sou · H6B344 · 2018-06-14 00:00:00 — principen om affärsmässighet sägas ha kommit att innebära ett krav på den upphandlande enheten att tillförsäkra det offentliga mest värde för pengarna. Vid tiden upphandlingskungörelse ansågs principen bygga på antagandet att det som var mest förmånligt i den enskilda upphandlingen också var mest fördelaktigt från samhällseko- nomisk synpunkt. På så sätt uppnåddes en optimal resursfördelning. Vad affärsmässigheten omfattade i olika upphandlingssituationer fick bestämmas efter en sammanvägning av relevanta omständligheter i varje enskilt fall, såsom pris, kvalitet samt anbudsgivarens förmåga att fullgöra sina åtaganden. Affärsmässighetsbegreppet användes också för att markera att myndigheterna hade att bedöma upphandlingen enbart som en affärs- transaktion. Andra, vidare bedömningar, såsom sysselsättnings-, närings-, försvars- och säkerhetspolitiska hänsyn fick inte tas. I vissa fall kunde principen om affärsmässighet behöva modifieras av sådana hänsyn. Dessa bedömningar skulle emellertid göras av regeringen, och inte av myndigheterna själva.15 Även var huvudregeln, enligt dess 1 kap. 4 §, att upp- handling skulle göras med utnyttjande av de konkurrensmöjligheter som fanns och även i övrigt genomföras affärsmässigt. Anbudsgivare, anbudssökande och anbud skulle behandlas utan ovidkommande hänsyn. Huvudregeln gällde vid all upphandling enligt lagen, dvs. såväl över som under tröskelvärdena och för upphandling av B- tjänster, oavsett värde. Begreppet affärsmässighet hade, tillsammans med paragraftexten i övrigt, förts över till års upphandlingsförordning och det kommunala upphandlingsreglementet med endast margi- nella ändringar. Enligt lagens förarbeten var avsikten med lagen att införa upphandlingsregler som låg så nära de EG-rättsliga reglerna som möjligt, för att undvika att andra regler skulle gälla i svenska upphandlingar än i upphandlingar i andra avtalsländer. Regeringen konstaterade att enligt både EG:s och regelverk gällde att 1973:73 s. 49 f. Upphandlingsregler i förr och nu upphandling skulle ske affärsmässigt, i konkurrens och på ett icke- diskriminerande sätt.16 Genom kraven i 1 kap. 4 § på konkurrens, affärsmässighet och på att upphandlingen skulle ske utan ovidkommande hänsyn ansågs de grundläggande principerna i EG-rätten, att upphandling ska genomföras i konkurrens och utan diskriminering, genomförda i svensk rätt.17 Det gjordes emellertid gällande i den allmänna debatten att huvud- regeln om affärsmässighet i var onödigt begränsande. Marga- reta Hentze och var i sin lagkommentar18 kritiska mot portalparagrafens utformning. De menade att det nationella kravet på affärsmässighet, i kombination med begreppet ”utan ovidkom- mande hänsyn”, innebar att andra hänsyn, såsom miljöhänsyn och sociala hänsyn, inte fick tas vid upphandlingen. Andra än rent före- tagsekonomiska aspekter kunde inte åberopas i upphandlingar, oav- sett om gemenskapsrätten skulle lämna vissa öppningar. Kravet på affärsmässighet gick enligt denna uppfattning ibland längre än vad gemenskapsrätten krävde.19 Mot bakgrund av bl.a. den redovisade invändningen över- vägde om affärsmässighetsbegreppet borde modifieras eller helt ersättas med en hänvisning till de grundläggande EG-rättsliga principerna för upphandling. Kommittén konstaterade träffande att den traditionella och snäva uttolkningen av affärs- mässighetsbegreppet, som hade sina rötter i den gamla upphand- lingsförordningen, inte var anpassad till EG-rätten. Den tolkningen hade sitt ursprung i en rättsutveckling i med en helt annan bakgrund än det konkurrensrättsliga regelverket i EG. Det fanns dock enligt kommittén en risk för att ett borttagande av begreppet affärsmässighet skulle kunna tolkas så att det inte längre fanns något krav på att göra sitt yttersta för att se till att skattemedlen användes så effektivt som möjligt. Med andra ord; att det inte längre var aktuellt att göra goda affärer. Vidare bedömde kommittén att en modifiering eller ett borttagande av begreppet inte med säkerhet skulle ge något större utrymme att tillgodose andra än rent ekonomiska mål i förhållande till vad som gällde enligt gemen- 1992/93:88 s. 37 f. s. 40 och s. 59–60, se även prop. 2006/07:128 del 1 s. 153 f. 18Offentlig upphandling – en lagkommentar, upplaga 1:2, 1998. Upphandlingsregler i förr och nu Äldre och mer inskränkta tolkningar av affärsmässig- hetsbegreppet torde enligt kommittén ha blivit obsoleta i och med anslutning till EG. Kommittén föreslog därför inte någon ändring av begreppet.20 3.42007 års och LUF LOU-direktiv och LUF-direktiv genomfördes i svensk rätt genom två nya lagar, och LUF, vilka ersatte . Bestämmelserna om upphandling under tröskelvärdena och av B-tjänster samlades i ett eget kapitel, 15 kap. i respektive lag. Begreppet affärsmässighet utmönstrades och huvudregeln om affärsmässighet uttrycktes i stället med en bestämmelse som hän- visade till fem grundläggande EG-rättsliga principer för upphandling. Kapitlet gällde således för upphandling av varu-, tjänste- och byg- gentreprenadkontrakt under tröskelvärdena. Liksom tidigare gällde kapitlet också för all upphandling av B-tjänster, oavsett värde. Vidare reglerades försvars- och säkerhetsupphandlingar. Genom lagar introducerades också uppdelningen i upp- handlande myndigheter och upphandlande enheter. Den uppdel- ningen har behållits i senare lagar. Upphandlande myndigheter är sådana myndigheter m.fl. organ som är skyldiga att upphandla enligt . Sådana myndigheter och organ som är skyldiga att upphandla enligt LUF för vissa verksamheter inom försörjningssektorerna kallas upphandlande enheter. En portalbestämmelse med hänvisning till de EG-rättsliga principerna Som nämnts utmönstrades begreppet affärsmässighet till för- mån för en portalbestämmelse i vardera lagen som hänvisade till fem grundläggande principer för upphandling; likabehandlingsprincipen, principen om icke-diskriminering, samt principerna om öppenhet, ömsesidigt erkännande och proportionalitet. Den bestämmelsen gällde för all upphandling enligt lagarna, således även för upphand- ling enligt lagarnas 15 kap. 20SOU 2001:31 s. 287 f. Upphandlingsregler i förr och nu Så som bestämmelsen kom att utformas innefattade den, enligt regeringen, ett krav på upphandlande myndigheter och enheter att utnyttja de konkurrensmöjligheter som fanns. Detta krav hölls nu fram, såväl av som av regeringen, som den väsentliga betydelsen av affärsmässighetsbegreppet. Kravet tillgodosågs genom att en upphandlande myndighet eller enhet i ett upphandlingsärende iakttog de grundläggande EG-rättsliga princi- perna för upphandling. Regeringen såg inte tillräckliga skäl att be- hålla begreppet affärsmässighet. Det väsentliga var att lagen utformades i syfte att konkurrensen kom att tas tillvara vid upphandlingar. Avsikten med den valda utformningen var också att ge en upp- handlande myndighet eller enhet möjlighet att ta sociala hänsyn och miljöhänsyn i den omfattning som direktivet medgav.21 I en rättshistorisk kontext är det intressant att konstatera att den svenska lagstiftaren genom upphandlingslagar definitivt kan sägas ha övergett ett mer nationellt präglat synsätt till förmån för ett konkurrensrättsligt, europeiskt präglat synsätt. Ett syfte med de icke direktivstyrda upphandlingsreglerna var, och är alltjämt, att de upphandlande myndigheterna och enheterna ska handskas väl med offentliga medel och få värde för pengarna. Medlet för att uppnå detta är att ta till vara konkurrensen på bästa sätt. Det sistnämnda torde enligt utredningen kunna beskrivas som det främsta skälet till varför upphandlingsreglerna är utformade som de är. Detta gäller för såväl det direktivstyrda regelverket som det icke direktivstyrda. De icke direktivstyrda reglerna lagar vid ikraftträdandet Till grund för utformningen av den icke direktivstyrda regleringen i 15 kap. respektive LUF låg förslag från Upphand- lingsutredningen , lagda i ett delbetänkande (SOU 2005:22). När propositionen beslutades (prop. 2006/07:128) hade utredningen överlämnat sitt slutbetänkande (SOU 2006:28). I slutbetänkandet lades efter en allmän översyn bl.a. fram förslag om förenkling av de icke direktivstyrda bestämmelserna. Slutbetänkandet remissbehand- lades vid tiden för propositionen och kom huvudsakligen att behandlas i ett senare lagstiftningsärende (se nedan). 2006/07:128 del 1 s. 156 f. Upphandlingsregler i förr och nu I sak kom den icke direktivstyrda regleringen väsentligen att motsvara den som dittills hade gällt enligt 6 kap. . En större förändring var att de obligatoriska uteslutningsgrunderna på det direktivstyrda området gjordes tillämpliga. Från att det tidigare var föreskrivet en möjlighet för upphandlande myndigheter och en- heter att utesluta leverantörer i vissa situationer, t.ex. om leveran- tören befann sig i konkurs eller likvidation, var myndigheterna och enheterna nu också skyldiga att utesluta leverantörer vid viss allvarlig brottslighet av ekonomiskt slag.22 Regleringen i 15 kap. respektive 15 kap. LUF var i allt väsentligt överensstämmande. Vid ikraftträdandet innehöll kapitlet 23 paragrafer. I en inledande paragraf (2 §) angavs vissa bestämmel- ser i lagens övriga kapitel som skulle tillämpas vid upphandling enligt kapitlet. Det gällde bl.a. bestämmelserna om tillämpningsområdet och de allmänna bestämmelserna i 1 kap. samt definitionerna i 2 kap., samt bestämmelsen i 11 kap. 6 § om krav på registrering. Av 3 § framgick att förenklat förfarande och urvalsförfarande var de upphandlingsförfaranden som alltid var tillgängliga. Vidare att förutsättningarna för att få använda direktupphandling alltjämt var att kontraktets värde var lågt eller att det fanns synnerliga skäl. I de följande paragraferna gjordes i vissa fall ytterligare hänvis- ningar till bestämmelser i lagen. Exempelvis hänvisades i 7 § första stycket om förfrågningsunderlagets innehåll till bestämmelser i 6 kap. om tekniska specifikationer och miljömärken. I 8 § om kommunika- tionsmedel hänvisades till bestämmelser i 9 kap. i detta ämne. I 13 § om kontroll och uteslutning av leverantörer hänvisades till bestäm- melserna om obligatoriska och fakultativa uteslutningsgrunder i 10 kap. 1 § respektive 2 och 3 §§. I vissa fall reglerades fristående i en paragraf vad som skulle gälla, trots att det fanns en direkt motsvarande bestämmelse i de direktiv- styrda delarna av lagen. Exempelvis motsvarades 17 § om förkas- tande av onormalt låga anbud av en likalydande bestämmelse i 12 kap. 3 § första stycket i båda lagarna. Ytterligare en variant fanns i 16 § om tilldelningsgrunder. Den paragrafen innehöll dels en fristående reglering som hade en direkt motsvarighet i 12 kap. 1 §, dels en hänvisning till 12 kap. 1 § andra stycket. Hänvisningen gjordes i fråga om exempel på faktorer som den upphandlande myndigheten eller enheten kunde ta hänsyn till del 1 s. 434 f. Upphandlingsregler i förr och nu när ett kontrakt skulle tilldelas det anbud som var det ekonomiskt mest fördelaktiga för myndigheten eller enheten. I 19 § reglerades en skyldighet för den upphandlande myndigheten eller enheten att lämna underrättelser om beslut vid förenklat förfarande och urvals- förfarande. Eftersom det rörde sig om specifikt nationella för- faranden var bestämmelsen i så måtto unik. När det gällde vilka beslut som utlöste underrättelseskyldigheten, och i fråga om under- rättelsens innehåll, hänvisades dock till bestämmelserna i 9 kap. 9 och 10 §§. Slutligen fanns reglering som var unik för 15 kap. Exempelvis fanns det inte någon direkt motsvarighet i lagen i övrigt till be- stämmelsen i 18 § om dokumentationsskyldighet. Bestämmelserna i såväl 9 kap. 12 § , om skyldighet att upprätta protokoll, som 9 kap. 14 § LUF, om skyldighet att bevara information, var båda mer detaljerade än den nämnda icke direktivstyrda bestämmelsen. Skälen bakom det icke direktivstyrda regelverkets struktur och utformning Som nämnts ovan, lämnade i sitt slutbetänkande (SOU 2006:28) bl.a. förslag som syftade till att för- enkla det icke direktivstyrda regelverket i det som kom att bli 15 kap. och . Någon genomgripande förändring av bestämmelserna föreslogs inte. Bestämmelserna enligt utredningens förslag motsvarade därför i huvudsak lagarnas bestämmelser för upphandlingar som omfattades av direktiven. Utredningen resonerade kring utformningen av det icke direktiv- styrda regelverket, närmare bestämt frågan hur valet bör göras mellan att i det regelverket ta in fristående bestämmelser eller hänvisningar till motsvarande bestämmelser över tröskelvärdena. Som framgått ovan hade frågan övervägts tidigare. Det kan konstateras att den allt- jämt är aktuell. Den princip utredningen valde var att centrala och viktiga be- stämmelser, samt bestämmelser av begränsat omfång, togs in i fri- stående form i det icke direktivstyrda regelverket. I övrigt användes hänvisningar. Principen kan antas ha varit vägledande även för ut- redningens lagförslag i delbetänkandet (SOU 2005:22), vilket låg till grund för hur 15 kap. respektive LUF kom att struktureras och utformas vid ikraftträdandet (se avsnittet ovan). Upphandlingsregler i förr och nu Detta är ett intressant konstaterande eftersom de icke direktivstyrda reglerna i nu gällande lagar i huvudsak är strukturerade och utfor- made på samma sätt. Låt vara att regeringen, som framgår nedan, valde en något annorlunda formulerad princip vid den vidare be- handlingen av utredningens förslag. I samband med genomförandet av det s.k. ändringsdirektivet be- slutades även om vissa regelförenklingar och , bl.a. i lagarnas 15 kap. (prop. 2009/10:180). Till grund för förslagen låg slutbetänkandet från (SOU 2006:28) och en departementspromemoria (Ds 2009:30). Regeringen övervägde bl.a. om en särskild lag borde införas för upphandling som inte eller endast till viss del omfattades av direk- tiven, men kom fram till att ordningen med särskilda kapitel i och skulle behållas. Regeringen bedömde att en separat lag inte i någon nämnvärd omfattning skulle bidra till ökad överskådlighet, tydlighet eller ge utrymme för nationella anpassningar och önske- mål. Att bestämmelserna i 15 kap. och skulle tolkas i ljuset av de direktivstyrda bestämmelserna talade också för en för respektive regelsystemen gemensam lag. Regeringens förslag till utformning av 15 kap. och byggde på att kapitlen i stort behöll sin tidigare struktur, baserad på en i förhållande till upphandlingsprocessen kronologisk ordning. Reglerna i kapitlen omfattade i stor utsträckning hänvisningar till bestämmelser i övriga kapitel vilka var tillämpliga också vid upp- handling som reglerades i 15 kap. Därvid eftersträvade regeringen principen att sådana hänvisningar till bestämmelser som regelmässigt ska övervägas vid samtliga upphandlingar försågs med en egen rubrik (t.ex. tekniska specifikationer, kommunikationsmedel vid offentlig upphandling samt mottagande och öppnande av anbud). Övriga hänvisningar skulle återfinnas i en av de inledande paragraferna om tillämpliga bestämmelser.23 Genom de beslutade ändringarna kom 15 kap. 2 § i båda lagarna att utformas som en katalog. I denna angavs bestämmelser i lagen i 2009/10:180 del 1 s. 285. Upphandlingsregler i förr och nu övrigt som var tillämpliga även vid upphandlingar enligt detta kapi- tel. Det innebar i sin tur att bestämmelsen om förfrågningsunderlag i 7 §, som hänvisade till bestämmelserna om tekniska specifikationer, kunde utgå. I kapitlet i övrigt hänvisades alltjämt i stor utsträckning till andra bestämmelser i lagen. De olika varianterna av hänvisningar, som har redogjorts för ovan, behölls i huvudsak. När det gäller regelförenklingar i materiell mening, beslutades bl.a. att nu införa fasta beloppsgränser för direktupphandling. De beloppsgränserna indexerades genom att de bestämdes till en pro- centsats av vissa tröskelvärden, vilka då liksom nu reviderades vart- annat år. Regeringen bedömde att det till tröskelvärdet relaterade procenttalet skulle användas för att få ett värde som ändrades efter- hand, för att slippa ändra lagarna enbart på grund av förändringar i kronans värde.24 Att beloppsgränserna blev fasta medförde att också bestämmelser om beräkningen av värdet av kontrakt som omfattades av 15 kap. infördes. Beträffande övriga fall, då direktupphandling fick användas, knöts nu detta till de direktivstyrda bestämmelserna om förutsättningar att få använda förhandlat förfarande utan föregående annonsering. Det innebar att de dittills gällande bestämmelserna om begäran om an- bud utan föregående annonsering upphävdes. Liksom tidigare fick direktupphandling också användas om det förelåg synnerliga skäl. Definitionen av begreppet direktupphandling ändrades från ”ett förfarande utan krav på anbud” till ”upphandling utan krav på anbud i viss form”. Den dittills gällande definitionen ansågs som miss- visande (prop. 2009/10:180 del 1 s. 286). Den definition som då beslutades har förts över till nu gällande lagar på området. Det kan konstateras att denna, alltjämt gällande definition knyter an till före- komsten av anbud och dess form, snarare än frånvaron av ett obliga- toriskt krav på konkurrensutsättning genom annonsering. Enligt utredningen kan det ifrågasättas om inte det sistnämnda är det mest utmärkande draget för direktupphandling (se vidare avsnitt 15.1). I förtydligande syfte infördes också en bestämmelse om rätt för leverantörer att åberopa andra företags kapacitet, som väsentligen motsvarade vad som gällde på det direktivstyrda området. 2013/14:133 s. 16. Upphandlingsregler i förr och nu Ett nytt förfarande och nya verktyg för upphandling infördes I samma lagstiftningsärende beslutades att införa ett nytt upphand- lingsförfarande, konkurrenspräglad dialog, på det direktivstyrda om- rådet genom nya bestämmelser i 4 kap. . Vidare infördes be- stämmelser om elektronisk auktion och om inköpscentraler i både och . Samtliga dessa bestämmelser gjordes tillämpliga vid upphandlingar enligt 15 kap. genom hänvisningar i katalogen i 15 kap. 2 §. I fråga om konkurrenspräglad dialog i gjordes hän- visningen genom ett nytt andra stycke i 15 kap. 2 §. I 3 § angavs också närmare förutsättningar för när förfarandet fick användas. Efter förslag från (SOU 2013:12) och en kompletterande promemoria från höjdes beloppsgränsen för att få använda direktupphandling och samt i LUFS (prop. 2013/14:13, se om LUFS närmare nedan). De fasta beloppen indexerades alltjämt genom att de knöts till vissa med regelbundenhet reviderade tröskel- värden, men procentsatserna höjdes. Reglerna har i den då beslutade utformningen förts över till 19 kap. i respektive LUF. Direktupphandling enligt får användas om kontraktets värde uppgår till högst av det tröskelvärde som gäller för kommuner och landsting vid upphand- ling av varor och tjänster, vilket innebär en gräns om . Direktupphandling enligt LUF och LUFS får an- vändas om kontraktets värde uppgår till högst av det tröskelvärde som gäller vid upphandling av varor och tjänster, vilket innebär en gräns om . hade, på grundval av en analys av professor och bl.a. en jämförelse av gränsvärden i nordiska grannländer, föreslagit nominella gränsbelopp för direkt- upphandling, för upphandling av varor och tjänster som omfattas av och för byggentreprenader som omfattas av , samt för upphandling av varor och tjänster som omfattas av LUF och för upphandling av byggentreprenader som omfattas av LUF. Upphandlingsregler i förr och nu Regeringen bedömde, i överensstämmelse med en övervägande del av remissinstanserna, att en höjning av direktupphandlingsgränsen kunde vara ett värdefullt moment avseende strategisk upphandling som medförde förenklingar för de upphandlande myndigheterna och enheterna, och som kunde frigöra resurser att lägga på de större och mer arbetskrävande upphandlingarna. Dock fann regeringen att det inte hade framförts några bärande skäl för att överge principen att genom ett procenttal relatera direktupphandlingsgränsen till tröskelvärdet. Regeringen fann, efter en redogörelse för bl.a. profes- analys, sammanfattningsvis att direktupphand- lingsgränserna borde justeras och bestämmas till de procenttal som angetts ovan.25 Vidare infördes ett dokumentationskrav beträffande skälen för beslut och annat av betydelse vid upphandlingen om upphandlingens värde överstiger . Kravet var betingat av de höjda direktupphandlingsgränserna. Det är dock inte förenat med någon sanktion för underlåtenhet. Slutligen ska de upphandlande myndig- heterna och enheterna anta riktlinjer för genomförande av direkt- upphandlingar. Regeringen bedömde att bestämmelserna om de nya direktupp- handlingsgränserna och kravet på dokumentation av direktupphand- lingar borde utvärderas när de varit i kraft . Utvärderingen borde enligt regeringen omfatta bl.a. hur transaktionskostnaderna påverkats hos upphandlande myndigheter och enheter och leveran- törer samt hur direktupphandlingsgränserna påverkat konkurrensen, inte minst för små och medelstora företag.26 Den förutskickade utvärderingen är emellertid ännu inte genom- förd. 3.5Kort om lagen om upphandling på försvars- och säkerhetsområdet trädde LUFS i kraft. Lagen genomför LUFS- direktivet. Lagens tillkomst innebar att de dittillsvarande bestäm- melserna i 15 kap. och rörande upphandling på försvars- 2013/14:13 s. 11–21. Upphandlingsregler i förr och nu och säkerhetsområdet utgick. 15 kap. LUFS utformades i enlighet med 15 kap. LOU.27 Se om LUFS vidare avsnitt 19.1. 3.6Regleringen i ger ett betydande handlingsutrymme med att LOU- och LUF-direktiven beslutades, dvs. i feb- ruari 2014, beslutades också LUK-direktivet. Det direktivet genom- fördes, med de två andra direktiven, med en helt ny lag, . gäller för både upphandlande myndigheter och enheter, när de väljer att upphandla ett kontrakt i formen av en tjänstekoncession eller en byggkoncession. Vid sådan upphandling ger LUK-direktivet den upphandlande myndigheten eller enheten ett betydligt större handlingsutrymme att organisera förfarandet än vad LOU- och LUF-direktiven medger. 15 kap. om upphandling av konces- sioner utanför det direktivstyrda området innehåller därför endast sådana grundläggande bestämmelser som är nödvändiga för att säkerställa likabehandling och öppenhet under tilldelningsförfaran- det. Detta kapitel är betydligt kortare än motsvarande kapitel i och samma mönster som för 19 kap. och gäller 15 kap. för upphandling av koncessioner under tröskel- värdet och för upphandling av koncessioner som avser sociala tjäns- ter och andra särskilda tjänster, angivna i lagens bilaga 3, oavsett värde. I 15 kap. finns 11 paragrafer som reglerar kapitlets tillämp- ningsområde (1 §), principer för upphandling (2–4 §§), annonsering (5 §), direktupphandling (6 och 7 §§), information till leverantörer (8 §), dokumentation (9 och 10 §§) samt rättsmedel och tillsyn (11 §). Det finns i 15 kap. inte någon motsvarighet till katalogen i 19 kap. 2 § respektive LUF. I specialmotiveringen till 15 kap. 1 § anges att det ligger i sakens natur att vissa övriga bestämmelser i lagen är tillämpliga vid sådan upphandling som omfattas av kapitlets tillämpningsområde, utan att det anges särskilt. Det rör sig om 1 kap. (lagens innehåll, tillämpningsområde och definitioner) och 3 kap. (undantag från lagens tillämpningsområde). Bestämmelserna i 5 kap. (tröskelvärde) måste vidare användas för att avgöra om en 2010/11:150 del 1 s. 173. 2015/16:195 del 2 s. 882. Upphandlingsregler i förr och nu upphandlings värde beräknas understiga tröskelvärdet och bestäm- melserna i 15 kap. därmed blir tillämpliga. Det finns, enligt reger- ingen, inte något som hindrar att även andra bestämmelser på det direktivstyrda området, som t.ex. bestämmelsen om reserverad upp- handling, tillämpas vid upphandling under tröskelvärdena så länge de allmänna principerna iakttas.29 I 15 kap. 11 § anges att bestämmelserna i 16 kap. (avtalsspärr, överprövning och skadestånd), 17 kap. (upphandlingsskadeavgift) och 18 kap. (tillsyn) gäller vid upphandling enligt 15 kap.