sou · H6B318 · 2018-03-14 00:00:00 — och anställa utbildade imamer. De får därför förlita sig på lekmän som i regel utövar rollen som imam på ideell basis. Enligt de upp- skattningar som gjorde 2009 fanns det 167 imamer verksamma i någon av de församlingar som ingår i de bidragsberättigade muslimska trossamfunden. Av dessa var 58 av- lönade. Utöver dem var ett hundratal imamer verksamma i någon annan församling och ett tiotal var utsända och avlönade av den turkiska staten (a.a. s. 36 f.). Vår utredning har inte undersökt an- talet verksamma imamer, men av utredningens enkät som be- svarats av ett antal muslimska församlingar inom de bidragsberätti- gade trossamfunden framgår att det är få som har anställd personal och att de flesta förlitar sig på ideella insatser. Några av de bidragsberättigade trossamfundens församlingar stäl- ler krav på imamernas teologiska utbildning, vilket är fallet för de flesta shiaförsamlingarna. Enligt företrädare för shiaförsamlingarna bör imamen vara skolad vid det islamiska i i eller i Qom i . Även Bosniakiska islamiska samfundet i , som är en del av i , ställer krav på imamernas utbildning. Deras imamer är utbildade i och tillsätts av samfundets högsta ledare i Bosnien (Reis-ul-ulema de lärdas överhuvud). Som ovan framkommit har även IKUS en ordning för att utbilda sina imamer (se avsnitt 8.2.4). Åsikter om en imamutbildning bland muslimska företrädare Det finns flera skäl till varför en s.k. imamutbildning inte har in- förts i , vilket också redogjorde för (a.a. s. 101 ff.). Flera av de invändningar som lyftes fram i Imam- utbildningsutredningen uttrycktes också i det samråd som utred- ningen hade med muslimska företrädare. Ett avgörande skäl till varför det är svårt att inrätta en imamutbildning i är helt enkelt att de muslimska trossamfunden är splittrade i frågan. Några trossamfund ställer krav på att deras religiösa företrädare ska vara utbildade vid särskilda universitet och har av den anledningen ett begränsat intresse av imamutbildning i , medan andra inte ställer några formella krav alls på sina imamer. Därutöver är musli- merna i inte en enhetlig grupp, utan skiljer sig åt när det kommer till härkomst, språk, religiös tradition och inriktning. gör att det är svårt att enas om hur en imamutbildning skulle kunna organiseras för att vara anpassad till trossamfundens olika behov och olika religiösa traditioner. Svårigheter skulle i synnerhet uppstå mellan olika inriktningar inom islam, i första hand mellan shia och sunni. Dessutom finns det språkskillnader mellan exempelvis de som har turkiska, arabiska och persiska som modersmål. De stora muslimska trossamfunden såsom FIFS och muslimska förbund är därutöver organisationer som utgörs av ett stort antal självständiga församlingar, men med svaga nationella centralorganisationer. Den decentraliserade organiseringen gör att det kan vara svårt att gemensamt arrangera en imamutbildning. Flera företrädare för de muslimska trossamfunden påpekade vidare att de flesta församlingarna har begränsade ekonomiska resurser, vilket påverkar deras förmåga att organisera eller etablera en utbild- ning. Dessutom har få församlingar möjlighet att anställa en imam. En långvarig imamutbildning skulle troligen inte vara särskilt attraktiv eftersom den inte med säkerhet leder fram till en anställning. Där- utöver kan det med anledning av ränteförbudet inom islam vara svårt för vissa muslimer att ta studielån och finansiera sin studietid. I utredningens samråd var det också flera företrädare som ansåg att det skulle vara svårt att arrangera en utbildning som håller till- räckligt hög kvalitet för att de imamer som utexamineras skulle ses som trovärdiga. En utmaning är att rekrytera lärare med relevant kunskap och utbildning. Dessutom är det osäkert om det skulle finnas ett tillräckligt stort studentunderlag för en sådan utbildning. Många av de verksamma imamerna i skulle troligtvis inte kunna tillgodogöra sig en utbildning på högskolenivå eftersom de har bristande kunskaper i det svenska språket och saknar hög- skolebehörighet. De imamutbildningar som inrättats i och har av dessa anledningar inte lockat till sig tillräckligt många studenter och har inte ansetts som legitima bland de muslimska trossamfunden. I framfördes även flera principiella invändningar emot att en imamutbildning inrättas på statens ini- tiativ (a.a. s. 102 f.). En utbildning specifikt inrättad för imamer skulle auktorisera imamernas roll och därmed kunna ses som ett sätt för staten att blanda sig i församlingarnas inre angelägenheter, vilket skulle strida mot statens konfessionsneutralitet. Det skulle dessutom vara omotiverat för staten att särbehandla den muslimska gruppen och en sådan utbildningsinsats skulle kunna uppfattas som stigmatiserande. Liknande invändningar framfördes av företrädare för muslimska trossamfund som utredningen varit i kontakt med. Likväl var det ett flertal företrädare som också argumenterade för en svensk imamutbildning. Några ansåg till och med att en slags imamlegitimation borde utfärdas och att krav på utbildning bör vara ett villkor för stöd. De flesta ansåg dock att en imamutbildning måste inrättas på de muslimska församlingarnas initiativ utan statlig inblandning. Flera företrädare för de muslimska trossamfunden menade att det finns ett värde med att etablera en teologisk utbildning i eftersom det skulle markera att islam är en del av det svenska sam- hället. Genom en imamutbildning i skulle församlingarna liksom den muslimska tron kunna utvecklas inom ramen för det svenska samhället, vilket vore bra för integrationen av muslimer i . En sådan utbildning skulle, enligt företrädarna, kunna bi- dra till att imamerna får ett större förtroende i församlingen, i sam- hället och i synnerhet i förhållande till unga. Några företrädare för de muslimska trossamfunden påpekade vidare att innehållet i vissa imamers predikan bestäms av myn- digheter utanför , vilket är fallet för de imamer som är an- ställda av turkiska staten. Om imamerna vore utbildade i och vara anställda av något trossamfund, skulle de också vara mer själv- ständiga och fokuserade på de frågor som är relevanta i en svensk kontext snarare än på frågor som rör situationen i deras hemländer. Flera företrädare lyfte också fram problem med att vissa imamer utbildas i länder med en strikt konservativ islamtolkning. 8.3.2Behovet av konfessionell utbildning för ortodoxa religiösa företrädare Den kartläggning som utredningen genomfört visar på att utbild- ningsbehovet bland verksamma ortodoxa präster i liknar det som gäller för imamer. De flesta av prästerna är födda och ut- bildade utanför och flera av dem har därför bristande kun- skaper i det svenska språket och om svenska samhällsförhållanden. Det finns dock ingen entydig bild om prästerna anses ha tillräcklig teologisk utbildning. Några företrädare för de ortodoxa kyrkor som utredningen varit i kontakt med menar att vissa präster är dåligt utbildade och att församlingsdeltagarna ibland har bättre teologisk kunskap än prästerna. Detta är ett förhållande som kan påverka prästernas legitimitet. Det finns däremot skillnader mellan de olika kyrkorna vad gäller den teologiska utbildningen. De bysantinska kyrkorna, såsom Serbisk ortodoxa kyrkan och Grekisk ortodoxa kyrkan, har nära band till sina moderkyrkor, vilket ger bättre förutsättningar för teologisk utbildning. Prästerna är utbildade inom den serbiska och grekiska kyrkliga organisationen och företrädarna för dessa kyrkor menar därför att de har tillräcklig teologisk ut- bildning. Företrädare för Syrisk-ortodoxa kyrkan anser däremot att de har ett stort behov konfessionell utbildning. Många av de aktiva prästerna kom till från där för- utsättningarna för att bedriva en teologisk utbildning har varit be- gränsade. Möjligheterna till utbildning har varit bättre i , och , men konflikterna i och fördrivningen av kristna har lett till att förutsättningarna för utbildning har för- sämrats eller tillintetgjorts. Ett ytterligare problem för Syrisk-orto- doxa kyrkan är att en stor andel av kyrkans präster är nära pensions- ålder, som kyrkan har växt kraftigt genom flyktinginvandringen. Det finns därför ett behov av att rekrytera och utbilda präster. Däremot har kyrkan bättre ekonomiska förut- sättningar att anställa präster än t.ex. de muslimska församlingarna eftersom en stor andel av medlemmarna betalar medlemsavgift genom . Även Antiokiska ortodoxa kyrkan, som har vuxit snabbt i och med att kristna flytt från och , uppger att förutsätt- ningar för teologisk utbildning i hemländerna har försämrats och att kyrkan i har svårt att rekrytera och utbilda präster. Sam- tidigt har kyrkan begränsade ekonomiska resurser för att anställa eller utbilda präster i . Koptisk ortodoxa kyrkans präster utbildas huvudsakligen i där det trots ett försämrat säkerhetsläge finns förutsätt- ningar för teologisk utbildning. Kyrkan lyder under den koptisk- ortodoxe patriarken som bl.a. tillsatt den koptiska biskopen i . Patriarken har uppmuntrat till att koptiska kloster etableras i och blivande präster kan genomgå teologisk utbildning på Sankt Ignatios även om avslutande utbildning och vigning till präst- ämbetet sker i . Det finns en teologisk utbildning på högskolenivå för präster inom Eritreanska ortodoxa kyrkan och Etiopiska ortodoxa kyrkan, men utbildning är inget krav för prästvigning och många präster saknar därför högre utbildning. De flesta nu verksamma prästerna i har fått en grundläggande utbildning i sina hemländer, men i och har det uttryckts en önskan om att prästerna bör få bättre utbildning. har dessa kyrkor begränsade ekono- miska resurser för att anställa och avlöna präster. Åsikter om prästutbildning bland ortodoxa företrädare Utredningens kartläggning visar att det finns ett stöd från vissa ortodoxa kyrkor för en teologisk utbildning riktad till deras reli- giösa företrädare i . Som ett resultat av detta har ortodoxa kyrkor tagit initiativ till att etablera Sankt Ignatios andliga akademi. är inte alla kyrkoföreträdare överens om behovet av en prästutbildning i . Det är först och främst företrädare för Syrisk-ortodoxa kyrkan och Antiokiska ortodoxa kyrkan som efterfrågar en teologisk utbildning i . Flera av dem beskriver detta som en fråga om kyrkans överlevnad. Mot bakgrund av för- drivningen av kristna från delar av är möjligheterna till teologisk utbildning utanför begränsade. Även företrädare för Koptisk ortodoxa kyrkan, Eritreanska ortodoxa kyrkan och Etiopiska ortodoxa kyrkan anser att det finns ett behov av teologisk utbildning i . Eftersom dessa kyrkor inte har ett lika stort medlemsantal och dessutom har begränsade ekonomiska förutsättningar för att utbilda och rekrytera präster är frågan om utbildning i inte lika aktuell för dem som för t.ex. Syrisk-ortodoxa kyrkan. I bl.a. och har det traditionell sett varit lärare och munkar som har ansetts behöva utbildning eftersom de undervisar, bevarar och för arvet vidare och på samma sätt kan det vara aktuellt att dessa genomgår Sankt Ignatios utbildning. Däremot anses inte Sankt Ignatios ha samma betydelse för de bysantinska kyrkorna, såsom de serbiska och grekisk-ortodoxa. Dessa kyrkor är delar av en nationell kyrka och därför sker utbildningen av präster vid de utbildningsinstitutioner som finns inom kyrkoorganisationen. Flera företrädare för de ortodoxa kyrkorna som utredningen varit i kontakt med ansåg också att en teologisk utbildning skulle kunna bidra till kyrkornas förankring i det svenska samhället. Några företrädare menade att de präster som utbildats i har bättre förutsättningar att utveckla sina församlingar och nå fram till yngre anhängare. Det finns därutöver ett behov av utbildade präster efter- som kyrkorna har växt som ett resultat av tillströmningen av ny- anlända invandrare. kan kyrkorna tappa medlemmar, framför allt yngre, som inte känner sig hemma i den traditionella icke-svensktalande miljön. 8.3.3Behovet av konfessionell utbildning inom andra trossamfund När det gäller de övriga stödberättigade trossamfunden finns det inte något uttalat behov av konfessionell utbildning i . Före- trädare för Judiska centralrådet menar att deras församlingar ofta har svårt att hitta rabbiner som har de rätta kvalifikationerna för att verka i . Utbildningen till rabbin är lång och krävande och judiska seminarier finns enbart i ett fåtal länder såsom , , och . Det finns få rabbi- ner i världen med en religiös inriktning som passar i . Beho- vet av rabbiner är dock för litet för att det skulle vara möjligt att starta en konfessionell utbildning i . De buddhistiska företrädarna: munkar, nunnor och lamor, som verkar i har huvudsakligen utbildats vid kloster som repre- senterar de olika buddhistiska inriktningarna och utbildningarna har i vissa fall kompletterats på buddhistiska universitet. Det vore svårt att etablera en motsvarande utbildning i , men företrä- dare för buddhistiska församlingar menar att det eventuellt finns behov av buddhistisk utbildning i för vissa lekmän som är verksamma i några församlingar. När det gäller mandéerna och aleviterna, som är organi- serade i bidragsberättigade trossamfund, finns det traditionellt sett inte några formella teologiska utbildningsinstitutioner. Den religiösa läran har lärts ut genom tradition inom den religiösa gemenskapen. Det finns inom den alevitiska gruppen ett uttalat behov av utbild- ning av de troslärda, men förutsättningar för att utveckla en formell teologisk utbildning i för aleviterna, liksom för mandéerna, bedöms som begränsade eftersom grupperna är relativt små till antal och endast har varit organiserade i (m.fl. 2017). 8.4Behov och utbud av icke-konfessionell utbildning för religiösa företrädare 8.4.1Behovet av icke-konfessionell utbildning till religiösa företrädare , som hade till uppgift att analysera behovet av utbildning för imamer, konstaterade att imamerna kan spela en viktig roll i samhället och för den kulturella integrationen av invandrare (a.a. s. 104 f.). Däremot menade utredningen att många imamer saknar tillräckliga språkkunskaper och kunskaper om svensk lagstiftning och samhällskunskap. Dessa brister påverkade deras roll som församlingsledare och deras trovärdighet, framför allt bland yngre generationer. Därför ansåg utredningen att imamerna kan vara i behov av en icke-konfessionell utbildning. Sådant utbildnings- behov skulle tillgodoses inom det generella utbildningssystemet, t.ex. genom folkbildningen. Den bild som framkommit genom utredningens samråd, möten och intervjuer med företrädare för både muslimska och ortodoxa trossamfund samstämmer med den bild som gavs av Imamutbild- ningsutredningen. Det främsta utbildningsbehovet är enligt tros- samfundsföreträdarna av icke-konfessionell natur. Även företrädare för de buddhistiska trossamfunden menar att det finns ett behov av icke-konfessionell utbildning bland deras religiösa företrädare. Flera företrädare för de muslimska och ortodoxa trossamfund som utredningen har varit i kontakt med menar att bristande språk- kunskap är ett stort problem. Detta gör att de religiösa företrä- darna har svårt att nå fram till enskilda församlingsdeltagare och i synnerhet till unga. Det är dock inte alla religiösa företrädare som anser att den bristande språkkunskapen är ett problem. Företrädare för vissa ortodoxa trossamfund menar i stället att kunskap i det svenska språket inte alltid är relevant eftersom det ofta är hemsprå- ket som används i kyrkorna. Språket är ett sammanhållande kitt för många personer och kyrkorna har en betydelse för deras kulturella Därför finns det inte en förväntan om att prästerna ska tala svenska. Vid sidan om den bristande språkkunskapen var det många muslimska och ortodoxa företrädare som lyfte fram kunskaps- brister inom andra områden, t.ex. när det gäller svenska samhälls- förhållanden och svensk lagstiftning. Bristande språkkunskap kan göra det svårt för företrädarna att sätta sig in i aktuella samhällsfrå- gor. Flera företrädare pekade också på att det kan vara svårt för imamer och präster som är utbildade i länder med bristande demo- kratisk tradition att förstå och ta till sig vissa grundläggande vär- deringar, såsom jämställdhet och allas lika värden. Många saknar också grundläggande kunskaper om svensk lagstiftning. Detta kan påverka imamens eller prästens legitimitet som vägledare i frågor som t.ex. rör olika familjeangelägenheter och vardagsutmaningar. Av kartläggningen framkom dock att det inte bara är imamerna och prästerna som har rollen att förmedla kunskap om svenska samhällsförhållanden och om frågor som rör grundläggande värder- ingar. När det gäller de muslimska församlingarna är det andra än imamen som håller i koranundervisning och andra utbildningar i moskéerna. Sådana utbildningar hålls ofta av teologiskt skolade kvinnor i församlingarna, åtminstone för barn och unga tjejer samt kvinnogrupperna (se även 2015). Det är därför viktigt att inte enbart fokusera på de religiösa företrädarna, utan även på andra funktionärer inom trossamfunden. Företrädare för trossamfunden menar också att arbetsbelastningen för imamer, präster och andra religiösa funktionärer har ökat med anledning av den omfattande flyktingmottagningen 2015. Många av dem som kom till söker sig till trossamfunden för att få stöd i praktiska, sociala och existentiella frågor (se avsnitt 6.4.2). Detta ställer delvis nya krav på företrädarna, t.ex. att kunna möta människor i kris. För att stärka språkkunskaperna var det flera trossamfunds- företrädare som ansåg att religiösa företrädare som kommer till för att tjänstgöra som imam eller präst borde erbjudas ett snabbspår inom utbildningen svenska för invandrare (s.k. SFI-X) på samma sätt som man skräddarsyr intensivkurser i svenska för läkare, jurister och ingenjörer. Detta var något som även fördes fram av . Flera menade också att den icke-konfessionella utbildningen kan ges genom samverkan med studieförbund och folkhögskolor. Det fanns också en önskan om riktade bidrag för icke-konfessionella utbildningar. De trossamfund som utbildar sina prästkandidater inom någon av de bidragsberättigade teologiska högskolorna menade att utbild- ningen ger kandidaterna en bred kompetens eftersom den kom- bineras med icke-konfessionella inslag såsom kurser i religions- historia, mänskliga rättigheter och religionspsykologi. Detta får betydelse för deras förmåga att möta människor i olika situationer i livet. Dessa trossamfund ansåg därför att deras företrädare generellt sett inte har ett behov av icke-konfessionell utbildning utöver den som ges inom trossamfunden. När det gäller ger katolska stift en kompletterande utbildning och introduktion om svenska förhållanden till de präster som kom- mer från andra länder för att tjänstgöra i . 8.4.2Utbudet av icke-konfessionell utbildning som är riktad till trossamfundsföreträdare En stor andel av de bidragsberättigade trossamfunden har en tradition av att bedriva folkbildning av olika slag. Detta gäller särskilt för frikyrkorna som är huvudmän för sammanlagt 15 folkhög- skolor. Därutöver bedriver och 18 respektive 8 folkhögskolor. Det finns även en judisk, en muslimsk, en ortodox och tre katolska folkhögskolor (Ds 2015:3 s. 55 f.). Folkhögskolorna har i regel inte utbildningar som särskilt riktar sig till trossam- fundsföreträdare såsom präster, pastorer, rabbiner eller imamer, men eftersom folkhögskolorna har en närhet till trossamfunden kan de utforma sina utbildningar så att de blir tillgängliga och anpassade för olika funktionärer inom trossamfunden. Av tio studieförbund har tre en religiös grund. Det största av dessa är Sensus som är ett studieförbund som bildades av , och Tjänstemännens Bildningsverksamhet. ett studieförbund som uppstod ur . har sin grund i , Svenska baptisternas och , vilka alla tre tillhör Equmeniakyrkan. även katolska kyrkan och de ortodoxa kyrkorna anslutit sig. Efter att ha verkat inom bildades ett självständigt muslimskt studieförbund, , på initiativ av i , vilket är en muslimsk samarbetsorganisation. Fyra muslimska trossamfund är medlemsorganisationer: Förenade islamiska föreningar i , Islamiska kulturcenterunionen i , Islamiska shiasamfunden i och muslimska förbund, liksom några andra mus- limska organisationer såsom Islamic relief och unga muslimer. Det finns även ett antal ideella föreningar och privata ut- bildningsanordnare som arrangerar utbildningar som syftar till att stärka den teologiska kunskapen. Inom det muslimska civilsamhället kan Islamakademin i och Shiraf-akademin i nämnas. Därutöver anordnar några myndigheter utbildningar för tros- samfundsföreträdare. Det gäller i första hand SST som bl.a. erbjuder kompetensutvecklingskurser för lokala trossamfundsledare samt ut- bildningar i föreningsteknik, föreningsjuridik, säkerhet, familjerätt och vigselrätt, liksom om kvinnors delaktighet och synlighet inom trossamfunden och om ledarskap, religion och demokrati. Vissa av dessa utbildningar anordnas i samarbete med studieförbund och har varit del av uppdrag som myndigheten fått av regeringen. Även andra myndigheter, däribland Polisen och Myndigheten för sam- hällsskydd och beredskap, deltar som föreläsare vid de utbildningar som SST anordnar. Vidare arrangerar Kriminalvården en utbildning för de företrä- dare för trossamfunden som ska vara aktiva inom den andliga vår- den inom kriminalvården. När det gäller den andliga vården vid sjukhusen har kristna råd hållit i utbildningar, medan SST hållit i utbildningar för buddhister och muslimer. Några landsting erbjuder också viss utbildning för personer som är verksamma inom den andliga vården. Kammarkollegiet anordnar inte någon utbildning för vigselför- rättare, men kräver vid ansökan om vigselrätt att vigselförrättarna har genomgått en utbildning avseende de juridiska reglerna kring vigsel. Trossamfundet ska vid ansökan om vigseltillstånd redogöra för vilken utbildning samfundet ger eller kommer att ge blivande vigselför- rättare samt hur löpande fortbildning sker eller kommer att ske. Några andra myndigheter, kommuner och landsting anordnar utbildningar för företrädare inom det civila samhället, i vilka trossamfundsföre- trädare kan delta, men dessa är sällan särskilt inriktade mot tros- samfundsföreträdare. 9Trossamfundsstödet och dess effekter Enligt kommittédirektivet ska utredningen analysera och kartlägga hur statens stöd till trossamfunden påverkar olika trossamfund, hur viktigt stödet är för trossamfundens verksamhet och vilka effekter som stödet har för samhället i stort. Utvärderingen gäller både den del av trossamfundsstödet som fördelas i form av statsbidrag och den s.k. statliga avgiftshjälpen. 9.2Stödets utformning och omfattning Det statliga stödet till trossamfund består av dels ett statsbidrag som fördelas av Myndigheten för stöd till trossamfund (SST), dels en statlig hjälp med att tas in medlemsavgifter genom . Statsbidraget består av tre olika bidragsformer: organisationsbidrag, verksamhetsbidrag och projektbidrag. uppgick trossamfundsstödet till ungefär 91,9 miljo- ner kronor. Till stödet tillkom ytterligare 10 miljoner för SST:s för- valtningskostnader. Stödet till trossamfunden låg under det första decenniet av på en fast nivå, vilket enligt SST innebar att stödet i egentlig mening sänktes med tanke på att ingen uppjuster- ing gjordes för inflation och löneökningar. har stödet höjts med . har antalet betjä- nade inom de bidragsberättigade trossamfunden ökat med cirka 40 000 personer. Fördelningen mellan de olika bidragsformerna har varit stabil och överlag fördelas av stö- det i form av organisationsbidrag. Trossamfundsstödet och dess effekter för projektbidrag i form av säkerhetsbidrag, vilket gjorde att projektbidragens totala andel ökade något. uppgår anslaget till , varav 82 miljoner för stödet och 13 miljoner för förvaltningskostnader. Det innebär att stödet till trossamfunden minskar med 10 miljoner års nivå, vilket beror på att förvaltningsanslaget ökar med 3 miljoner och att säkerhetsbidraget inte längre fördelas inom ramen för trossamfunds- stödet.