sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — som sam- verkan kan anses som självklar så kan den också medföra viss för- virring kring hur de olika samverkande parternas olika uppdrag och funktioner ska sammanjämkas men inte sammanblandas. Det var åren efter terrorattentaten som röster höjdes från forskare inom socialt arbete som uttryckte farhågor för att den riktning debatten tagit i och med det så kallade globala kriget mot terrorn skulle innebära en förskjutning av professionens värder- ingar. Tsui och (2003) betonade det kontraproduktiva i att förlägga fokus på kontroll och bestraffning och menade att den kris som utlöstes i och med de två tornens fall var en uppmaning till pro- fessionen att inte överge sina värderingar, och argumenterade för att denna kris i stället skulle förstås som en ny version av gamla upp- gifter. Flertalet forskare inom socialt arbete har anslutit till kritiken av kriget mot terrorn och uppmärksammat dess bak- sidor. ”För handlar det om att skydda, stödja och hjälpa barn och unga vuxna, inte att hantera frågor om samhällets säkerhet. Det sistnämnda är ansvar som ligger hos andra aktörer och det pekar på vikten av samverkan”, skriver (2016:9). Flera forskare inom det sociala arbetets fält har betonat vikten av att det sociala arbetet inte övertar den säkerhetspolitiska diskurs som Socialt arbete och våldsbejakande extremism kommit att dominera, som bygger på övervakning och disciplinering och rymmer normativa begrepp som extremism och radikalisering (se t.ex. Tsui & , 2003; , 2015; Herz, 2016a). Denna kritik bygger på att socialarbetare inte ska utföra polisarbete, utan att deras bidrag kan och bör ske i form av de mjuka metoder som är en del av professionens utförande. Dessa invändningar mot VBE-diskursen behöver förstås mot bakgrund av definitionen av socialt arbete och den värdegrund som berördes i kapitlets inledning. (2010) menar att socialt arbete varit anmärkningsvärt från- varande i diskussionen kring kriget mot terrorn och att det är av stor betydelse att såväl forskare som praktiker får upp ögonen för hur muslimer påverkas av de diskurser som uppstått och de policies som diskurserna sedan resulterat i. Flera forskare har belyst den stigmatisering av muslimer som följt i 11 septembers kölvatten och framhållit det sociala arbetets uppgift att axla en ledande roll i arbe- tet för att höja medvetandet kring dessa stigmatiseringsprocesser, motverka dem och stödja individer att utveckla coping-strategier för att hantera en sådan utsatt, och potentiellt traumatiserande, position (, 2010; North et al, 2014; Barkdull et al, 2011). Språket, det vill säga hur vi benämner saker, är viktigt för hur vi organiserar den sociala verkligheten, då det sätter ramarna för vad och hur vi kan tänka. ”Radikalisering” är ett av de begrepp som har kommit att nyttjas alltmer frekvent i samhällsdebatten och alltmer kommit att behandlas som om det vore ett neutralt allmänbegrepp, något som naturligtvis inte är fallet då det likt alla andra begrepp bär på sitt eget tankepaket. Huruvida ett fenomen ska förstås som ”radikalt” eller ”normalt” är alltid beroende av den position varifrån man betraktar det, men oftast används begreppet för att benämna den avvikelseprocess där individer eller grupper börjar tillägna sig ett alternativt normsystem och ibland förespråka och/eller bruka våld för att upprätthålla och sprida detta, och därmed träder ut ur majoritetsnormen. En fara med att tala om radikalisering är just att detta tenderar att leda till ett sökande efter ”riskfaktorer”, dvs. leda till en fokusering på yttre observerbara attribut och beteendemönster – som de facto Socialt arbete och våldsbejakande extremism inte alls behöver handla om det som avses med radikalisering, och i synnerhet inte en våldsbejakande sådan. I stället kan detta resultera i stigmatisering och kollektivt skuldbeläggande (Kundnani, 2012; , 2015; Herz, 2016a). Ett fokus på riskfaktorer kan lätt leda till en individualisering av problemet och fördunkla det faktum att såväl risk såväl som radikalisering är relativa fenomen som med nödvändighet måste förstås i relation till normer och samman- hang (Kundnani, 2012; Ungar, 2004). Att tänka utifrån riskfaktorer genererar dessutom en statisk förståelse som inte förklarar varför individer reagerar olika på samma riskfaktorer, eller varför en och samma individ reagerar på olika sätt i olika skeenden av livet. och (2015) frågar sig hur socialarbetare ska kunna stå emot det tilltagande tendensen att betrakta risk utifrån fixerade, empiristiska och psykologiserande termer, ett synsätt som de menar går i strid med den vikt det sociala arbetet lägger vid social rättvisa och egen- makt. En lösning de argumenterar för är att det psykologiserande perspektivet ska överges till förmån för ett sociologiskt. Med hjälp av ett sociologiskt perspektiv, eller ”den sociologiska fantasin” (se Mills, 2002), blir det lättare att lyfta blicken från det enskilda fallet och placera individen i en större kontext där också sociala, historiska och politiska faktorer vägs in som viktiga delar av förklaringen och därmed även av lösningen (, 2015). Många praktiker har uttryckt ett obehag inför de förväntningar de upplever kring att identifiera ungdomar som ”potentiella terro- rister” (se t.ex. Meah & Mellis, 2009). Detta krav på socialarbetare och andra första linjens praktiker har förstärkts bland annat av pro- gram som brittiska Prevent, som handlar om att förhindra genom att upptäcka , något som görs bland annat genom att riskfaktorer ska identifieras och rapporteras. Prevent och lik- nande counter terrorism-strategier har kritiserats av många forskare, inte minst inom socialt arbete, bland annat för att vara baserade på problematiska och psykologiserande förklaringsmodeller som stig- matiserar och misstänkliggör den muslimska delen av befolkningen (se t.ex. Coppock & , 2014; Mcdonald, 2011). Prevent handlar också, i relation till händelseutvecklingen i , om att mobilisera individer med muslimsk kulturell bakgrund och motivera föräldrar inom denna grupp, och då främst mödrar, att vidare- befordra information om sina barn till myndigheter. Awan och (2017) har i en liten, kvalitativ studie analyserat hur föräldrar upp- Socialt arbete och våldsbejakande extremism lever de förväntningar som genom nuvarande policies har lagts på dem om att bevaka sina egna barn och huruvida de skulle informera polisen om deras barn reste till . Studiens resultat visade att detta innebar ett svårt dilemma för föräldrarna som upplevde en stor brist på stöd. Reflektioner kring huruvida man skulle rapportera vidare om sitt eget barn till myndigheterna sammanflätades med att en återvändande ungdom bara skulle spärras in eller kastas ut ur landet. Dessutom upplevde föräldrarna att risken var stor att man skulle förstöra relationen till sitt barn, inte minst om det visade sig saknas fog för anmälan. Föräldrarna gav även uttryck för en misstro gentemot polisen, säkerligen till stor del på grund av att de upplevde arbetet som ett sätt att kontrollera och misstänkliggöra dem som muslimer. Awan och (2017) argumenterar utifrån detta för att staten, i detta fall , har en skyldighet att ta hand om barn och unga som återvänder, traumatiserade. Fokus, menar de, har felaktigt hamnat på att förhindra återvändandet alter- nativt behandla dem som brottslingar även om utförandet av krimi- nella handlingar inte bevisats – något som snarare än att avhjälpa problemet med återvändare innebär en ökad risk för såväl nationen som ungdomarna ifråga. Meah och Mellis (2009) förespråkar en för- skjutning från att tänka i termer av riskfaktorer till att i större ut- sträckning fokusera skyddsfaktorer, samt att man talar om omsorgs- baserad prevention snarare än counter-terrorism. Att se och arbeta med den sociala kontexten För att inte individualisera en problematik som är social behöver alltså även den sociala kontext i vilken individen existerar tas i be- aktande. I arbete riktat mot individer som är eller riskerar att bli involverade i sådana miljöer behöver insatser alltså riktas även mot gruppen och (lokal)samhället. och (2014) utgår t.ex. från att den närmaste sociala omgivningen spelar en avgörande roll för uppkomsten av rasistiska attityder och därur härledda handlingar. Som exempel på ett arbetssätt som aktivt tar hänsyn till, och inklu- derar, omgivningen kan nämnas ”Vägen ut”, ett projekt som syftade till att hjälpa individer att åter fungera i samhället efter frigivning från ett fängelsestraff (et al, 2006). En sådan situation kan innebära betydande utmaningar för individen till följd av låg tilltro till den egna Socialt arbete och våldsbejakande extremism förmågan och den sociala brännmärkning, eller stigma, som ett av- tjänat straff kan innebära – ibland tillsammans med andra faktorer som ofullständig skolgång, försörjningssvårigheter och andra sociala problem. ”Vägen ut” hade därför som målsättning att aktivt arbeta med att försöka förändra samhällets attityder till personer med krimi- nellt förflutet och/eller drogproblematik, samt att förskjuta den offentliga sektorns syn på sitt eget uppdrag i relation till dessa grup- per från att handla om vårdande och omhändertagande till att foku- sera en stödjande funktion (et al, 2006). Människan är en social varelse som utvecklar sin självbild utifrån sina föreställningar om hur andra uppfattar henne, något som (1992) formulerade i begreppet ”spegeljaget”. När någon ska genom- gå en större förändring, som när en individ vill upphöra med sin in- blandning i VBE eller någon annan av majoritetssamhället stigmatise- rade miljöer och gemenskaper, är det därför avgörande att människor runtom accepterar och tror på den förändring en avhoppare genom- går. Här kan samhället underlätta genom att inte enbart rikta insatser mot enskilda individer utan även uppmärksamma den sociala omgiv- ningens betydelse och därmed angripa ett problem utan att det indi- vidualiseras och avkontextualiseras. I ”Vägen ut” togs enligt denna logik omgivningens roll i individens förändringsarbete på allvar och man strävade efter att underlätta för individen att upprätta ett positivt spegeljag och därigenom få goda förutsättningar att kunna fungera i samhället efter fängelsestraffet. När VBE resulterat i terrorism Attentaten satte ett tydligt märke i forsk- ningsproduktionen, särskilt i , och en stor del av den forskning som producerades under de nästkommande åren tog sin utgångs- punkt i frågeställningar som härrör ur just denna händelse. En global uppmärksamhet riktades inom socialt arbete liksom inom en mängd andra discipliner mot beredskap gällande krishantering och förmågan att organisera det sociala arbetet runt isolerade händelser i form av katastrofer såsom terrorattacker. et al (2003) och Scharoun och Dziegielewski (2004) har tittat på organiseringen av sådant kata- strofarbete samt samarbetet med andra aktörer inom ramarna för detta och reflekterat kring hur beredskapen på olika sätt kan stärkas Socialt arbete och våldsbejakande extremism Synen på socialarbetaren som en viktig aktör i den krishantering som följer på katastrofer har medfört ett betonande av behovet av ytterligare träning för att hantera sådana situationer (, 2003), samt en produktion av pedagogiska bidrag gällande hur utbildningar i socialt arbete ska träna sina studenter att kunna fylla denna viktiga roll och bättre möta de varierade behoven hos klienter som fallit offer för traumatiserande händelser som terror- attacker (Gelman & Mirabito, 2005; Pawlukewicz, 2003; Colarossi et al., 2007). Många studier relaterade till terrorism handlar om det sociala arbetets villkor vid enskilda attacker, där i synnerhet har studerats, men även dess förutsättningar och konsekvenser i en kontext präglad av politisk konflikt och ett utdraget hot om terro- rism, där studier finns om /samt (se t.ex. , 2007; , 2010; , 2010; Somer et al, 2004; Landau, 1997). Fokus har i flertalet studier legat på hur social- arbetare påverkas av att arbeta med traumatiserade klienter, hur de hanterar sina egna känslor och emotioner i relation till den inträffade katastrofen/attacken samt hur arbetet kan genomföras utan att den professionella drabbas av ”compassion fatigue” (et al, 2006; Colarossi et al, 2005). Forskningen kring detta utgår från att situa- tioner som dessa präglas av att professionella och klienter är aktörer i en delad verklighet i vilken båda parter är exponerade för likartade hot och faror. Under sådana omständigheter är det vanligt att den professionelle upplever sig sakna erforderlig träning för att hantera situationen, något som medför en känsla av den egna förmågan att hjälpa som påtagligt kringskuren och därmed ger upphov till för- höjda stressnivåer (, 2008). Denna delade verklighet innebär för de professionella även en uppluckring av gränsen mellan deras privata och professionella jag vilket leder till att de agerar utifrån dubbla roller, som professionella och som indi- vider och medlemmar i det samhälle där en terrorattack skett eller en våldsam politisk konflikt utspelar sig (, 2008; Shamai, 1998; , 2012). Socialarbetare behöver således hantera såväl sina roller som emotioner i arbetet med offer. Enligt Somer et al (2004) utgör den professionella rollen inget skydd mot att erfara samma typ av emotionella påfrestningar som socialarbe- tarna de är satta att hjälpa. Tvärtom sker de inledande reaktionerna utifrån en annan roll än den professionella, då man måste återupp- Socialt arbete och våldsbejakande extremism rätta känslan av personlig säkerhet och stilla oron för de egna familje- medlemmarna innan man kan ta sig an krisarbetet (Somer et al, 2004; Landau, 1997). Shamai (2005) har visat på den konflikt mellan arbete och familj som socialarbetare kan erfara i situationer som dessa. Under själva insatserna ställs sedan krav på vad Hochschild (2003) skulle kalla ett djupt emotionellt arbete för att lyckas undertrycka och omvandla känslor och upprätthålla en emotionell distans, något som Somer et al (2004) identifierat som viktiga coping-strategier bland de israeliska socialarbetare de inkluderat i sin fokusgruppstudie. Linzer et al (2008) har visat hur en ”etisk dissonans” ofta uppstår hos socialarbetare som i samband med katastrofer, som t.ex. terror- attacker, under extrem press tvingas göra prioriteringar av hur insat- ser ska sättas in och hjälp fördelas. Detta nödtvång att sätta vissa klienters behov av tjänster och resurser före andras orsakade ofta känslor av osäkerhet, tvivel och obehag hos socialarbetarna. Upp- komsten av sekundärtraumatisk stress och posttraumatiskt stressyn- drom hos socialarbetare som arbetat med offer för terrorattacker, samt strategier för att hantera detta, har studerats av bland andra et al (2007), Fraidlin och Rabin (2006), Pulido (2007), Shamai och (2009) och (2007). Landau (1997) och (2003) betonar vikten av det kollegiala stödet under arbetsvillkor som dessa, där det blir viktigt att dela uppgiften med flera andra och kunna fun- gera som en emotionell buffert för varandra. I en studie som inkluderar både socialarbetare och offer fann emellertid Itzhaky och (2005) till sin förvåning att ju större socialarbetarnas egen exponering för terrorism var, desto mindre stress hos klienten – något Itzhaky och (2005) tror bottnar i att den socialarbetare som själv exponeras för samma hot som klien- ten har lättare att förstå och därmed tillmötesgå den senares behov. Detta visar på hur den delade verkligheten inte enbart innebär svårigheter för socialarbetarna utan även kan fungera möjliggörande. Det sociala arbetets organisering och utförare har således varit fokus för en stor del av den forskning som bedrivits kring terro- rism inom socialt arbete. Vid sidan av detta har även populationen offer, i bemärkelsen personer som direkt eller indirekt drabbats av konsekvenserna av t.ex. en terrorattack. Offrens upplevelser har då studerats för att utifrån dessa kunna utforma lämpligt stöd. Littera- turen inriktar sig därmed på traumatiserade offers behov av stöd- insatser (se t.ex. Rowe, 2005; , 2017). Socialt arbete och våldsbejakande extremism inriktat sig på specifika grupper av offer, såsom barn och unga (se t.ex. Malekoff, 2008; , 2003) eller äldre (se t.ex. Torgusen &Kosberg, 2006). Vad gäller gruppen äldre så har studierna kring dessa ofta varit inriktade på minoritetsgrupper såsom migranter från (Strug et al, 2004; , 2007; Strug et al, 2009) eller (, 2003; 2004), samt i ett fall på äldre med synbortfall – något som var en konsekvens av att en studie kring denna grupp redan var under pågående när inträffade (Brennan et al, 2003). Beskrivning av kunskapsluckor som, om de adresseras, kan ha bäring för området VBE Efter den forskningsgenomgång som gjorts ovan kan konstateras att forskning kring VBE inte har utgjort någon stor del av det sociala arbetets forskningsvolym. Huruvida detta verkligen utgör en stor lucka, eller om det delvis kan förstås som ett uttryck för främmande- skap inför terminologin, är inte helt klart. Socialt arbete har alltid arbetat med och producerat kunskap kring människor i svåra situa- tioner, där våldsutövande ofta utgjort ett centralt inslag (se t.ex. de tidigare i kapitlet refererade Widmer et al, 2007; Danielsen & Franger, 2012; , 2014). Kunskapsluckorna skulle därmed i mångt och mycket kunna bottna i det faktum att defini- tionerna av problemet helt enkelt sett annorlunda ut, samt i den ovan förda diskussionen om att socialt arbete inte ska arbeta med säker- hetspolitiska frågor. En fråga som är relevant är således huruvida det främst är fenomenet eller terminologin som är ny för disciplinen. Något mer beforskat än VBE är terrorism, och mer specifikt terrorattacker, som kan beskrivas som en extrem form av VBE. Studier på detta tema härrör ofta från specifika nationella kontexter, främst , och . Ett flertal studier har där genomförts gällande det sociala arbetets organisering och villkor samt dess utförare och mottagare i samband med terrorattacker, och ofta har även effekterna av det globala kriget mot terrorn berörts. Allmänt inom socialt arbete finns mycket kunskap, såväl veten- skaplig som praktisk, om förebyggande arbete, om barn och ung- domar i utsatta situationer kännetecknade av t.ex. våld, kriminalitet och missbruk, om PTSD och behandling av traumatiserade männi- Socialt arbete och våldsbejakande extremism Detta är områden som är högst troliga att ha bäring även för arbete kring VBE och där strukturer och metoder för arbetet finns . Utmaningen ligger i att utifrån detta lära sig hantera ett samhällsfenomen som upplevs som nytt och främmande. Även om arbetet kan föras inom ramarna för redan upparbetade strukturer så kommer socialarbetare i och med arbetet med VBE att ställas inför nya situationer och dilemman, kanske inte nödvändigtvis främst i mötet med klienter utan också i samverkan med andra aktörer där den egna rollen prövas och gränsdragningen mellan olika ansvars- områden kan komma att omförhandlas och utmanas. En ansenlig del av den forskning som finns bygger på en kritik av tendensen att överföra säkerhetspolitiska diskurser till det sociala arbetets fält. Det sociala arbetet ska handla om att skydda och stödja barn och unga vuxna, och flera forskare inom disciplinen har pekat på faran i att förskjuta socialt arbetes roll från mjuka metoder till tuffa, dvs. i en riktning där professionen alltmer kommer att ägna sig åt övervak- ning och kontroll. Organisatoriskt inbyggda utmaningar för det sociala arbetet De senaste årens neddragningar av det förebyggande arbetet har generellt lett till stora försämringar och ofta kritiserats (se t.ex. Baianstovu, 2012; Herz, 2016b). Det finns ofta ett krav på evidens och de metoder som inte kan uppvisa en sådan försvinner. Det ska dock hållas i åtanke att det inte är helt lätt att visa på evidens hos brett och långsiktigt förebyggande arbete. En konsekvens av den pågående utvecklingen är framväxten av en klientifieringsprocess, där människor inte längre möts utifrån sina egna villkor, utan i mötet med och andra samhällsinstitutioner i allt större ut- sträckning reduceras till kategorier (Herz, 2016b; se även &, 2017). Ökade krav på evidensbaserade metoder kan med pessimistiska ögon ses som en mekanisering av det sociala arbe- tets praktik. När det talas om att förebyggande arbete saknar evidens är frågan i vilken utsträckning det överhuvudtaget är relevant att tala om evidens ifråga i dessa fall, där det alternativa utfallet aldrig kan beskrivas mer än hypotetiskt. Ett starkt förebyggande och främjande arbete är en viktig del av det sociala arbetet, och ett försvagat sådant Socialt arbete och våldsbejakande extremism har naturligtvis betydelse när man ska arbeta för att förhindra att individer hamnar i VBE. Försvagningen av det förebyggande arbetet och förmågan att möta människors behov kan härledas till ökad arbetsbelastning och personalomsättning till följd av neddragningar, men också en till- tagande ovanifrånstyrning. Baianstovu (2012) beskriver hur det sociala arbetets institutioner rört sig mot en ökad byråkratisering som kommit att forma såväl vad individer ska vilja som vilka pro- blem de får ha. Detta medför att uppdrag, där den som en del i det demokratiska arbetet ska inta en kommunikativ roll, misslyckas. En institution kan förvisso inte förutsättningslöst till- godose alla individens önskningar utan har specifika ansvarsområden och styrs ovanifrån. Människors behov upphör emellertid inte, men de måste till följd av klientifieringsprocessen omformuleras för att passa in i de strukturer som etablerats för arbete (se också Järvinen 2002). De senaste femton årens strikta byråkrati har lett till ett ”demokratiskt underskott” inom , där denna rör sig bort från de alltmer varierade behov människor har i ett globalt samhälle. Detta är viktigt i sammanhanget, för när glappet mellan det människor vill ha och anser sig behöva och det de kan få blir för stort uppstår en anomi som kan leda till att människor håller sig borta och skapar andra nätverk och sociala sammanhang som kan öppna upp för alternativa normer (Baianstovu, 2012). Vidare finns en tendens till att socialt arbete ofta utgår från ett något för snävt perspektiv där man inte i tillräcklig utsträckning uppmärksammar, förstår och relaterar till de globala perspektiven och ser praktik och fenomen som situerade i en större politisk kontext. (2007) betonar just vikten av ett mer reflexivt förhållningssätt inom det sociala arbetet, där i synnerhet socialarbetare verksamma i områden präglade av konflikter och politiskt våld, behöver ha en fördjupad förståelse av hur de sociala och politiska processer som präglar kon- texten påverkar den egna rollen och praktiken. Behovet av empirisk forskning kring individer involverade i VBE Som framkommit i detta kapitel har merparten av forskningen inom socialt arbete berört praktikens villkor och organisering kring terror- attacker, socialarbetares erfarenheter av sådana situationer samt arbe- Socialt arbete och våldsbejakande extremism tet med terrorns offer. Vad gäller individer involverade i VBE, som ibland kan bli utförare av sådana attacker men oftast inte, så finns relativt lite empirisk forskning som belyser deras situation, tankar och drivkrafter. Det råder således ett stort underskott på empiriska studier inom detta område, inte enbart inom socialt arbete utan generellt. Försök att bedriva empirisk forskning görs emellertid, exempelvis när det gäller att förstå individer som utövar/stödjer våld i islams namn (se t.ex. Atran, 2011). Frågan är hur vi ska kunna utveckla effektiva metoder för arbete med en grupp som vi vet så pass lite om, och behovet av forskning som sätter dessa individers egna röster i centrum blir tydligt. Här synliggörs också de svårigheter som föreligger vad gäller att arbeta evidensbaserat och utifrån specialdesignade program med denna målgrupp.