sou · H6B310 · 2018-03-02 00:00:00 — Dessa fonder ersatte de tidigare företagare- föreningarnas uppgifter som det näringspolitiska instrumentet i länen. Från och med 1980-talet tillkom ansvaret för den regionala kollektivtrafiken. 1992 ändrades beteckningen landstingskommun i kommunal- lagen och ersattes med den tidigare beteckningen landsting. I reger- ingsformen användes dock landstingskommun ända . och försöken med en ändrad regional ansvarsfördelning har allt fler landsting tagit över ansvaret för regionalt tillväxtarbete och transportinfrastrukturplanering från läns- styrelserna, det som kallas för det regionala utvecklingsansva- ret. Det innebär att dessa landsting numera ansvarar för att ta fram strategier för länets utveckling. Strategier som även andra aktörer ska beakta i sin verksamhet. I uppdraget ingår att ha nära sam- verkan med berörda aktörer t.ex. kommuner. Dessutom har lands- tingen genom kultursamverkansmodellen fått nya uppgifter inom kulturområdet. Ansvaret för regional utveckling enligt lagen om regionalt utveck- lingsansvar i vissa län och lagen (2002:34) om samverkansorgan i länen är rent verksamhetsmässigt relativt begränsat. Dock har lands- tingens arbete med regionala utvecklingsfrågor sammantaget ökat. I detta inkluderas frågor kring utbildning, kultur, trafik och infra- struktur. kommitté för samverkan lanserade tidigt be- greppet ”regionkommun”. Kommittén lämnade 1947 ett betänkande med förslag till lag om regionkommuner m.m. (SOU 1947:30). I betänkandet föreslogs att det skulle inrättas en ny slags direkt- valda sekundärkommuner som skulle betecknas regionkommuner. De skulle framför allt ha till uppgift att upprätta regionplaner. Det riktades stark kritik mot förslaget från många remissinstanser och förslaget genomfördes aldrig. Beteckning och utformning av namn på kommuner på regional nivå har den offentliga förvaltningens orga- nisation på den regionala nivån diskuterats. När det gäller ansvars- fördelningen av uppgifter och frågor om medborgarinflytande använ- des tidigare begreppet ”länsdemokrati”, vilket framför allt handlade om att ansvaret för politiskt betonade uppgifter skulle föras över från länsstyrelserna och andra myndigheter till landstingen. I motioner till riksdag hemställdes om en utredning av frågan om att ersätta den dåvarande landstingslagen med en lag om länsparlament och självstyrelseorganisation på länsplanet. Frågan hade tagits upp redan vid föregående års , men då avvisats. Motionerna behandlades av , som ansåg att starka skäl talade för att de regionala och lokala organens ställning inom folkstyrelsen borde prövas (KU 1964:39). Utskottet framhöll att reformer i en sådan omfattning att man kunde riskera en utveckling mot delstater var helt inaktuell för vårt lands vid- kommande. Utskottet fann att frågan om nödvändigheten att sam- ordna och förstärka den splittrade regionala förvaltningen och att stärka den kommunala självstyrelsen på det regionala planet var en författningspolitisk fråga av betydelse. I sitt be- tänkande Förvaltning och folkstyre (SOU 1968:47) föreslog utred- ningen att sådana uppgifter, där ett stort mått av subjektivitet är nödvändigt vid beslutsfattandet, bör delegeras till kommunala organ och att länsstyrelserna i första hand skulle syssla med administrativ rättsprövning och skatteförvaltning. I utredningens förslag skulle dock landstingens dåvarande beteckning och organisation i huvud- sak bibehållas, trots kraftigt utökat ansvar. Den parlamentariska kommittén läm- nade 1978 i delbetänkandet Regional utvecklingsplanering, länspla- nering m.m. (SOU 1978:35) förslag till en delreform rörande läns- planeringen, dvs. den regionala utvecklingsplaneringen. Som en del av underlag i det fortsatta arbetet ut- arbetades inom Statskontoret rapporten – en skiss till samlad länsförvaltning (1981:8). I rapporten diskuterades en lösning med en regional förvaltning bestående av en region- kommun med ansvar för bl.a. den regionala samhällsplaneringen och en länsstyrelse med renodlade förvaltningsuppgifter. De stat- liga länsorganens uppgifter skulle i huvudsak föras över till region- kommunen. Beteckning och utformning av namn på kommuner på regional nivå Behandlingen av länsdemokratidebatten och 70-talen ledde inte till någon omfördelning av ansvar och arbetsuppgifter mellan länsstyrelse och landsting. Vad som betonades var att sam- ordningen inom den regionala statliga förvaltningen borde för- bättras och ställning stärkas (prop. 1996/97:36 s. 24). Den länsdemokratiska linjen fick dock visst genomslag genom att högsta organ, styrelsen, genom en förändrad val- ordning fick en politisk sammansättning som avspeglade länsopinionen. Debatten om den regionala nivåns utveckling och organisation tog ny fart , då utöver de tidigare länsdemokrati- frågorna även den regionala och lokala nivåns ökade betydelse lyftes fram (även denna diskussion var dock äldre än så). Bland förslagen om nya direktvalda organ som skulle ta över uppgifter från läns- styrelser och andra statliga myndigheter förekom olika beteckningar, exempelvis ”länsparlament” och ”länsting” (se t.ex. Konstitutions- utskottets betänkande Länsdemokratifrågor (1991/92:KU4). tillkallades en parlamentarisk kommitté, Region- beredningen, för att utforma förslag om den offentliga verksam- hetens uppbyggnad och indelning på regional nivå. Regionbered- ningen ansåg i sitt slutbetänkande Regional framtid (SOU 1995:27) att staten även fortsättningsvis borde ha en regional samordnad organisation med ansvar för allmänna förvaltningsuppgifter, t.ex. tillståndsgivning. Det regionala utvecklingsansvaret borde dock flyttas från länsstyrelserna till landstingen. Samhällsutvecklingen hade enligt Regionberedningens bedömning ökat den regionala och lokala nivåns betydelse och därmed behovet av förstärkt demokratiskt inflytande. Förutsättningarna för ekono- misk utveckling och välstånd skulle bli alltmer bero- ende av de insatser som görs på regional nivå. För detta talade den ekonomiska och tekniska utvecklingen inte minst på informations- teknologins och transportsystemens områden. Den utvecklingen väntades fortgå i allt snabbare takt och leda till att näringslivet skulle bli alltmer internationaliserat och till att områden som sam- tidigt utgör funktionella och administrativa regioner skulle öka i betydelse. De framgångsrika regioner i , med vilka svenska regioner skulle vara tvungna att konkurrera, hade i regel väl utformade utvecklingsstrategier med betoning av goda utbild- nings- och forskningsmöjligheter. För att bli konkurrenskraftiga Beteckning och utformning av namn på kommuner på regional nivå behövde därför även de funktionella svenska regionerna utforma och förverkliga sådana strategier. inträde i EU väntades komma att påskynda vårt lands integrering i regionernas . Detta skulle sannolikt öka kraven på att den regionala samhälls- organisationen blir betydligt mindre komplicerad och mer anpassad till tidens krav. När det gäller beteckningsfrågan använde Regionberedningen i betänkandet både det mer generella uttrycket regionala självstyr- elseorgan och benämningen landsting (landstingskommun). Efter- som den sistnämnda benämningen var grundlagsreglerad kunde någon annan beteckning inte officiellt användas förrän efter en grundlags- ändring. Det alternativ till beteckningen landsting som enligt bered- ningens mening framstod som den lämpligaste var regionkommun. Med en sådan ordning markerades att de nya landstingen skulle full- göra fler funktioner och uppgifter än de nuvarande (SOU 1995:27, s. 19–20). I debatten hade också andra namn föreslagits, bl.a. läns- ting och länsparlament. Mot det förstnämnda hade enligt beredning- en anförts att det för tanken till en institution inom den juridiska sfären häradsting, tingsrätt, och mot det sistnämnda att det lätt kan associera till en statsrepresentation eller delstatsrepresentation och därmed också till en statsbildning av federativ karaktär. Många remissinstanser var tveksamma eller negativa till Region- beredningens förslag. Regeringen ansåg att en framgångsrik sam- verkan på regional nivå inte kunde skapas om de offentliga organen i regionen motsatte sig föreslagna former för samverkan. Reger- ingen föreslog i stället i propositionen Den regionala samhällsorga- nisationen (prop. 1996/97:36) en försöksverksamhet med ändrad ansvarsfördelning i några län (se avsnittet Bakgrunden till dagens situation ovan). I propositionen anfördes bland annat att förutsätt- ningarna för ekonomisk utveckling, välstånd och en god livsmiljö allt mer skulle bli beroende av de insatser som görs på lokal och regional nivå. Huvuddelen av regeringens förslag kom att genomföras och det var i detta sammanhang som och fick möjligheten att börja använda beteckningarna region- fullmäktige och regionstyrelse. tillkallades Den parlamentariska regionkommittén (PARK) för att dels utvärdera den försöksverksamhet med ändrad regional ansvarsfördelning mellan stat och kommun som beslutat om, dels utforma vissa förslag om den framtida regionala Beteckning och utformning av namn på kommuner på regional nivå ansåg att självstyrelseorganen i , och borde betecknas regioner i stället för landsting respektive kommun. Vidare att , på motsvarande sätt som självstyrelseorganen i län och , borde få rätt att använda beteckningen regionfullmäktige i stället för kommunfullmäktige. Kommittén moti- verade detta på följande sätt. Inför en fortsatt och utvidgad försöks- verksamhet är det också viktigt att klara ut namnfrågan, dvs. be- teckningarna på självstyrelseorganen samt fullmäktigeförsamlingar och styrelser. Namnfrågan har en stor betydelse för självstyrelse- organen och därför föreslås en ändring av försökslagen som innebar att de självstyrelseorgan som har direktvalda fullmäktige ges rätt att benämna sig regioner. Regeringen gjorde i propositionen Regional samverkan och stat- lig länsförvaltning (prop. 2001/02:7, s. 54) en annan bedömning. Regeringen konstaterade att det angavs i kommunallagen att ”är indelat i kommuner och landsting” och i den dåvarande lydelsen av regeringsformen att det ”I riket finns primärkommuner och lands- tingskommuner”. Regeringsformens och kommunallagens bestäm- melser var ett skäl till att regeringen inte följde förslag om namnbyte för landstingen i län och . Regeringen anförde dock, som angivits i avsnitt 4.1.1, att be- stämmelserna i kommunallagen och regeringsformen inte torde komma i konflikt med bruket av egna beteckningar som hade använts på många håll. I alla formella sammanhang krävdes det dock enligt regeringen att det officiella namnet används, i annat fall kan beslutens giltighet ifrågasättas. Exempelvis är den officiella beteckningen ”” medan den egna be- teckningen är ”i ”. Regeringen konstaterade vidare att läns landsting använde som egen beteckning och att Västra hade valt . Dessa beteckningar kunde enligt regeringen ha en symbolisk funktion för att markera att en förändring hade in- träffat jämfört med den tidigare ordningen. finns det en viss risk för att alla medborgare inte är helt klara på att det är lands- tinget och inte en annan organisation som avses. Det var enligt regeringens mening inte önskvärt om det skulle uppstå en situation där landstingen i olika delar av landet använder egna namn med helt Beteckning och utformning av namn på kommuner på regional nivå Det ligger ett värde i att namnet upplyser om vilken typ av organisation det är fråga om. När det gällde frågan om val konstaterade regeringen att det av vallagen (1997:157) framgår att val ska ske till och att det på valsedlarna ska stå ”till ”. Valförfarandet är enligt vad regeringen anförde ett demokratiskt fundament och valet till landsting hade en lång tradition. Reger- ingen var därför inte beredd att föreslå en ändring av vallagen på denna punkt. föreslog i betänkandet Hållbar samhällsorga- nisation med utvecklingskraft (SOU 2007:10) inrättandet av nya direktvalda regionkommuner. Denna beteckning hade som sagt före- slagits i olika sammanhang. Regionkommunerna skulle ersätta landstingen och ha ett vidgat uppdrag. I förslaget ingick att uppgifter med anknytning till utveckling och tillväxt lades samman för att underlätta ett tvärsektoriellt arbete som skulle ges en demokratisk förankring på regional nivå. Regionkommunerna föreslogs också ha ansvar för att finansiera och tillhandahålla hälso- och sjukvård. Ett centralt tema i kommitténs analys var behovet av en enhetlig geografisk indelning på regional nivå med färre och mer jämnstora län och regioner än med dagens indelning. När det gäller beteckningen regionkommun hade kommittén följande resonemang. Det finns flera skäl som talar för att de nya regionala organen ska ges en ny beteckning. För det första ska de ha en helt annan geografi än dagens landsting, vars namn är knutna till de nuvarande länen. För det andra ska de ha ett regionalt ut- vecklingsuppdrag vid sidan av hälso- och sjukvården, något som har föranlett landstingen i och att benämna sig respektive . Båda dessa förhållanden gör att kommittén anser att det är lämpligt att välja en annan beteckning än landsting för att markera att det rör sig om en ny geografi och en delvis ny uppsättning uppgifter. ansåg att regionkommun var en lämplig beteckning, för att det å ena sidan markerar att det rör sig om ett kommunalt organ med samma konstitutionella ställning som lands- Beteckning och utformning av namn på kommuner på regional nivå tingen, och å andra sidan införlivar begreppet region, som redan var etablerat såväl bland de regionala självstyrelseorganen i och som bland samverkansorganen. Även ur författ- ningsmässig synvinkel var det enligt kommitténs mening en fördel om ordet kommun ingår i beteckningen. I det rättsområde som benämns kommunalrätt tillämpas beteckningen kommun genom- gående i bestämmelserna. De lagändringar som måste ske som en konsekvens av att regionkommuner infördes skulle bli betydligt mer omfattande om beteckningen kommun föll bort. Vad som möjligen talade mot beteckningen regionkommun var enligt kommittén att den är lång och att förmodligen endast dess första led, region, kan förväntas användas i namnen på de enskilda regionkommunerna. Kommittén ansåg dock att begreppet region är så allmänt och redan har så många skilda innebörder, att det inte lämpar sig för författningar och andra sammanhang med krav på distinkta begrepp. Kommittén såg inte heller något oöverstigligt problem, vad gäller igenkännlighet, med att endast beteckningens första del används i benämningen av de enskilda regionkommunerna. I regeringsformen användes då primärkommuner och lands- tingskommuner, trots att de kortare formerna kommun och lands- ting alltid använts av de enskilda kommunerna och landstingen. Bildandet av regionkommuner som skulle ersätta landstingen skulle kräva att beteckningen ändrades i regeringsformen. En mycket stor majoritet av remissinstanserna var positiva till den föreslagna beteckningen regionkommuner. Ett stort antal av de som var huvudsakligen positiva framförde att regionkommunerna utanför mycket formella sammanhang borde benämnas ”regioner”. De som var negativa till förslaget var oftast negativa därför att de ansåg att själva den formella beteckningen borde vara ”regioner” i stället för regionkommuner. föreslog i betänkandet En reformerad grund- lag (SOU 2008:125) att den tidigare lydelsen ”I riket finns primär- kommuner och landstingskommuner” skulle ersättas av ”I riket finns kommuner på lokal och regional nivå”. Utredningen anförde följande. I regeringsformen används primärkommuner Beteckning och utformning av namn på kommuner på regional nivå och landstingskommuner som beteckning på det som i dagligt tal benämns kommuner och landsting. I kommunallagen har dock beteckningarna kommuner och landsting fått genomslag. I samband med tillkomsten av kommunallagen förutskickades också att denna bristande terminologiska överensstämmelse mellan kommunallagen och regeringsformen skulle övervägas i något lämpligt sammanhang (prop. 1990/91:117 s. 23). Enligt regeringsformens terminologi – och även juridiskt sett – är kommunerna och landstingen två typer av kommuner. I regeringsformen kommer det till uttryck genom att ordet kommun ingår i båda enheterna. Beteckningen primär- kommuner och landstingskommuner har emellertid aldrig fått något genomslag i det allmänna språkbruket. Utredningen anförde vidare att denna fråga hade aktualiserats i de pågående diskussionerna med anledning av förslag om en ny regional samhällsorganisation med tydligare roller och uppgiftsfördelning och en gemensam regionindelning för staten och den kommunala sektorn. Bl.a. förslaget att landstingen skulle ersättas av regionkommuner. Det saknades enligt utredningens mening anledning att i reger- ingsformen närmare reglera frågan hur de olika kommuntyperna skulle betecknas. Det centrala var i stället att markera att det finns två slags kommuner. Utredningen föreslog mot denna bakgrund att primärkommuner och landstingskommuner i regeringsformen skulle ersättas med uttrycket kommuner på lokal och regional nivå. Ut- trycket skulle omfatta de nuvarande kommuntyperna. Det skulle även inbegripa den typ av regionkommuner som Ansvarskommit- tén hade föreslagit. Det ändrade uttryckssättet innebar inte någon förändring av det förhållandet att kommuner (kommuner på lokal nivå) och landsting (kommuner på regional nivå) juridiskt sett är olika kommuntyper. När orden ”kommun” och ”” an- vänds i regeringsformen skulle även fortsättningsvis båda kommun- typerna avses. Regeringen gjorde i propositionen En reformerad grundlag (prop. 2009/10:80, s. 209) liksom bedöm- ningen att det inte är nödvändigt att i grundlag reglera hur de två typerna av kommuner ska betecknas. Det viktiga var i stället enligt regeringen att det i grundlag markeras att det i riket finns kom- muner på både lokal och regional nivå. Mot denna bakgrund in- stämde regeringen i utredningens bedömning att uttrycken ”primär- Beteckning och utformning av namn på kommuner på regional nivå kommuner” och ”landstingskommuner” borde utmönstras ur reger- ingsformen och att kommuntyperna i regeringsformen i stället borde omtalas som ”kommuner på lokal och regional nivå”. Det innebar inte någon förändring av det förhållandet att kommuntyperna är jämställda i den meningen att den ena inte är överordnad den andra. Regeringen anförde att det genom förslaget klargörs att olika slags kommuner kan ges olika beteckningar genom annan lagstiftning utan att det påverkar tillämpningen av bestämmelserna om kommuner i regeringsformen. När ”kommun” och ”” används i reger- ingsformen skulle även i fortsättningen båda kommuntyperna avses. biföll regeringens förslag. Ändringen trädde i kraft . 4.1.7Lagen om regionalt utvecklingsansvar i vissa län I takt med att allt fler landsting har ansökt om och fått ta över det regionala utvecklingsansvaret enligt lagen om regionalt utvecklings- ansvar har dessa landsting också fått möjligheten att använda be- teckningarna regionfullmäktige och regionstyrelse. I departements- promemorian Ansvaret i vissa län för regionalt tillväxtarbete och transportinfrastrukturplanering (Ds 2009:51) föreslogs att försöks- verksamheten i bland annat och skulle permanentas. I promemorian föreslogs också att läns lands- ting och Västra skulle få fortsätta använda beteckningarna regionfullmäktige och regionstyrelse samt att även skulle få göra detta. Flera remissinsatser var positiva till förslagen. Men det fanns också kritiska röster som pekade på problemet med att låta olika beteckningar användas för samma slags institutioner. Bland annat ansåg en länsstyrelse att ytterligare en beteckning för ett offentligt organ skulle kunna göra det svårare för medborgare att begripa vad det är för organ som avses. pekade på problemen som kan uppstå om det finns en valfrihet att välja beteckning. Detta skulle kunna leda till att olika benämningar används i landet vilket riskerade att skapa otydlighet och leda till förvirring. En annan länsstyrelse ansåg att beteckningen landsting är att föredra efter- som det är etablerat och känt bland allmänheten. pekade på vikten av att den terminologi som skulle användas till Beteckning och utformning av namn på kommuner på regional nivå vardags också borde användas på valsedlarna för att så långt som möjligt minska den oklarhet som kan råda hos den enskilda med- borgaren vid valhandlingen. I den efterföljande propositionen Regionalt utvecklingsansvar i vissa län (prop. 2009/10:156) föreslog regeringen i enlighet med pro- memorians förslag att läns landsting, och Västra skulle få använda sig av be- teckningarna regionfullmäktige och regionstyrelse. I fråga om val enligt vallagen (2005:837) skulle beteckningen val till landstings- fullmäktige användas även i de landsting som gavs rätten att an- vända beteckningen regionfullmäktige. omfattas, som nämnts, 13 landsting av bestämmelserna i lagen (2010:630) om regionalt utvecklingsansvar i vissa län. I samband med riksdagsbehandlingen av propositionen (2009/10:156) föreslog i sitt betänkande att skulle tillkännage för regeringen att skyndsamt se över vilka lagändringar som skulle behöva göras för att beteckningarna regionfullmäktige och regionstyrelse även skulle få användas för del och därefter återkomma till i detta avseende. biföll utskottets förslag. Som en följd av detta gav regeringen tilläggs- direktiv till Utredningen om översyn av statlig regional förvaltning m.m. Utredningens slutgiltiga bedömning var att det fanns rättsliga förutsättningar för att skulle få använda sig av beteckningarna regionfullmäktige och regionstyrelse. Bland annat ansåg utredningen att regeringsformen inte skulle innebära något hinder för att skulle kunna använda sig av beteckningarna regionfullmäktige och regionstyrelse, detta trots att hade en särställning i sin egenskap av landstingsfri kommun. Regeringen instämde i utredningens bedömning att det inte finns några rättsliga hinder för att låta använda beteck- ningarna regionfullmäktige och regionstyrelse (prop. 2011/12:21). Eftersom beteckningarna kommun- och an- ges i kommunallagen krävdes det en lagändring i lagen om utveck- lingsansvar för vissa län. Beteckning och utformning av namn på kommuner på regional nivå Flera remissinstanser ansåg dock att det fanns en risk för miss- förstånd och otydlighet om erhöll denna möj- lighet. Den föreslagna ordningen innebar att beteckningarna region- fullmäktige och regionstyrelse skulle kunna användas för två olika typer av valda församlingar, både för respek- tive landstingsstyrelse i vissa landsting och för kommunfullmäktige respektive kommunstyrelse på . Regeringen instämde i att det kan komma uppstå begreppsförvirring. Det var därför enligt reger- ingen väsentligt att om kommunen valde att utnyttja möjligheten att använda beteckningarna regionfullmäktige och regionstyrelse tydligt informerade allmänheten om detta. I fråga om val enligt vallagen skulle emellertid beteckningen val till kommunfullmäktige i användas. 4.1.8Vad är det som gäller ? Sammanfattningsvis gäller följande beträffande beteckningar och namn på dagens landsting. Kommuner på regional nivå beteck- nas som landsting i kommunallagen, vallagen och annan lagstiftning. I regeringsformen används uttrycket kommuner på regional nivå. Regeringen fastställer namn på kommuner och landsting med stöd av lagen (1979:411) om ändringar i indelning i kom- muner och landsting. Beslut om själva namnet är inte reglerat i indelningslagen, däremot finns namnfrågan behandlad i förarbetena till lagen (prop. 1978/79:157 s. 101). Där sägs att när en ny kom- mun bildas måste namn bestämmas för den nybildade enheten och att det ankommer på regeringen att besluta i namnfrågan, varvid berörda kommuners synpunkter ska beaktas. Frågan om befogen- het vid ändring av landstingsnamn utan samband med indelnings- ändring anses få utläsas indirekt (SOU 2004:128, s. 85–86). Landstingens officiella namn står i överensstämmelse med respek- tive länsnamn. De officiella namnen är alltså ”” och så vidare (prop.