eventuella problem skall kunna åtgärdas. De hemlösa ska därför först erbjudas en fast bostad under vanliga hyresvillkor och därefter få det stöd i den form och omfattning som de själva väljer. Ofta sätter man in mycket stöd och hjälp i början för att kunna trappa ner stödet efterhand. En viktig uppgift är att förebygga vräkningar och särskilt vräkningar av barnfamiljer. Det är dock bara en liten del av hemlösa som Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och får ta del av något utvecklat program som bygger på grundprinciperna för Bostad först. Hemlöshet drabbar inte bara de hemlösa utan också barn och övriga familjemedlemmar. Även om det har varit svårt att få upplysningar från uppgiftslämnarna i de nationella kartläggningarna, visar det sig att många hemlösa har barn. En del av de särskilda satsningar på försöksprojekt som regeringen har gjort har riktat sig mot arbetet med barnfamiljer, som jag ska återkomma till. Projekten har bland annat arbetat med att återupprätta brutna familjerelationer. Andra försöksprojekt har handlat om att förebygga hemlöshet genom samarbete med kronofogde och hyresvärdar för att få tidiga indikationer på att inte allt står rätt till. visar i rapporten vuxnas boende 2017 att 213 000 unga vuxna bor hemma hos sina föräldrar trots att de hellre skulle bo på ett annat sätt och det är en grupp som inte hamnar i hemlöshet därför att föräldrar har möjligheter att låta dem bo hemma. Men alla har inte dessa möjligheter. Migranter som kommer till eller andra utan sociala nätverk är andra exempel på människor som lätt kan hamna i riskzonen för hemlöshet eller i allvarlig materiell fattigdom. Enligt analyser av den sekundära bostadsmarknaden och kartläggningar har andelen hemlösa som inte har några andra problem än att de inte kan få en bostad ökat och kan det handla om 30–av de hemlösa enligt bedömningar. Det är svårt att få säkra siffror, inte minst därför att hemlösheten i sig orsakar många problem. , som gör kartläggningar av hemlöshet skiljer mellan strukturell och social hemlöshet, visar att den strukturella hemlösheten har ökat kraftigt . är denna hemlöshet den klart främsta orsaken till hemlöshet i . Den har ökat med drygt 3,5 gånger (Statistik 2017). Även om uppskattningen av Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och andelen strukturellt hemlösa skiljer sig åt i olika undersökningar är det uppenbart att den har ökat. I kartläggningar får uppgiftslämnarna uppge orsakerna till att människor befinner sig i hemlöshet. Problembilden har efter hand förändrats i och med att nya grupper kommit att räknas som hemlösa. är det frågan om en sammansatt problembild. Problemen kan handla om skilsmässa eller våld i nära relationer, ekonomiska problem och skulder som gör att de inte klarar de krav som hyresvärdarna ställer. Nyanlända invandrare kan ha svårt att få bostad då de inte har några tidigare referenser till bostadsmarknaden. Det finns också hemlösa som inte kan få bostäder på grund av andra problem som missbruk och psykisk sjukdom. Ju längre en person är i hemlöshet, desto större är risken att man utvecklar olika problem. En av de viktigaste åtgärderna för är att se till så människor inte hamnar i hemlöshet genom att identifiera riskgrupper och hitta tidiga indikationer på sådana utlösande faktorer som kan leda till hemlöshet. Insatser mot och förslag för att förebygga hemlöshet Det saknas inte förslag på hur hemlösheten ska förebyggas och utrotas det senaste kvartseklet. Det genomgående dilemmat som lyfts fram är att i praktiken fått bära ett stort ansvar för de hemlösas bostadssituation, men förfogar inte över de bostadspolitiska instrumenten som skulle kunna trygga ett reguljärt boende. I princip alla förslag har också gått ut på att åtgärdsnivåer, sektorer, organisationer, myndigheter och politikområden måste samordnas på ett bättre sätt och en tydligare organisation måste skapas för samhällets hemlöshetsarbete, liksom en bättre långsiktighet. De mest omfattande och helhetstäckande förslagen för hur samhället ska förebygga och minska hemlösheten har den parlamentariska , som tillsattes 1998, levererat. Kommittén tillsattes ”för att i dialog med myndigheter och organisationer föreslå och initiera åtgärder för att förhindra hemlöshet och skapa en bättre organisation för hemlöshetsarbetet” (SOU 2001:95). Kommittén hade förslag på en helhetslösning som rörde både statens, kommunernas och ansvar. Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och den att starkare incitament skulle skapas för att stimulera fysisk planering och bostadsbyggande. Dessutom föreslogs att en bostadsanvisningslag skulle återinföras, så kommunerna fick större möjligheter att fördela bostadsbolagens lägenheter för att underlätta för resurssvaga hushåll att komma in på den ordinarie bostadsmarknaden. Kommittén ville också förstärka de hemlösas rättigheter genom ett tillägg i socialtjänstlagen som tydligare markerade rätten till bostad. Dessutom efterlystes en nationell strategi för hemlösheten. Eftersom hemlösheten berör många olika myndigheter lämnades förslag om att åtgärdssystemet skulle samordnas på ett bättre sätt och det borde finnas en mer långsiktighet i planeringen i arbetet mot hemlöshet. Kommunerna borde arbete med konsekvensanalyser av olika åtgärders effekt och kostnader. kom också med en rad andra förslag om kunskapsutveckling och bättre planeringsförutsättningar för att kunna angripa de mekanismer som skapade och vidmakthöll hemlöshet. Man ville också att kommunerna i högre utsträckning skulle arbeta med metoder som hade vetenskapligt stöd och exempel från andra länder spreds av kommittén (Busch-Geertsema 2005). De flesta av de förslag som utredningen lämnade kom inte att realiseras, till exempel förslaget om behovet av starkare incitament för ökat bostadsbyggande, att i lag stärka de hemlösas rättigheter eller att återinföra en bostadsanvisningslag. Däremot förverkligades några av de andra förslagen, bland annat att regeringen skulle fortsätta att satsa pengar för att utveckla metoder och sprida kunskap på det lokala planet i syfte att stimulera metod- och kunskapsutveckling och sprida goda exempel till berörda kommuner hur de kunde arbeta förebyggande (2006). Kunskapsläget om hemlösheten har också blivit bättre. har till exempel fått i uppdrag att beräkna och analysera kommunernas kostnader för den sekundära bostadsmarknaden och kommunernas kostnader i övrigt för personer som inte har en egen bostad till exempel i regleringsbrevet 2015 (2015 c). Bara kommunernas boendelösningar för personer utanför den ordinarie bostadsmarknaden beräknas kosta 5,3 miljarder . Lägger man till de totala samhällskostnaderna som inte beräknat blir kostnaderna betydligt högre. Statliga myndigheter har också senare kartlagt hemlösheten med uppgifter på kommunnivå, gett ut kunskapsöversikter, visat hur kom- Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och munerna kan göra effektutvärderingar och så vidare. och har fått uppdraget att serva kommunerna med statistik och även Länsstyrelserna har uppgiften att bidra med planeringsunderlag till kommunerna för att de bättre ska kunna planera bostadsbyggandet och därigenom minska hemlösheten. De lokala hemlöshetsprojekten, som blev ett resultat av arbete, har utvärderats och sammanfattats av (2006 b). Bedömningarna och slutsatserna sammanfattas i nio punkter som också kom att utgöra nationella rekommendationer. Det konstateras att hemlöshet berör olika politikområden som t.ex. hälso- och sjukvårdspolitik, bostadspolitik, integrationspolitik och många olika kommunala verksamheter. För att lösa frågan krävs det samverkan. efterlyser därför en sammanhållen politik både centralt och lokalt. Man vill att hemlöshetsfrågan skall lyftas fram och ges större tyngd inom den kommunala planeringsverksamheten och synpunkter bör väga tyngre i de nämnder som har hand om fysisk planering och bostadsbyggande. Ett problem som också pekar på är att saknar verktyg för att säkra bostadsförsörjningen eftersom man inte kan påverka fördelningen av lägenheter eller hyresvärdarnas kvalifikationskrav. presenterade regeringen den nationella strategin Hemlöshet – många ansikten, mångas ansvar – en strategi för att motverka hemlöshet och utestängning från bostadsmarknaden. Strategin var tidsbegränsad –2009. Syftet med strategin var att skapa en struktur åt arbetet med de hemlösa. Strategin byggde på fyra mål som gick ut på att hemlösheten skulle minska och inga barn skulle vräkas (2007). fick i samband med strategins tillkomst i uppdrag att i samråd med , , Kriminalvården samt Kommuner och Landsting leda, samordna och koordinera ett fortsatt arbete mot hemlöshet samt att motverka vräkning och hemlöshet bland barn. Dessutom skulle fördela till olika utvecklingsprojekt i kommunerna som skulle stödja de olika målen i regeringsstrategin (2007; 2008 a–c; 2010). Utvärderarna fann att strategin misslyckats med att uppfylla de fyra målen. Hemlösheten hade inte minskat och vräkningar av barn- Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och familjer fortsatte, även om antalet minskat. Utvärderarna pekade dock på vällovliga försöksverksamheter men flera av dem hade svårt att överleva när de statliga projektpengarna tog slut och projekten integrerades i den dagliga verksamheten. Omsättningen av personal, omorganiseringar och andra akuta problem kom att överskugga hemlöshetsfrågan (Denvall m.fl. 2011). En del av försöksprojekten som beviljades medel arbetade med boendelotsar, boendeteam, case management, oftast ACT-team (assertive community treatment) för att undvika nackdelarna med specialiseringen och många myndighetskontakter. Det samordnande och behandlande ansvaret togs av lotsarna eller teamen i försöks- och träningslägenheter och de arbetade också med vräkningsförebyggande arbete. Andra lovande projekt var till exempel hjälp med skuldsaneringar. Skulder bedömdes som ett viktigt hinder för att bli godkänd som hyresgäst. Projekt med vräkningsförebyggande arbete visade också framgångar. En viktig erfarenhet var att människor som av någon anledning blir hemlösa snabbt blir hjälpta tillbaka till bostadsmarknaden. Men det finns också en grupp som aldrig kommit in på bostadsmarknaden och det kräver andra förhållningssätt. tillsatte regeringen en nationell hemlöshetssamordnare, med uppgiften att ge kommunerna stöd i deras arbete med att motverka hemlöshet och ”skapa långsiktiga och hållbara strukturer och fungerande rutiner i arbetet samt uppmärksamma det vräkningsförebyggande arbetet.” fick länsstyrelserna ett regeringsuppdrag att analysera hur kommunerna arbetade med att motverka hemlöshet, och Länsstyrelserna skulle lämna stöd i arbetet med att planera bostadsförsörjningen. I hemlöshetsamordnarens slutrapport (2014) lämnas en rad förslag som baseras på besök i ett fyrtiotal kommuner, samt besök hos myndigheter, intresse- och frivilligorganisationer, kommunala bostadsbolag, privata fastighetsägare och andra aktörer. I rapporten konstateras att hemlösheten inte kan lösas enbart av , vilket är fallet i många kommuner. Frågan berör i hög grad ”situationen på arbetsmarknaden, inriktningen på integra- tions-, utbildnings-, hälso- och sjukvårdspolitiken och framför allt Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och bostadspolitiken” (s. 9). Samordnaren slår fast att det måste ske en samordning mellan och stadsbyggnadsförvaltningen i kommunerna men också mellan kommunala bostadsbolag och privata fastighetsägare. Hemlöshetsfrågorna måste strategiskt lyftas upp på kommunledningsnivå där frågor om den övergripande bostadsförsörjningen befinner sig. Samordnaren menar också att kommunerna kan öka ägarstyrningen över sina egna bolag och kommunerna ”kan understryka bolagens sociala ansvar och ge direktiv för hur många nya bostäder de ska bygga” (s. 14). De besökta kommunerna har uppgett att privata fastighetsägare är skeptiska till att hyra ut lägenheter för klienter. Det behöver också ske en samordning på nationell, regional och lokal nivå för att trygga bostadsförsörjningen också för grupper som har en mindre betalningsförmåga för att klara dagens hyreskostnader. Vid kommunbesöken har framkommit att det råder brist på hyresrätter med överkomliga hyresnivåer i de besökta kommunerna. Trångboddheten är ett annat stort problem, som kan skapa hemlöshet (2016). Samordnaren vill vidare att kostnaderna för hemlösheten analyseras bättre, att det vräkningsförebyggande arbetet förbättras och att de preventiva åtgärderna överlag ges större utrymme genom att identifiera olika riskfaktorer och att en större stabilitet och långsiktighet skapas i hemlöshetsarbetet. får alltså kommunernas socialtjänst lägga ner stora resurser på att ordna tak över huvudet eller agera hyresvärdar och bostadsförmedlingar för klienter som saknar bostad. Systemet med social housing, som innebär lågprisbostäder för speciellt utsatta grupper, som är vanligt i flera andra länder, har ibland lyfts fram som en lösning i när vi inte lyckats få bukt med hemlösheten. Hemlöshetssamordnaren diskuterade denna lösning. Frågan blev också aktuell 2015 efter att lämnade över sin , där myndigheten skrev: uppfattning är att staten behöver initiera processer så att bostäder byggs för de hushåll och grupper som har de lägsta inkomsterna, vilket i praktiken betyder en modell för bostadsbyggande som riktar sig mot specifika målgrupper och inte till alla hushåll (s. 11). Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och Förslaget blev omdiskuterat. En ren social housing är behäftad med en rad problem med stigmatisering och inlåsningseffekter och tycks inte ha så starkt politiskt stöd i . Den svenska bostadspolitiken har och inte minst under miljonprogrammet fokuserat på utbudssidan och syftat till ett varierat bostadsbestånd. Projektchef och professorn i fastighetsekonomi skrev i artikeln ”Markplanera för alla plånböcker och preferenser” att stadsplanering och markpolitik måste styras av målet att alla grupper ska kunna hitta en bostad på marknaden. Både den som vill bo i hyreshus och den som vill äga, både den som har en hög inkomst och den som har en låg inkomst. /…/ Finns det bara ett tillräckligt stort utbud kommer marknaden att fungera för alla (Blomé & 2017). Författarna menar till och med att om inte kommunerna har ett stort markinnehav och privata markägare inte vill ha sin mark planlagd bör kommunerna expropriera mark. I övriga nordiska länder har man arbetat med mer långsiktiga nationella strategier och större satsningar på större försöksverksamheter. Det finska systemet utvärderades till exempel av en internationell utvärderingsgrupp (Please m.fl. 2015). tycks uppnått ett rejält trendbrott i utvecklingen av hemlösheten. Dels anses det bero på att det skett ett skifte från en trappstegsmodell i hemlöshetsarbetet till Bostad först-principen i kommunerna, dels har miljöministeriet arbetat med en nationell strategi som har finansierat olika bygg- och bostadsprojekt i kommunerna. Även i rekommenderar, i sina nationella riktlinjer för behandling av missbruk och beroende, boendeinsatsen Bostad först eftersom den anses ge god effekt på boendestabiliteten, även om det vetenskapliga underlaget är begränsat eftersom insatsen inte fått så stor spridning här. Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och , (1991). Gimme Shelter: A Social History of Homelessness in . Blomé, , Hans (2017). Markplanera för alla plånböcker och preferenser. Dagens Samhälle, nr 40. Busch-Geertsema, (2005). Från härbärge till egen bostad. Uppföljning av projektet H 13 i . Lag (2016:38) om mottagande av vissa nyanlända invandrare för bosättning. (2008). Hyreskontrakt via kommunen – Sekundära bostadsmarknaden . (2009). Bostadsmarknaden –2010. Med slutsatser från bostadsmarknadsenkäten . (2010). Trösklar till bostadsmarknaden: om hemlöshet som ett bostadsmarknadsproblem. (2011). Sociala hyreskontrakt via kommunen. Den sekundära bostadsmarknadens kvantitativa utveckling . (2014). Uppföljning av den sekundära bostadsmarknaden (2015 a). Boendesituationen för nyanlända Slutrapport. (2015b). Behov av bostadsbyggande (Rapport 2015:18). (2015c). Andrahandsmarknaden: hyror, utbud och institutioner. (2016). Trångboddheten i storstadsregionerna. (2017). Bostadsmarknaden med slutsatser från . , (2013). Boendets nyliberalisering och sociala polariseringen i . I Fronesis: Hemmet och bostaden, nr 42–43 s. 151–170. Dagens Samhälle (). Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och Dear, , . (1987). Landscapes of Despair. From Deinstitutionalization to Homelessness. Denvall, , , , , , , , Hans (2011). Utvärdering av ”Hemlöshet – många ansikten, mångas ansvar”. Dyb, , (2007). Impact of Service Procurement and Competition on Quality and Standards in Provision. , Volume 1, . Grander, (2015). Samhällsansvar på affärsmässiga villkor – tolkningar och konsekvenser av lagen om kommunala bostadsaktiebolag. I , (red. ), Nyttan med allmännyttan. Hopper, (1990). Public Shelter as ”a ”: Homeless men in Historical Perspective. , 46 (4): 13–29. (2017). Unga vuxnas boende 2017 /bostadspolitik/rapporter/ ungavuxna2017/ (Hämtat ). , , (1999). Exploring the new terrain. : Policy Press. Knutagård, , (2007). som vandrande lösning. Sociologisk forskning, (4): 30–57. Knutagård, (2009). Hemlöshetsarbetets organisering, kategoriseringar och förklaringar. Kommunallagen (1991:900) 16 §. , Hans & , (2007). Bostäder på marknadens villkor. , (2001). I: (red.) Den nya bostadspolitiken. Motion 1991/92:So213 De hemlösas situation. , (2017). 99 Yers of the Housing Question in . Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och , (red) (2017). Om det bostadspolitiska dilemmat. : ArkDes Resumé. Pleace, ; Culhane, ; Granfelt, ; Knutagård, (2015). The Finnish Homelessness Strategy – (2015) handle/10138/153258. Pollitt, , (2004). Public management reform: A comparative analysis: . Proposition 1967:100 Angående riktlinjer för bostadspolitiken m.m. (2014). Bostad sökes – Slutrapport från den nationella hemlöshetssamordnaren. Diarienummer: S2014.019. Regeringen (2015). Investeringar för framtiden. /regeringens-politik/regeringens- prioriteringar/sveriges-nya-jobbagenda/investeringar-for- framtiden/ (hämtat ). Rittel, , (1973). Dilemmas in a General of Planning. Policy Sciences, Vol. 4: 155–169. , (1996). På gränsen till bostad. Avvisning, utvisning, specialkontrakt. , (2007). Den sekundära bostadsmarknadens följder och förändring. I , , (red.) Lokal politik och praktik. , (2017). Bostadsmarknad, bostadspolitik och hemlöshet. I , Hans (red.) Den kantstötta välfärden. , (red.) (2015). Nyttan med allmännyttan. SCB (2018) – ekonomi. SCB (2018) – Hyror i bostadslägenheter 2017. (2007). Hemlöshet – många ansikten, mångas ansvar: en strategi för att motverka hemlöshet och utestängning från bostadsmarknaden. Hemlöshetsfrågan, bostadsmarknaden och (1993). följer upp och utvärderar 1993:13. (1994). De bostadslösas situation i . följer upp och utvärderar 1994:15. (2000). Vilka är de och vilken hjälp får de? följer upp och utvärderar 200:1. (2006). Omfattning och karaktär. (2006a). Lokala hemlöshetsprojekt 2002–2005. Resultat, slutsatser och bedömningar. (2007). Hemlöshet – många ansikten, mångas ansvar. Plan för genomförande av regeringens strategi för att motverka hemlöshet och utestängning från bostadsmarknaden. (2008a). Vräkningsförebyggande arbete – stöd till och andra aktörer. (2008b). Plan för fortlöpande uppföljning av hemlöshetens omfattning och karaktär. En kunskaps- och informationsstrategi. (2008c). Hemlöshetsprojekt 2005–2007. Lokala erfarenheter, resultat, slutsatser och bedömningar. (2009a). Tillfälliga lösningar för permanenta behov. Uppföljning av den sekundära bostadsmarknaden – kommunernas boendelösningar för hemlösa personer. (2009b). Boendelösningar för hemlösa personer – en kunskapsöversikt. En systematisk kartläggning av internationellt publicerade effektutvärderingar.