sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — En sådan forskarskola bör vid sidan av akademisk excellens starkt betona samverkanskompetens. Vi vill rikta ett varmt tack till de medverkande författarna som bi- drog till idéseminariet med konstruktiva inspel och entusiasm och som författade och levererade informativa och tankeväckande kapitel inom en mycket pressad tidsram. Vi vill också tacka Samordnaren för att ha initierat och finansierat denna antologi. Vi ser fram emot fler initiativ från andra aktörer med syfte att stimulera forskare från olika discipliner att bidra till ny forskning inom området. De med- verkande författarnas uppslutning kring denna antologi är en stark signal om att svenska forskare är både beredda och intresserade av att bidra till forskningen om våldsbejakande extremism. (2016). Att lämna våldsbejakande extremism. Forskningsrapport /1. En nationell samordnare för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Tilläggsdirektiv till den nationella samordnaren för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism (Ju 2014:18). En översyn av den straffrättsliga terrorism- lagstiftningen. , C., & Rostami, A. (red.) (2016). Våldets sociala dimension: Individ, relation, organisation. (2015). Våldsbejakande islamistisk extremism och sociala medier. (2014). Våldsbejakande extremism i : nuläge och tendenser. Lööw, H., , M., & Dahlberg-Grundberg, M. (2017). Den ensamme terroristen. 2015/16:78. Ett särskilt straffansvar för resor i terrorism- syfte. 2015/16:113. Bättre straffrättsliga verktyg mot organiserad brottslighet. Ranstorp, M., , L., & Hyllengren, P. (2015). Förebygg- ande av våldsbejakande extremism på lokal nivå: Exempel och lärdomar från och . : Försvars- högskolan. 2014/15:146. Förebygga, förhindra och försvåra – den svenska strategin mot terrorism. Straffskalorna för allvarliga våldsbrott: Betänkande av Utredningen om skärpta straff för allvarliga våldsbrott. – begrepp och diskurs Begreppet våldsbejakande extremism är det senast tillkomna av en lång rad olika begrepp – statsfientliga ytterlighetsinriktningar, politiskt opålitliga, politiskt belastade och antidemokratiska – som använts av statsmakterna för att ringa in och definiera de grup- per/partier eller miljöer som historiskt ansetts utgöra ett hot mot det rådande styrelseskicket. och var det huvudsakligen socialistiska rörelser och sådana som verkade för en utökad demokratisering av samhället, t.ex. i form av rösträttsreformer som ansågs hota den rådande ordningen. Efter demokratins genombrott kom dessa att ersättas av rörelser som ansågs utgöra ett hot mot demokratin. Begreppen är i egentlig mening inte vetenskapliga utan politiska och syftar till att markera var samhället drar gränsen för vad som kan accepteras inom ramen för det rådande styrelseskicket. Det var som mycket av det regelverk som i viss mån fortfarande används skapa- des, och det var också då som fattade beslutet att inte införa ett partiförbud för organisationer som anses kunna hota demokratin utan att i stället försöka begränsa dessas verksamhet med andra typer av lagstiftning. Ett i sammanhanget viktigt principbeslut, som i hög grad fortfarande vägleder de åtgärder som vidtas. Detta kapitel syftar till att ge en historisk översikt av hur staten under olika epoker sett på denna problematik. Vilka grupper har skiljts ut? På vilka grunder? Hur har detta förändrats ? Vilka konsekvenser har de olika begrepp som använts – ytterlighets- inriktningar, statsfientlig verksamhet, anti-demokratiska inriktningar, våldsbejakande extremism etc. – fått avseende t.ex. prevention? Vilka problem finns förknippade med själva begreppen? Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs seende kommer särskilt gränsdragningsproblematiken att beröras. En avgränsning har gjorts gentemot terrorism då detta, trots att det i högsta grad är ett problem som intimt är länkat till extremism, inte ryms inom ramen för den här framställningen. Gränsdragnings- problematiken mellan extremism och terrorism är ett eget område som bör belysas separat. Kapitlet gör inte på något sätt anspråk på att på något sätt vara en heltäckande forskningsöversikt utan ska ses som ett försök att ringa in området i stort. Framställningen berör i huvudsak svensk forskning på området – den internationella forsk- ningen är extremt omfattande och ryms inte inom ramen för denna översikt. Vidare kommer forskningsluckor inom området att identi- fieras. Jag kommer också att lista ett antal områden där forskning saknas rörande de organisationer och som definierats som system- hotande eller potentiellt systemhotande. Statsmakternas förhållande till och behov av att kontrollera grup- per och rörelser som på olika sätt uppfattas utmana den rådande ordningen, eller hota den inre stabiliteten är av gammalt datum. Statens syn på och åtgärder mot olika grupper bör därför med fördel ses ur ett historiskt perspektiv, då detta ger en ökad förståelse för hur staten under olika epoker sett på rörelser som utmanar systemet och hur dessa förställningar levt kvar . Historiska studier bidrar även till att öka kunskapen om hur olika rörelser har reagerat på de åtgärder som vidtagits. Har de kommit att radikaliseras eller kommer de att de radikaliseras? Begreppen ”radikalisering” och ”avradikaliser- ing” är dock i sig termer som är behäftade med en definitionsproble- matik. Vad avser vi egentligen när vi säger att en grupp eller individ har radikaliserats respektive avradikaliserats? Att de förändrat sina åsikter? Att de börjat respektive upphört att vara brottsaktiva? Att de synbart lämnat olika miljöer? Hur ska vi se på individer som åter- radikaliseras efter att skenbart ha varit borta från synbar verksamhet, ibland ? Radikal och radikalisering är därtill begrepp som tycks ha laddats med ett nytt innehåll. Under tidigare epoker stod begreppet ”radikal” för någonting i huvudsak positivt, progressivt och framåtblickande. markerar det snarare att en grupp eller individ kan vara på väg att övergå till våldsanvänd- ning eller terrorism. Exakt när och hur detta skifte av betydelse äger rum tillhör de områden som inte är nämnvärt utforskade. Huvud- delen av forskningen har kommit att koncentreras kring de åtgärder lagstiftningsmässiga och andra som statsmakterna har vidtagit under Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs åren; hur polisiära och militära byråkratier för övervakning växt fram och i viss uträckning på vilka konsekvenserna blivit för enskilda individer, som kommit att registreras av myndigheterna. Betydligt mindre forskning har ägnats åt de taktiska koncept olika rörelser anammat för att kontra statsmakternas åtgärder och vilken betydelse dessa haft för radikalisering kontra avradikalisering eller för rörelser- nas möjligheter att rekrytera nya medlemmar och sympatisörer. De studier som finns har även i huvudsak rört den nationella nivån. Det finns mycket få studier som berör lokala förhållanden och det är på den lokala nivån som praktiken och dess konsekvenser blir synlig. Problemkomplexet kan ses i fyra nivåer; internationellt, nationellt, regionalt och lokalt. Dessa nivåer samverkar givetvis med varandra, vad som sker internationellt kan få återverkningar på så väl nationella, regionala och lokala nivåer. På samma sätt kan vad som sker lokalt även få efterverkningar på de övriga tre nivåerna. Det finns en rad studier som belyser området ur ett historiskt perspektiv. De förhållningssätt som statsmakten intagit skulle för- enklat kunna sägas pendla mellan två olika förhållningsätt – hårda repressiva åtgärder och riktade åtgärder mot kärnaktivister och brottsaktiva. tillförs även en ny dimension – det preventiva arbetet, vilket jag kommer att återkomma till. behandlar i sin avhandling ”Svensk säkerhets- polisiär övervakning av utländska personer och inhemsk politisk aktivitet 1885–1922”, den period där dessa frågor blev en angelägen och prioriterad fråga för statsmakterna. Studien tar sin utgångspunkt i hur polisens arbete konkret kom att utformas, dvs. vilka metoder som användes på fältet och hur detta arbete kom att förändras och utvecklas, samt hur byråkratier fun- gerar och utvecklas. forskning visar att säkerhetspolisiära organisationer tenderar att expandera när för mycket beslutsmakt överlåts från politiker till tjänstemän, och att denna expansion berör såväl antalet individer som övervakas som de metoder som används. Att byråkratier har en tendens att expandera och växa är dock ett generellt förhållande som inte är knutet specifikt till poli- siära organisationer. Forskningen talar här om byråkratin som till- växtmaximering – dvs. att nya avdelningar tillkommer, olika myndig- heter slås ihop och nya arbetsuppgifter identifieras oavsett om det finns några verkliga behov av dessa eller ej. En teori om varför byråkratier tenderar att utvecklas på det här sätter är att det främjar Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs organisationens förmåga att överleva (Langkjaer, 2011). Langkjaer lyfter i sin studie även fram kriminologen forskning kring normaliseringen av det exceptionella, dvs. att det sker en hotbildsnormalisering då tvångsmedel införs för att komma till rätta med allvarlig brottslighet blir och hotbildsnivån förblir hög. Han talar även om den medelnormalisering som sker när polisen tänjer på lagarna och att detta förfarande sedan kommer att normaliseras (Flyghed, 2000). I studien berörs även den s.k. sociala frågan och det hot som den växande underklassen sades utgöra, dvs. såväl ett revolutionärt hot som ett socialt hot i form av fattigdom, kriminalitet, tiggeri, fylleri och lösdriveri. Det är i detta sammanhang intressant att notera att föreställningen om att sociala missförhållanden och social oro kan inverka positivt på uppkomsten av samhällsomstörtande rörelser uppkommer redan under sent arton- och tidigt nittonhundratal. Denna sammankoppling mellan två olika hotbilder tycks dels vara något som tidigt uppstår, dels någonting som på olika sätt lever kvar – inte minst som en av förklaringarna till varför människor ansluter sig till extrema rörel- ser. Och detta trots att forskningen visar att dessa rörelser tenderar att rekrytera individer från hela samhället och att det är just denna förmåga som särskiljer dessa från andra typer av rörelser (se t.ex. Uglevik , Hagtvet, Mycklebust, 1980; Jamin 1984; Kater, 1983; Lööw, 1998: kap. 7). Under det kom den gryende socialdemokratin att ses som ett hot mot den bestående ordningen tillsammans med antireligiösa fackföreningar och liberala sammanslutningar. Studien av övervakningens praktiker visar också på de relationer som med tiden utvecklades mellan polisen och de övervakade, eftersom över- vakningen inte skedde i hemlighet. Polisen gjorde sin närvaro känd hos arrangörerna av möten och sammankomster, inte bara för att markera att de var övervakade och att vad som yttrades stenografe- rades ner utan också för att påtala att de skulle finnas till hands om det blev bråk. Detta tyder på en önskan om en viss form av dialog. 1906 tillkommer ännu en dimension – övervakningen av utländska medborgare. Det är också som invandringen för det första börjar regleras och för det andra att problematiseras i den bemärkelsen att ”utlänningarna” successivt kommer att ses som ett ekonomiskt, politiskt och socialt hot. I samband med det utbrott ändrades även de juridiska förutsättningarna Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs för utlänningars vistelse i , bl.a. genom kungörelse och det 1917 införda passtvånget. Rasistiska och inte minst anti- semitiska föreställningar kom liksom den utbredda rysskräcken också att påverka hotbilden. Under skedde ock- så en förskjutning av säkerhetstjänstens arbete från kontraspionage mot politisk övervakning. Övervakningen började också vid att allt mer inriktas mot utlänningar och svenskar som hade kontakter med utlänningar (, 2011). Det är också här som sammankopplingen mellan judar och socialism görs – den uråldriga antisemitismen tillförs en ny dimension och begrepp som ”judebolsjevismen” gör entré. I denna diskurs blir judarna symbo- len för den inre opålitliga fienden lierad med utländska revolutio- nära krafter (, 2013). Under var övervakningen av utlänningar be- tydligt mer detaljerad och omfattande, inte minst vad gäller insam- landet av personliga data än övervakningen av svenskar. Därtill var utländska medborgare belagda med särskilda restriktioner och an- mälningsplikt. Det är nu som ett byråkratiskt system byggs upp, ett som i grunden byggde på antagandet att utlänningen i sig själv är opålitlig och bör och ska övervakas i form av skuggning, foto- grafering av misstänkta utlänningar, samt post-, telefon- och tele- gramkontroll. Detta är i och för sig inte särskilt förvånande mot bakgrund av , ryska revolutionen, inbördeskriget i , kuppförsök i osv. Den bild som tonar fram är bilden av en omfattande övervakning, där allt mer och mer infor- mation samlas in. Övervakningen tycks heller inte enbart beröra politiska förhållanden utan tog på andra grunder som kunde leda till utvisning, såsom kriminalitet, brist på arbete eller annan försörj- ning etc. Den bild som tonar fram är den av att vissa utlänningar, t.ex. ryssar och judar, inte enbart ses som ett politiskt hot utan även ett socialt hot. Även svenskar som haft samröre med miss- tänkta utlänningar förekommer i registren. Övervakningen går in i en expansiv fas, vilket i sig kanske inte är särskilt märkligt mot bakgrund av vad som händer i omvärlden och den rädsla som finns att revolutioner och social oro ska sprida sig till . Under denna fas växer således en föreställning fram om att utlänningen i sig själv på olika sätt skulle vara hotfull: utländska politiska aktivister blir i sig själva per definition farligare än inhemska sådana och in- hemska politiska aktivister med utländska kontakter blir per de- Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs finition ansedda som farligare än svenska aktivister utan sådana där- för att de antas kunna ta hjälp av, eller utbildas av, utländska extre- mister (Langkjaer, 2011). Detta är en föreställning som inte bara blivit en del av en polisiär syn, utan även kommit att inkorporeras i svensk debatt överhuvudtaget och som fortfarande återfinns i densamma. Den går igen under det , då kommunisterna kommer att prioriteras under vågen av terrorism och under debatten om vit makt-rörelsen under 1990- talet och i den nuvarande debatten kring jihadister. (SOU 2002;87, Lööw, 2015) Därmed inte sagt att det inte varit eller kan finnas högst reella hotbilder med en internationell dimension – så är och har otvivelaktigt varit fallet . Men det är också möjligt att denna föreställning institutionaliseras och kommit att uppfattas som en självklar sanning, vilket kan skymma sikten för uppkomsten och förekomsten av inhemsk extremism och terrorism utan kopplingar vare sig till stater eller utländska organisationer. En liknande föreställning etableras också vid kring den ”internationella brottsligheten”, som per definition ter sig mer hotfull än den inhemska – dessa bägge föreställningar smälter delvis samman till bilden av den ”kriminelle extremistiske främlingen”. bedöms således hotet från utländska poli- tiska aktivister vara större än från inhemska sådana och det kommer att kopplas samman med förställningar om en hotande internationell kriminalitet. Detta trots att det förekommit oroligheter och attentat i landet som inte kunde kopplas till utländska politiska aktivister annat än som möjliga inspirationskällor. Ett exempel på detta var det så kallade Amalthea dådet 1908, som utfördes av tre ungsocialister mot en båt i med brittiska strejkbrytare under en hamnstrejk. Vid attentatet dödades en person och 23 skadades. Två av de åtalade dömdes till döden men kom sedermera att benådas (Langkjaer, 2011). Vid sidan av de ovan nämnda områdena kom även försvarsfientlig verksamhet att hamna i blickfånget . Åtgärder mot försvarsfientlig verksamhet hade varit före- mål för olika statliga utredningar. 1917 tillsatte regeringen en utredning i frågan. Utredningen lämnade 1921 sitt betänkande. Den dåvarande försvarsministern (SAP), en känd anti-militarist, vidtog dock inga åtgärder med anledning av betänk- andet. Inte heller Tryggers högerregering (1923–24) vidtog några åtgärder. Frågan blev inte behandlad när Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs (H), som 1928 hade blivit statsminister för , tillsatte en ny utredning. utredning ledde fram till skapandet av ett hemligt s.k. kommunistregister samt att kommunister förbjöds att inneha tjänst som underbefäl eller fackmän vid militärförläggningar (1985:54–57). 1933, några månader efter , tillsattes Kommittén angående statsfientlig verksamhet, som hade till uppgift att utreda förekomsten av sådan verksamhet och föreslå åtgärder mot denna. Kommittén var en parlamentarisk utredning med repre- sentanter för alla riksdagspartier utom kommunisterna. I direktiven till kommittén definierades kommunister, nationalsocialister, anar- kister och syndikalister som statsfientliga, och under utredningens gång skulle även andra grupper, som (som lämnade moderpartiet och öppnade eget) att tillkomma på listan över statsfientliga organi- sationer. Den definition av statsfientlig verksamhet som gavs vid sidan av de explicit nämnda organisationerna var ”utav samman- slutningar eller enskilda bedriven verksamhet, som syftar till att med våld eller eljest på olaglig väg omstörta eller förändra stats- och rättsordning.” Det var således en rörelses eventuella anti- demokratiska inställning som var det avgörande kriteriet för om de skulle betraktas som statsfientliga eller ej. Under utredningens gång kom begreppet statsfientlig verksamhet att kompletteras med be- greppet ”ytterlighetsinriktningar” som kom att bli den samlande termen för rörelserna i fråga. Under de år kommittén arbetade till- kom en rad lagar för att förhindra och försvåra det politiska arbetet för dessa, såsom uniformsförbudet () och den så kallade kårlagen (1934), som innebar att paramilitära skyddskårer förbjöds och den polisiära övervakning som redan tidigare förekom intensi- fierades – ett av utredningens förslag, ett partiförbud för antidemo- kratiska organisationer avvisades dock av . Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs Förslaget var ett förbud för organisationer som svarade mot följande kriterier: syfte att med våld omstörta eller förändra stats- skicket; hindrande av offentlig myndighets verksamhet; brott mot medborgerlig frihet; brottsliga handlingar som skulle kunna skada rikets säkerhet.1 Huvudmotivet till lagarna var att försöka avvärja hotet mot demokratin. Kommittén var även intresserad av att kart- lägga ”reaktion hos andra samhällsgrupper i form av organiserat be- kämpande av ytterlighetsinriktningar samt därav föranledd friktion och spänning”. Bakom formuleringen dolde sig en föreställning om att ”ytterlighetsinriktningar” levde i symbios med varandra och att förekomsten av en ”ytterlighetsinriktning” positivt gynnade upp- komsten av en lika extrem motrörelse, vilket kunde leda till en ökad polarisering av det politiska livet och ett upptrappat politiskt våld. I detta sammanhang nämndes särskilt de nationalsocialistiska SA- förbanden och kommunisternas Röd front-förband. I utredningen grundlades den syn som kom att prägla det offentliga syn på grupper som definierades som statsfientliga. De tilläts fortsätta sin politiska verksamhet, men sattes under bevakning och exkluderades ur den politiska gemenskapen. Mycket av den lagstiftning vi har på området härrör för övrigt från denna kommitté, som även under utredningens gång genomförde ett mycket omfattande kartläggningsarbete av förekomsten av ytter- lighetsinriktningar i landet då uppgifter om aktiviteter, propaganda- metoder, eventuella ingripanden från myndigheternas sida samt förekomsten av konflikter med andra grupper begärdes in från militären, polisen och skolan (se t.ex. , 2006; Flyghed, 1992; Lööw, 1990: kap. 10–11; , 1982) Det är intressant att notera att skolan redan här pekas ut som ett särskilt intressant område att kartlägga och rikta åtgärder mot. 1I aktualiserades åter frågan om partiförbud för ”sammanslutningar som med sin verksamhet syftade till att med våldsamma medel eller med hjälp av främmande makt om- störta eller förändra rikets statsskick eller som kunde allvarligt skada rikets förhållande till främmande makt”. Efter att lagutskottet ändrat förslaget till att gälla förbud för såväl nationalsocialistiska som kommunistiska partier antog förslaget . Parti- förbudet kom dock aldrig att tillämpas då samlingsregeringen var oenig i frågan om exakt vilka partier som skulle förbjudas – se , Per och kriget; Samlings- regeringen och utrikespolitiken under , (, 1988), , kommunistiska 1939–1945, (, Serie under , , 1974). Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs kom övervakningen av ytterlighetsinriktningar successivt att intensifieras. Övervakningen sköttes av vid denna tid- punkt av kriminalpolisen. Redan innan kommittén angående stats- fientlig verksamhet tillsattes hade polisen i och på egen hand börjat kartlägga och registrera kommunister, syndi- kalister och nationalsocialister. I samband med säkerhets- kungörelse förändrades förutsättningarna för arbetet. Kungörelsen innebar att säkerhetstjänsten vid krig eller krigsfara hade befogenhet att övervaka post, telegraf, telefon- och radiotrafik, samt bedriva spaning efter misstänkta personer. utnämndes till chef för allmänna säkerhetstjänsten. samt 1938 till 1946 var den som ledde och utformade den svenska säkerhetstjänsten. Det torde vara få personer som satt en sådan prägel på verksamheten som just . Under byggdes en gigantisk övervakningsapparat upp. Säkerhetstjänsten handhade inte bara övervakningen av ”politiskt opålitliga” – en ny term som introducerades – och upp- spårande av misstänkta spioner utan på lokal nivå även ärenden rörande svartabörshandel, flyktingsmuggling, ilandflutna lik, ned- skjutna flygplan, allmän omoral, illegala aborter, mystiska främlingar, varusmuggling, angiveri m.m. Registreringen av de politiskt opålit- liga skedde efter ett klassificeringssystem, där den registrerades farlighetsgrad bedömdes efter en skala från A–D. De grupper som registrerades var nationalsocialister, kommunister, anarkister, syndi- kalister, (dessa behövde inte nödvändigtvis vara nationalsocialister, så därför skapades denna speciella kategori för de som sympatiserade med utan att för den skull vara nationalsocialister) och Englandssympatisörer (kämpande demo- krati och ). På lokalnivå kunde även ytterligare kate- gorier tillföras om det fanns grupper som föll under begreppet, men bara fanns lokalt. Ett exempel på detta är den i västra övervaknings- distriktet använda termen ”Rhedinbeundrare” avseende sympatisörer till pastor tidigare parti Kyrkliga Folkpartiet.2 Regi- 2Kyrkliga grundades och var verksamt fram tills 1936 – ledande parti- medlemmar som kom dock att fortsätta verka för partiets sak och dra till sig anhängare, därav myndigheternas intresse. KfP var ett religiöst grundat parti med fascistiska drag, av samma karaktär som den finska Lapporörelsen, den ungerska pilkorsrörelsen och det rumänska järngardet (. The social structure of a small right-wing religious party in the western-Sweden in the 1930’s: Kyrkliga in the 1930’s i , Strata and Elites, ed by , 1988). Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs streringarna fick en rad konkreta konsekvenser för de registrerade: de riskerade att hamna i s.k. arbetskompanier (kommunister), de kallades inte in i militärtjänst, de förflyttades från sina tjänster om dessa betraktades som krigsviktiga, de nekades att vistas inom skyddszoner. Det finns även i lokalt bevarat material exempel på fall där personer intagits på mentalsjukhus genom polisens försorg och de kunde nekas pass. Studier av registreringens praktiker visar även att personliga egenskaper, t.ex. fysisk styrka och en individs moral, vägdes in i bedömningarna.