sou · H6B35 · 2018-02-05 00:00:00 — Förbättringsområden angavs vara bl.a. kvaliteten i handläggningen av bostadstillägg och äldreförsörj- ningsstöd som bedömdes som otillräckligt och där utbetalnings- precisionen hade försämrats jämfört med föregående år. 6.2.3Hur mycket som återkrävs eller ska i princip återkräva en felaktigt utbetalad socialförsäkringsförmån om den som har fått förmånen har orsakat att denna har lämnats felaktigt eller har insett eller skäligen borde ha insett felet (se vidare avsnitt 6.2.4). Det totala återkrävda beloppet för båda myndigheterna har legat på ungefär samma nivå eller ökat något, till sammanlagt 2017. Ungefär hälf- ten av återkraven avser bostadsbidrag, vilket har att göra med att utformningen av reglerna för beräkning och utbetalning av bostads- bidrag regelmässigt genererar många återkrav (se vidare om detta i avsnitt 6.2.4). Det är alltså stora skillnader mellan bedömd beloppsmässig om- fattning av felaktiga utbetalningar och återkrävt belopp. Uppskatt- ningarna som har gjorts av omfattningen av felutbetalningarna, vilka i och för sig är osäkra, indikerar att det kan vara mindre än 10 pro- cent som återkrävs. uppgick fordringsstocken avseende återkrav inom socialförsäkringen till , inklusive s.k. krav, upplupna räntor och avgifter. Återkrav av bostadsbidrag står för mer än en tredjedel av fordringsstocken. När det gäller antalet gäl- denärer är dominansen ännu större för bostadsbidragen. Två tredje- delar av det totala antalet återkravsgäldenärer har skulder avseende återkrav av bostadsbidrag. Fordringsstocken har ökat . har stocken (exklusive Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande krav, räntor och avgifter) ökat från till , dvs. en ökning med eller med . En närmare redogörelse för statistik rörande detta finns i av- snitt 6.5. 6.2.4Regleringen av återkrav och eftergift Som framgått av kapitel 3 trädde socialförsäkringsbalken i kraft och ersatte då ungefär 30 av de tidigare gällande socialförsäkringsförfattningarna. Socialförsäkringsbalken omfattar i stort sett samtliga socialförsäkringsförmåner som administreras av , och . Sedan socialförsäkringsbalkens införande finns en sammanhållen och i stort sett enhetlig reglering av återbetalning av felaktiga utbe- talningar när det gäller de förmåner som omfattas av balken. Bestäm- melserna om återkrav i socialförsäkringsbalken gäller även för ett antal förmåner som regleras i andra författningar. Vid handläggning av t.ex. vissa ärenden enligt lagen (1991:1047) om sjuklön hänvisas till bestämmelserna om återkrav i socialförsäkringsbalken (se 26 § lagen om sjuklön). I följande fall finns dock bestämmelser om återbetalning av socialförsäkringsförmåner i andra författningar. I lagen (2008:145) om statligt tandvårdsstöd finns bestämmelser om återkrav av ersättning som har betalats ut till vårdgivare och om möjligheter till avräkning (kvittning) av återkrävt belopp. Återbetal- ningsskyldigheten är i princip strikt, bortsett från att en viss typ av bidrag enligt lagen inte får återkrävas om vårdgivaren har haft skälig anledning att anta att patienten varit berättigad till sådant bidrag. Rätten till aktivitetsstöd och utvecklingsersättning samt eta- bleringsersättning, etableringstillägg och bostadsersättning regleras i förordningen (2017:819) om ersättning till deltagare i arbetsmark- nadspolitiska insatser. I nämnda förordning regleras frågor om åter- betalningsskyldighet och återkrav avseende dessa ersättningar liksom frågor om anstånd och avbetalningsplan, ränta, eftergift och möjlig- heter till kvittning. Vidare finns särskilda bestämmelser om återkrav och eftergift i förordningen (2014:67) om bidrag till arbetsgivare för köp av arbets- Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande platsnära stöd för återgång i arbete och i förordningen (2017:117) om bidrag till företagshälsovården för köp av medicinsk service. Reglerna om återkrav i nämnda förordningar motsvarar i princip bestämmelserna i socialförsäkringsbalken, såvitt avser förutsättningar för återkrav, men formuleras något annorlunda. I detta avsnitt redogörs för huvuddragen i socialförsäkringsbalkens bestämmelser om återkrav. Vilka bestämmelser som styr hanteringen av och återkravsfordringar framgår av avsnitt 6.2.5. I 108 kap. 2 § socialförsäkringsbalken, SFB, finns huvudregeln i fråga om återkrav av ersättning enligt balken. I bestämmelsens första stycke anges att eller ska besluta om återbetalning av ersättning som den har beslutat enligt balken, om den försäkrade eller, i förekommande fall, den som annars har fått ersättningen har orsakat att denna har lämnats felaktigt eller med ett för högt belopp genom att lämna oriktiga uppgifter eller underlåta att fullgöra en uppgifts- eller anmälningsskyldighet. Det- samma gäller enligt andra stycket om ersättning i annat fall har läm- nats felaktigt eller med ett för högt belopp och den som fått ersätt- ningen har insett eller skäligen borde ha insett detta. Det finns alltså enligt huvudregeln två situationer då ersättning som har betalats ut ska krävas åter av eller Pen- sionsmyndigheten. Den första situationen är att någon genom oriktiga uppgifter eller genom underlåtenhet att fullgöra en uppgifts- eller anmälningsskyl- dighet har förorsakat att ersättning lämnats felaktigt eller med för högt belopp. Det krävs inte att ersättningsmottagaren har varit med- veten om felaktigheten eller att han eller hon har agerat oaktsamt. För att återkrav ska aktualiseras på den grunden att den enskilde brustit i sin anmälningsskyldighet måste det klart framgå vilka för- hållanden den enskilde är skyldig att lämna uppgifter om för att fullgöra denna skyldighet (se bl.a. HFD 2013 ref. 9). Den andra situationen är att någon felaktigt eller med för högt belopp har fått ersättning och denne har insett eller skäligen borde ha insett detta. Det krävs alltså i detta fall inte att mottagaren har Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande orsakat den felaktiga utbetalningen, utan det kan t.ex. vara fråga om att av misstag betalat ut ett för stort belopp. Den avgörande frågan är om mottagaren är i god tro. Om så är fallet undgår denne återbetalningsskyldighet. I fråga om vissa förmåner gäller bestämmelser om återkrav som avviker från huvudregeln. När det gäller underhållsstöd och bostads- bidrag ska t.ex. besluta om återkrav oavsett om den enskilde har orsakat felet eller inte och utan beaktande av den enskildes goda tro, s.k. strikt återbetalningsskyldighet. Detta fram- går av 108 kap. 8 § och 9 § andra stycket SFB. Det finns dock två system för återkrav av bostadsbidrag. Det ena är det nämnda som bygger på strikt återbetalningsskyldighet vid felaktig utbetalning. Det andra systemet för återkrav av bostads- bidrag, som regleras i 108 kap. 9 § första stycket SFB, avser den situationen att slutligt bostadsbidrag bestäms till ett lägre belopp än vad som har betalats ut i preliminärt bidrag. I sådana fall behöver det inte ha varit fråga om en felaktig utbetalning. Bakgrunden är att särskilda handläggningsregler gäller för utbetalning av bostadsbidrag, vilket medför att återkrav av bostadsbidrag i stor omfattning beslutas i samband med en årlig avstämning enligt rutiner som kan sägas ligga vid sidan av den övriga återkravshandläggningen. I korthet innebär handläggningsreglerna för utbetalning av bo- stadsbidrag följande. Preliminärt bostadsbidrag beräknas efter en upp- skattad bidragsgrundande inkomst och betalas ut . Slutligt bostadsbidrag bestäms för kalenderår, efter den tidpunkt när besked om slutlig skatt enligt 56 kap. 10 § första stycket skatteförfarande- lagen (2011:1244) senast ska ha skickats. Det slutliga bostadsbidraget kan bestämmas först efter november månads utgång efter inkomståret, dvs. året efter det kalenderår då det preliminära bo- stadsbidraget har utgivits. Det är dock vanligt att det slutliga bostads- bidraget i praktiken bestäms efter bidragsåret. Om det vid avstämningen visar sig att det slutliga bostadsbidraget bestäms till ett högre belopp än det preliminära ska mellanskillnaden betalas ut till den försäkrade och om det visar sig att det är lägre så ska den för- säkrade betala tillbaka mellanskillnaden till enligt bestämmelserna om återkrav. Belopp ska varken betalas ut eller betalas tillbaka (se 98 kap. 2 och 4–6 §§ SFB). Det är myndigheten som ska visa att förutsättningarna för åter- krav föreligger (se bl.a. HFD 2011 ref. 81). Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande beslutade att inte utreda felaktiga utbetalningar före skatteavdrag. gällde en beloppsgräns om enligt ett beslut . Även har bestämt att ett återkravsärende i normalfallet inte ska inledas med anledning av felaktiga utbetal- ningar som understiger . I avsnitt 6.12.6 finns en ut- förlig redogörelse för innebörden av och skälen för myndigheternas beslut gällande detta. Huvudregeln i fråga om eftergift av återkrav finns i 108 kap. 11 § SFB. Där anges att om det finns särskilda skäl får den handläggande myndigheten helt eller delvis efterge krav på återbetalning. Vissa specialregler om eftergift av återkrav finns i fråga om sjukersättning och bostadsbidrag. I förarbetena till den tidigare gällande lagen (1996:1030) om underhållsstöd har uttalats följande, vilket är giltigt beträffande vad som kan utgöra skäl för att efterge krav på återbetalning även av andra förmåner (prop. 1995/96:208 s. 91): Att det skall föreligga särskilda skäl för att eftergift skall ges innebär att bestämmelsen skall tillämpas återhållsamt. Särskilda skäl för eftergift kan exempelvis föreligga om han eller hon skäligen inte borde ha förstått att utbetalningen var felaktig och det dessutom med hänsyn till betalnings- mottagarens ekonomiska och personliga förhållanden finns skäl att inte återkräva underhållsstödet eller del av det. Det kan också vara så att eftergiften kan fungera som ett led i social rehabilitering. Eftergift kan således komma i fråga för att mildra konsekvenserna av det stränga personliga ansvar som följer av återbetalningsskyldig- heten och för att anpassa beloppets storlek till den återbetalnings- skyldiges ekonomiska och sociala situation. En individuell och sam- manvägd bedömning av omständigheterna ska göras. De faktorer som kan behöva beaktas är bl.a. orsaken till den felaktiga utbetal- ningen, hur som gått sedan utbetalningen, beloppets stor- lek och den återbetalningsskyldiges ekonomiska förhållanden, hälsa och försörjningsmöjligheter (se bl.a. RÅ 2008 ref. 2). Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande När det gäller underhållsstöd och bostadsbidrag gäller som nämnts i det föregående s.k. strikt återbetalningsskyldighet. Möj- lighet till eftergift finns även i dessa fall vid särskilda skäl.10 Allmänt om fordringshanteringen och var regleringen finns Det är som sköter den handläggning som följer på ett beslut om återkrav, även i de fall det är som har fattat beslutet om återkrav. Detta framgår av 108 kap. 14 a § SFB.11 Handläggningen innefattar verkställighetsåtgärder och beslut enligt bestämmelser i 108 kap. SFB om kvittning, ränteuttag m.m., för att det återkrävda beloppet ska bli reglerat. Förordningen (1993:1138) om hantering av statliga fordringar, hanteringsförordningen, är tillämplig på hantering av fordringar avseende återkrav. Enligt 3 § hanteringsförordningen ska bestämmelserna i förordningen tillämpas om inte något annat följer av lag eller förordning eller av ett särskilt beslut av regeringen. Vidare anges i hanteringsförordningen bl.a. följande. Varje myndig- het ska se till att myndighetens fordringar betalas enligt betalnings- villkoren. Om fordran inte har betalats senast på förfallodagen, ska myndigheten skicka en betalningspåminnelse till den betalningsskyldige (10 §). Om fordran inte betalas efter påminnelse, ska myndigheten vidta de åtgärder som behövs för att få betalt (11 §). Vidare finns i förordningen bestämmelser om bl.a. i 10I rättsfallet HFD 2013 ref. 64, som gällde tillämpningen av en motsvarande återkravsregel i dåvarande 23 § förordningen (1996:1100) om aktivitetsstöd, tog Högsta förvaltningsdom- stolen ställning till frågan om det förelåg särskilda skäl för eftergift vid s.k. strikt åter- betalningsskyldighet då den felaktiga utbetalningen hade orsakats av myndighet och motta- garen varit i god tro. ansåg att enbart den omständigheten att den som fått de felaktiga utbetalningarna, inte hade orsakat dessa utan tagit emot dem i god tro, inte kunde utgöra särskilda skäl för befrielse från återbetalningsskyldighet. Särskilda skäl för eftergift ansågs dock föreligga i fallet med hänsyn till att hade gått från det att ersättningarna betalats ut till dess att återkrav aktualiserades. 11Paragrafen trädde i kraft (SFS 2013:747) och ersatte då en tidsbegränsad regel av motsvarande innebörd. I förarbetena till bestämmelsen övervägde regeringen olika alternativ för hur återkravsfordringar skulle hanteras efter att den tidsbegränsade regeln hade upphört att gälla, och ansåg att alternativet att även fortsättningsvis skulle hantera fordringarna var att föredra. Vid denna bedömning tog regeringen hänsyn till de kostnadsökningar och risker för fel och fördröjningar som det skulle innebära om tog hem hela eller delar av fordringshanteringen (se prop. 2012/13:169 s. 38 och 39). Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande vilken utsträckning myndigheten får medge betalningsanstånd eller ackord, avbryta indrivning och medge eftergift (se vidare om detta i det följande under olika rubriker). Myndigheten ska enligt 19 § hanteringsförordningen samråda med Kammarkollegiet i vissa fall, t.ex. innan den beslutar att avbryta indrivningsförsök eller anta ackordsförslag. Kammarkollegiet har utfärdat föreskrifter till hanteringsförord- ningen, Kammarkollegiets föreskrifter (KAMFS 2006:1) om han- tering av statliga fordringar. Vidare styrs hantering av återkravsfordringar av inkassolagen (1974:182). Inkassoverksamhet ska enligt 4 § be- drivas enligt god inkassosed. Datainspektionen är den myndighet som utfärdar allmänna råd om hur inkassolagen ska tillämpas. kan träffa avtal med gäldenären om en avbetal- ningsplan. Fordringshanteringen ska enligt 4 § hanteringsförord- ningen präglas av affärsmässighet. Avgörande för om avtal om av- betalningsplan ska träffas och hur avtalet i så fall ska utformas ska för således vara vad som är mest lönsamt. Av- betalningarna kan bestå av inbetalningar eller överenskomna avdrag i utgående förmåner, s.k. frivillig kvittning. Enligt 14 § hanteringsförordningen får med- ge skäligt betalningsanstånd men anstånd utöver från för- fallodagen får medges bara om det är till fördel för staten eller om det i övrigt finns synnerliga skäl. får bara medge betalningsanstånd om den betalningsskyldige skriftligen förbinder sig att betala skulden enligt de särskilda villkor som man har kommit överens om. En överens- kommelse om betalningsanstånd ska vara en skriftlig avbetalnings- plan som godkänns av gäldenären. Enstaka, kortvariga anstånd får lämnas muntligen (KAMFS 2006:1). Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande kan, som framgått i det föregående, ingå avtal med gäldenären om en avbetalningsplan eller medge betalnings- anstånd. Den som är återbetalningsskyldig ska i sådana fall betala ränta på det återkrävda beloppet. Räntan ska beräknas från den dag då avtalet om avbetalningsplan träffades eller anstånd medgavs, dock inte innan återkravet har förfallit till betalning, dvs. efter att det har framställts. Räntan ska motsvara statens utlåningsränta, vilken fastställs av , med ett tillägg om (108 kap. 15 och 16 §§ SFB). I förarbetena till bestämmelsen om ränta anförde regeringen att det i linje med övriga insatser som pågick för att öka effektiviteten i återkravsverksamheten fanns skäl att fastställa en något högre ränte- sats än statens utlåningsränta för dem som felaktigt disponerat statens medel. Regeringen framhöll bl.a. att de som accepterar en avbetal- ningsplan ju för övrigt undgår den högre räntenivån för dröjsmålsränta (prop. 2006/07:49 s. 41). Dröjsmålsränta ska tas ut om ett belopp som har återkrävts inte betalas i rätt tid, enligt vad som framgår av 108 kap. 19 § första stycket SFB. För uttag av dröjsmålsränta gäller enligt andra stycket i tillämpliga delar räntelagen (1975:635). Enligt räntelagen börjar dröjs- målsränta löpa från den dag som infaller efter det att återkrav framställdes (4 §), om inte annat följer av att ett avtal om avbetalning träffats eller anstånd har medgetts (3 §).12 Dröjsmålsränta utgår med en räntesats som motsvarar den av fastställda referensräntan med ett tillägg av (6 §). Såväl fordringsränta som dröjsmålsränta kan efterges av samma skäl som kan föranleda att kravet på återbetalning efterges, enligt 108 kap. 21 § SFB (se avsnitt 6.2.4 under rubriken ) eller 17 § hanteringsförordningen (se nedan under rubriken enligt hanteringsförordningen). Skälen för att efterge krav på åter- betalning och att efterge ränta behöver förstås inte alltid samman- falla. Jämkning kan också undantagsvis bli aktuell enligt 8 § ränte- 12 Dröjsmål kan föreligga från och med förfallodagen för såväl en huvudfordran som en delbetalning enligt en avbetalningsplan. Motsvarande gäller om tiden enligt ett anstånds- beslut löpt ut (Hessmark m.fl., Socialförsäkringsbalken [. 2016, Zeteo], kommentaren till 108 kap. 19 §). Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande lagen, vilket följer av hänvisningen i 108 kap. 19 § andra stycket SFB till räntelagen. För premiepension och bostadsbidrag finns särskilda bestäm- melser om ränta i 108 kap. 17 och 18 §§ SFB. får enligt 108 kap. 22 § SFB, i den utsträckning det är skäligt, göra avdrag på ersättning enligt socialförsäkringsbalken (även benämnt kvittning eller tvångsvis kvittning) om den ersätt- ningsberättigade enligt beslut av eller Pensions- myndigheten är återbetalningsskyldig för en ersättning som lämnats på grund av balken eller någon annan författning. Avdrag får göras även för upplupen ränta och avgifter. Avdrag får dock endast göras på ersättning som administreras av samma myndighet som fattat beslutet om återkrav. I 108 kap. 24 och 25 §§ SFB regleras kvittning i några särskilda situationer beträffande förmåner till efterlevande. Återkrav av pensionsförmåner och andra ersättningar som hand- has av kan alltså inte regleras genom avdrag från ersättning som beslutar om. Pensionsmyn- digheten saknar dock möjlighet att själv besluta om avdrag på en ersättning. Noteras kan i sammanhanget att pensioner och andra förmåner som handlägger betalas ut genom (jfr 7 § förordningen [2002:782] om ansökan och utbetalning av pension m.fl. förmåner). Skälighetsbedömningen avser såväl avdragsmöjligheten i sig som avdragsbeloppets storlek. Detta betyder att det i varje enskilt fall får bedömas om det, med hänsyn till ersättningens karaktär, är lämpligt att göra avdrag och i så fall med vilket belopp avdrag ska göras (se prop. 2008/09:200 s. 548). I förarbetena till den tidigare gällande lagstiftningen, men som är aktuella, uttalades att möjligheterna till kvittning naturligtvis måste begagnas med urskillning och att skälig hänsyn i varje särskilt fall måste tas till försäkringsersättningens betydelse för den ersättningsberättigades och hans familjs försörjning (prop. 1962:90 s. 384). I vägledning för Fordringshanteringen anges bl.a. följande (Vägledning 2005:2 version 13 s. 43): Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande När beräknar ett kvittningsbelopp är det lämpligt att utgår från föreskrif- ter om bestämmande av förbehållsbeloppet vid utmätning av lön m.m. Det är bara faktiska inkomster som ska räknas med. Det finns inte stöd för att kräva av den enskilde att denne ska söka alla förmåner eller bidrag som han eller hon kan ha rätt till, i syfte att öka det ekonomiska utrymmet för kvittning (KRNG mål nr 1122-06). räknar ut ett skäligt kvittningsbelopp med stöd av föreskrifter om förbehållsbelopp. Detta belopp omfattar dock inte alla kostnader som en gäldenär kan ha. Därför måste också utreda vilka kostnader som ska läggas till för- behållsbeloppet för att sedan fastställa ett skäligt kvittningsbelopp. Genom att besluta om kvittning kan således reg- lera en fordran, helt eller delvis, utan att behöva utverka en exeku- tionstitel. Verkställighet genom kvittning får vidare ske även om beslutet om återkrav inte har fått laga kraft, vilket följer av 112 kap. 5 § SFB.13 Indrivningen får, enligt 15 § hanteringsförordningen, avbrytas tills vidare om ytterligare indrivningsåtgärder framstår som utsiktslösa eller inte är försvarliga med hänsyn till kostnaderna och indrivning inte heller krävs från allmän synpunkt. Indrivningen ska tas upp på nytt, om det visar sig att betalning kan fås utan större kostnader än vad som är skäligt. får, enligt 16 § hanteringsförordningen, anta ett förslag om ackord, om det kan anses fördelaktigt för staten. Ett ackordsförslag som inte framställts i konkurs eller enligt lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion får antas bara om övriga borgenärer som berörs av ackordet godkänner det. 13 I doktrin har anförts att om den som återkravet riktar sig mot har överklagat detta till för- valtningsdomstol, bör myndigheten avvakta utgången i domstol innan den beslutar om kvittning (Hessmark m.fl., Socialförsäkringsbalken [. 2016, Zeteo], kommentaren till 108 kap. 22 §). har emellertid inte som uttalad rutin att avvakta med kvittning på grund av att fordran är tvistig, jämför avsnitt 6.2.6. Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande I 17 § hanteringsförordningen anges att en fordran helt eller delvis får efterges om det på grund av den betalningsskyldiges sjukdom eller av någon annan anledning är uppenbart oskäligt att kräva betalning. Eftergift med stöd av denna bestämmelse aktualiseras alltså under fordringshanteringen. En återkravsfordran preskriberas efter tillkomsten om inte preskriptionen avbryts . Detta följer av 2 § preskrip- tionslagen (1981:130). Fordran torde uppstå när den felaktiga utbetalningen har gjorts (Hessmark m.fl., Socialförsäkringsbalken [. 2016, Zeteo], kommentaren till 108 kap. 2 §). Preskriptionstiden avbryts dock när beslutar om återkrav eftersom beslutet anses vara ett preskriptionsavbrott enligt 5 § preskriptionslagen. Enligt 6 § samma lag löper en ny preskriptionstid enligt 2 § för avbrottet, dvs. Ett annat exempel på en preskriptionsbry- tande åtgärd är att skickar ett rekommenderat brev med mottagningsbevis, som återsänds till kassan. Återkrav mot gäldenärer i utlandet Det finns ett europeiskt samarbete för återkrav inom de sociala trygghetssystemen, och Rådets förordning nr 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen och och Rådets förordning nr 987/2009 om tillämp- ningsbestämmelser till förordning 883/2004. Dessa förordningar till- lämpas gentemot EU-länderna, EES-länderna samt . De flesta förmåner som hanterar omfattas.14 14 Felaktigt utbetalda förmåner ska i första hand avräknas (kvittas), enligt artikel 71 och 72 förord- ning 987/2009. En institution i ett medlemsland, som felaktigt har betalat ut förmåner till en person, kan begära att en institution i varje annat medlemsland som betalar ut förmåner till samma person drar av det felaktiga beloppet (enligt lagstiftningen i det landet där avdraget görs) och överför det avdragna beloppet till den institution som gjort den felaktiga utbetalningen. I andra hand ska indriv- ning ske enligt artikel 71 och 75–85 nämnda förordning. ansöker om verkställig- het hos , som ansvarar för verkställighet av kassans fordringar hos exekuti- va myndigheter i annat medlemsland (vilket ska utföras enligt det landets lagstiftning). Ett lägsta be- lopp har fastställts för de fordringar som får drivas in enligt förordningarna, vilket är . Det finns inte någon skyldighet att bistå med indrivning när en fordran är mer än , räknat från det att exekutionstiteln utfärdades (artikel 82.1b i förordning 987/2009). Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande