sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — Noteringar i akter som ”betalar ej ålagt underhåll”, ”frånskild”, ”aggressiv”, ”straffad”, ”arbetslös”, ”alkoho- list” och ”haft sexuella förbindelser med politiskt opålitliga” rende- rade en individ en högre klassning än annars. En person som avvek från vad säkerhetstjänsten uppfattade som moraliskt riktigt och som varit föremål för åtgärder från någon myndighets sida var en i dubbel bemärkelse misstänkt individ. Individer kom även att hamna i registren inte p.g.a. sitt eget agerande utan p.g.a. vilka de umgicks med och vilka politiska uppfattningar andra familjemedlemmar hade (Lööw, 1990: kap. 11). Det upprättas även s.k. ”omhändertagande- förteckningar” över de individer som skulle omhändertas i händelse av olika krigsfall. Registren kom allt eftersom kriget fortskred att svälla över alla breddar och vid olika tillfällen utfärdade order om att ”registreringsvansinnet” måste stävjas, eftersom regi- stren blev ohanterliga. En omfattande revidering gjordes också 1944. Och upphörde nyregistreringen – om inte misstankar förelåg om olovlig verksamhet – av kommunister – den av national- socialister skulle fortsätta (se t.ex. , 2006; Flyghed, 1992; Lööw, 1990). Efter kriget kom säkerhetspolisen att bli kraftigt kriti- serad då den i alltför stor utsträckning ägnade sig åt övervakning av svenska medborgare och för att man informerat andra myndigheter och regeringen om medborgarnas politiska åsikter. Under ledning av tillsattes efter en parlamentarisk kommission för att utreda säkerhetstjänstens agerande under kriget och hanteringen av flyktingärenden. Kommissionen kom att kallas Sandlerkommissonen. Allmänna säkerhetstjänsten lades ner och dess uppgifter över- togs av statspolisens tredje rotel. En samrådsnämnd med två med- borgarrepresentanter skulle ge statspolisintendenten råd i särskilt känsliga politiska ärenden. Registreringen av kommunister upp- hörde och kunde endast national- Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs socialister stängas av från säkerhetskänsliga civila och militära be- fattningar inom försvaret. Pragkuppen kom dock att förändra läget och den hemliga registreringen av kommunister återupptogs. Det fanns –1948 motsättningar mellan säker- hetspolisen och försvarsmakten. Försvarsmakten ställde krav på att även kommunister skulle registreras medan statspolisen å sin sida förde fram rättsstatliga och demokratiska argument mot att säker- hetspolisen skulle medverka i den politiska övervakningen och personkontrollen av svenska medborgare. När regeringen tog an- svar för personalkontrollbestämmelserna och säkerhetspolisen inte ensam skulle svara för registeruppgifter som lämnades till andra myndigheter förändrades synen till att bli mer positiv. utvidgades personalkontrollen successivt och det kom att ställas allt lägre krav på ”politisk belastning” – ännu en ny term som intro- ducerades som begrepp vid som en samlingsterm för de som bedömdes utgöra ett potentiellt hot. 1949 utökades personal- kontrollen till att även gälla UD och , och i samband med infördes personalkontroll inom åt- skilliga civila myndigheter inom det svenska totalförsvaret. Verk- samheten var formellt hemlig, vilket inne- bar att omplacerade eller sådana som inte fått anställning inte kunde få något besked om orsaken. utbröt åter en debatt kring personalkontroll och åsiktsregistrering och kom en personalkontrollkungörelse som innebar att säkerhets- polisens personregistreringar inte fick göras enbart av det skälet att någon genom medlemskap i en organisation eller genom att på andra sätt givit uttryck för en politisk uppfattning (SOU 2002:88). Statsmaktens syn på, och åtgärder mot, rörelser och individer som har kommit att definieras som hotande eller potentiellt hotande har som framgått vid ett flertal tillfällen varit föremål för en om- fattande offentlig debatt och statliga utredningar. presenterade den senaste utredningen, , sitt slutbetänkande. Kommissionens uppgift var att ”kartlägga och gran- ska den författningsskyddande verksamhet som de svenska säker- hetstjänsterna bedrivit när det gäller hot som härrör ur inrikes för- hållanden” . Kommissionen undersökte i vilken omfattning övervakning skett, vilka person- och sakuppgifter som ansetts relevanta och vilka metoder som använts vid insamling av uppgifter, regelverket, inbördes förhållanden mellan olika instan- Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs ser som svarat för övervakningen och eventuella kopplingar mellan säkerhetstjänsten, andra myndigheter, organisationer eller partier. Kommissionen hade även till uppgift att värdera de hotbildsanalyser som låg till grund för säkerhetspolisens agerande (SOU 2002:87). Som tidigare framhållits kännetecknades övervakningen fram tills av övervakningen av kommunister, i syfte att hitta den grupp av individer som i ett krisläge eller i hän- delse av krig skulle kunna tänkas gå ärenden. Efter till- komsten av den tidigare nämnda personalkontrollkungörelsen upp- hörde den generella övervakningen av kommunister och kom i stället att inriktas mot revolutionära marxist-leninistiska och trotskistiska rörelser (SOU 2002:90; SOU 2002:88). Inom ramen för kommis- sionen gjordes ett omfattande forskningsarbete. En övergripande slutsats av studierna var att analys och bearbetning av det insamlade materialet var bristfällig och att arbetet till synes långt in på 1990- talet varit koncentrerat till rent kartläggningsarbete av grupper och individer, vilket i viss utsträckning skett på bekostnad av bearbetning och analys. Övervakningen kom enligt kommissionen inte att leda till några åtal för brott mot rikets säkerhet – däremot till att många vänsterrevolutionärer hölls borta från känsliga befattningar. En fråga som inte berörs av kommissionen och som heller inte fanns i direktiven var frågan om hur olika övervakade grupper re- sponderat taktiskt på myndigheternas åtgärder. Att övervakningen skedde var vid tiden knappast någon hemlighet. Vid sidan av den forskning som skedde inom ramen för kommissionen skapades även ett fristående forskningsprojekt, det s.k. MUST-programmet, vars resultat kom att sammanfattas i två volymer av lundahistorikern (, 2001, 2003). En omfattande debatt utbröt också, då det fristående forskningsprojektet inte hade samma tillgång till primärt källmaterial som de som arbetade inom ramen för kommissionen (se t.ex. , 2002: kap. 3). Fram till och med mitten av tycks bekämpandet av de grupper som definierats som systemhotande/extrema i huvudsak ha varit en polisiär och i viss mån en angelägenhet för försvarsmakten. Det är rättsväsendet som har haft huvudansvaret för dessa frågor. våg av militant aktivism från rasideologiska grupper, kombinerat med rasistiska våldsdåd från enskilda oorgani- serade aktörer, dyker dock frågan om prevention som ett medel för att komma tillrätta med problematiken upp. Exakt hur och varför Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs preventiva åtgärder kom att infogas i olika former av åtgärds- program är inte tillfullo utrett. såg dock en mobilisering på bred front från rättsväsendets sida, utredningar och kommittéer avlöste varandra och det fanns ett politiskt momentum för att genomföra olika former av åtgärdsprogram. Vid sidan av rättsväsen- dets s.k. 12-punktsprogram för att bekämpa hatbrott och vit makt- aktivism tillkommer även avhopparprogram som Exit, föräldra- föreningar till stöd för föräldrar vars ungdomar kommit att engagera sig i olika vit makt organisationer, skolsatsningar, involvering av NGO:s och inte minst ett ökande kommunalt engagemang. Extre- mism börjar att för första gång på allvar bli en fråga för hela sam- hället och inte bara de rättsvårdande myndigheterna (Lööw, 2015). Detta manifesterades bl. a i den andra av fyra regeringskonferenser som hölls –2004, on Combating Intolerance, där politiker och praktiker från hela världen möttes för att diskutera prevention av olika former av rasism, hat, våld och olika former av politisk extremism på internationell, nationell, regional och inte minst på lokal nivå.3 tycks även en annan förskjutning att ske, som sannolikt har med de åtgärder som vidtas att göra – problematiken kommer på allvar att hänföras till en ungdomsproblematik och extremistens ansikte blir allt mer det av en marginaliserad ung man. Denna föreställning börjar utmejslas tidigt , redan i samband med den s.k. hakkorsepidemin i slutet av 1950- och . Om de svenska reaktionerna på den anti- judiska vågen skriver idéhistorikern : ”Reaktionerna tyder på att den antijudiska epidemins spridning till besvä- rade. Den ställer frågor som rörde vid sidor av den svenska historien få ville beröra, erinrade om ett förslutet få ville påminnas om. Antisemitismen passade inte in i den selektiva bild av och den svenska historien som mejslades ut. Tillsammans med rasbiologin och annat oönskat tankegods hade den retuscherats bort. När antijudiska fördomar åter gav sig till känna fanns tydligt en stark dragkraft att förneka och omdefiniera dem som någonting annat. Det som i var antisemitism, blev i 3The international Forum conferences 2000–2004 stockholm-international-forum-conferences-2000-2004 Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs klåfingrighet, raggarbråk och omognad.” (, 1999:141). De förklaringsmodeller som efter en initial upprördhet kommer att ta över debatten – dvs. utländsk påverkan eller inspiration, okunskap, ungdomligt förstånd, utslag av aktivitet från marginaliserade poli- tiska ”stollar” – kommer att bli de dominerande för- klaringarna till utslag av såväl antisemitism som rasism. Denna förklaringsmodell var exempelvis vanligt förekommande i samband med attentatsvågen mot flyktingförläggningar och (Lööw, 1995). Det tycks som om dessa förklaringsmodeller, som tidigt uppstår, successivt kommer att överföras till att gälla alla kategorier av våldsbejakande extremister. börjar två olika perspektiv att ställas mot var- andra – ett social preventivt perspektiv och ett säkerhetsperspektiv. Vad detta fått, och kan komma att få, för konsekvenser på tillhör också de områden som är outredda. Klart är dock att olika synsätt har kommit att kollidera med varandra och att det är önsk- värt att konsekvenserna av dessa kollisioner blottläggs – inte minst för att överkomma eventuella låsningar och att det preventiva arbetet stoppas upp. presenterade Brå och Säkerhetspolisen i rap- porten Våldsam politisk extremism; antidemokratiska grupperingar på yttersta vänster- och högerkanten. Rapporten var ett uppdrag från regeringen i syfte att ta fram ett kunskapsunderlag som skulle ligga till grund för utformandet av strategier och konkreta åtgärder för att motverka politiskt motiverad brottslighet. Rapporten innehåller en beskrivning av de extrema miljöerna och den brottslighet som finns kopplad till dessa, samt en beskrivning av hur situationen kan se ut på lokal nivå; av ungdomars attityder till och deltagande i ideologiskt motiverade brott – den term som började användas av som ett samlingsbegrepp för de rörelser som stod i fokus för intresset. Här ser vi även en övergång till att tala om miljöer snarare än partier och andra former av fastare organisa- toriska strukturer, vilket sammanhänger med gruppernas föränd- rade karaktär – forna tiders partier har kommit att ersättas av lös- liga nätverk med en mängd olika aktörer. Här har en förskjutning skett till att betona brottslighet; en bedömning av det hot som de extrema miljöerna kan tänkas utgöra samt ett kapitel kring före- byggande åtgärder. I detta sammanhang föreslås bland annat en in- ventering av de förebyggande åtgärder som vidtagits och att funge- Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs rade metoder ges vidare spridning. Bland de åtgärder som föreslås i rapporten märks bland annat att via dialog utmana den svartvita bild som finns bland extremgrupperingar, en tidig identifiering av ungdomar som riskerar att hamna i extrema miljöer samt att lokal- samhället på olika sätt tydligt tar avstånd från våldsam extremism. Även mediernas roll berörs i rapporten och här förordas en nyan- serad rapportering från mediernas sida. I rapporten lyfts också fram att det är många aktörer i lokalsamhället, såsom skola, polis, social- tjänst, kyrkan och föreningslivet, som är eller kan bli involverade i det förebyggande arbetet. I rapporten påtalas också vikten av att göra lokala kartläggningar av problematiken samt vikten av sam- verkan mellan olika lokala aktörer. Här lyfts också skolans roll fram när det gäller att förebygga och beivra hatbrott, då många av dessa äger rum i skolmiljöer, liksom vikten av att göra en lokal risk- bedömning och vidta åtgärder på grundval av denna. Vidare fram- hålls vikten av att ta fasta på de fraktioner inom extremgrupper som inte förespråkar våld. I rapporten föreslås även riktade insatser mot nyckelpersoner och ungdomar som stannar kvar i våldsamma miljöer och man poängterar också vikten av att ta fram strategier för hur man lokalt ska agera i samband med att aktivister från andra håll samlas på orten, till exempel för olika former av manifesta- tioner och demonstrationer. I detta sammanhang poängteras dock att förekomsten av tillresta aktivister inte får skymma det faktum att problematiken i grunden är lokal: aktivister hade knappast rest till orten för att delta i aktiviteter om det inte fanns en lokal akti- vistisk scen. Andra typer av åtgärder som föreslås är skattekontrol- ler av firmor knutna till aktivistscener och att utmana gruppernas bild av polisen som en fiende. Slutligen betonas vikten av att inte samhället bagatelliserar den brottslighet som kommer från så kal- lade autonoma miljöer (BRÅ 2009:15) Sedan denna rapport togs fram har en rad liknande rapporter producerats av olika statliga utredningar och myndigheter på samma tema, samt en rapport från medierådet kring extremism på nätet (, 2013). 2016 publicerade Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor tre rapporter om unga och extremism: en rapport berörde vänsterextre- mism, en högerextremism och en islamistisk extremism (Myndig- heten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor, 2016a). Myndigheten publicerade även en rapport rörande genusperspektiv på våldsbejak- ande extremism, (Myndigheten för ungdoms- och civilsamhälles- Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs frågor 2016b) samt en rörande ungas syn på extremism (Myndig- heten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor 2016c). En annan fråga som stått i fokus när det gäller extremism prevention är frågan om strategier för att lämna olika extremistiska miljöer. Kriminologen har gjort en omfattande genomgång av den forskning som finns på området rörande de faktorer som leder fram till att en individ lämnar en extremistisk miljö (, 2016). Det finns dock mycket lite forskning kring vad som händer med dessa individer på lång sikt, inte minst varför vissa individer väljer att återvända till miljön efter kanske flera decenniers bortovaro. Forskningen kring den grupp av individer som väljer att byta en extremistisk miljö mot en annan är även den begränsad. Våldsbejakande extremism, det senast tillkomna i den räcka av en rad olika begrepp med vilka staten och byråkratin försökt att definiera de rörelser som på olika sätt hotar demokratin, tenderar till att reducera problematiken till ett individproblem som huvudsakligen handlar om ”unga, arga och frustrerade män” vilka sägs befinna sig i olika former av utanförskap eller alienation och som egentligen inte tillskrivs någon nämnvärd ideologisk överty- gelse. Extremismen har kommit att avideologiseras – ideologisk övertygelse är förbehållet ett fåtal individer i organisationernas eller miljöernas kärna. Begreppet våldsbejakande extremism – ett begrepp lika vagt och undflyende som ”främlingsfientlighet” – gör nu sitt intåg i det offentliga samtalet. De miljöer som definieras in under be- greppet – huvudsakligen vit makt-världen, de autonoma och jihadis- terna – kommer till slut att utgöra någon sorts enhet, ”de vålds- bejakande extremisterna”. Ideologiska och taktiska skillnader förs- vinner, och dessa blir i debatten utbytbara och till förvirring lika varandra. Vad som sker är en återgång synsätt och definitioner, fast då löd, som tidigare nämnts, den samlande beteckningen ytterlighetsinriktningar –begrepp som inrymde allt från nationalsocialister, fascister, och det schartauanska kyrkliga folk- partiet, till kommunister, anarkister och syndikalister (, 2015). Begreppen extremism och våldsbejakande extremism är även dessa, i likhet med de begrepp som använts tidigare, behäftade med såväl en definitionsproblematik som en gränsdragningsproblematik. I en arti- kel belyser och extremism- Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs begreppets uppkomst och förändrade betydelse samt diskuterar några av de problem som är behäftade med begreppen. De berör även hur begreppet extremism används i fältet mellan vetenskap, politik och samhällsdebatt. Författarnas huvudsakliga poäng är att begreppets utgångspunkt i en föreställning om politiska avvikelser gör det mindre användbart i vetenskapliga sammanhang, eftersom det enbart tar dessa avvikelser för givna och inte erbjuder några förklaringar om varför de uppkommer eller vilken roll de spelar i moderna samhällen (Sörbom & Wennerhag, 2016). Alla de termer som har diskuterats i artikeln är dock behäftade med en liknande gränsdragningsproblematik – inte minst på individ- nivå, men även på organisationsnivå. Det finns, och kommer sanno- likt alltid att finnas, en gråzon som är svår att definiera. Under de av varierande termer och gränsdragningar kan dock ett mönster urskiljas vad gäller intensiteten i åtgärder. I tider av oro –krigshärdar i närområdet, terrorism etc. – tenderar övervaknings- åtgärderna bli allt intensivare och gränserna för vad som anses potentiellt systemhotande allt snävare. Detta är i och för sig inte särskilt märkligt – tider av oro tenderar att kräva hårdare åtgärder. Det är i det här sammanhanget viktigt att framhålla när vi ser på och värderar forna tiders åtgärder med facit i hand. När tiderna för- ändras kommer efterföljande debatter om åtgärdernas eventuella konsekvenser för individer, och i dess spår kommissioner som i sin tur leder till att regelverket för på vilka grunder grupper eller indi- vider kan bli föremål för övervakning eller andra åtgärder skärps, för att åter i tider av en ökande hotbild successivt utvidgas. Inga av de begrepp som under olika epoker har använts är vetenskapliga begrepp, utan operationella byråkratiska sådana som skapats inom byråkratiska system för att täcka in den mångfald av rörelser som under olika perioder varit föremål för åtgärder från statsmakternas sida. Begreppen är även vida för att fånga in så många inriktningar som möjligt under samma paraplybegrepp, som i sin tur bygger på minsta gemensamma nämnare – ytterlighet, antidemokrati, opålit- liga, statsfientliga, våldsbejakande. En vid definition möjliggör också för att andra nytillkomna grupper som uppfyller grundläggande kriterier kan infogas i en redan existerande begreppsapparat. Det tycks också finnas en spårbundenhet där förklaringsmodeller och samband i vissa fall slogs fast – för att stän- digt reproduceras. Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs Kunskapsluckor – förslag till vidare forskning Förslagen behandlas under tre olika rubriker, där de olika forsknings- behoven redovisas tematiskt. Det är på lokalplanet – vilket inte minst framhålls i den tidigare be- rörda /– som konflikter mellan olika extremgrupper och mellan dessa och samhället i övrigt omsätts i konkreta handlingar. Det är också på lokalplanet som symbiosen mellan det organiserade och det oorganiserade spelas ut, och där organiserade kampanjer blandas med spontana aktioner från oorga- niserade individer och grupper av individer. Det är därför av största vikt att kartlägga och studera vad som händer på lokalplanet och utarbeta såväl förebyggande metoder som strategier för att bemöta pågående och eskalerande konflikter. Det är i detta sammanhang särskilt viktigt att förstå dessa processer i ett långsiktigt historiskt perspektiv – konflikter exploderar sällan eller aldrig utan en för- historia, och olösta konflikter kan lätt flamma upp till ytan i ett senare skede. Frågor rörande den lokala problematiken har uppmärksammats tidigare. genomfördes en serie lokal- studier i Brå:s regi. Dessa studier berörde Klippan, / /, och . Studierna syftade till att belysa hur samhället, det vill säga skolan tillsammans med lokala myndigheter såsom polis, socialtjänst etc., och lokala politiker hanterat olika former av social oro och konflikter i kommunen. I Klippans fall rörde det sig om grov organiserad rasistisk brottslighet: mord, grov misshandel, vandalisering etc. och konfrontationer med militanta antirasister. I Trestadsområdet handlade det om grovt organiserad rasistisk brottlighet, spontana oroligheter i ett bostads- område samt brottslighet med sitt ursprung bland militanta djur- rättsaktivister. I rörde det sig om vad som hände när ett parti som det dåvarande etablerade sig på orten, och i gällde det ett medborgargarde och lokala orolig- heter. Studierna hade ett historiskt perspektiv och syftet var att utifrån en bred ansats – innefattande ortens politiska, sociala, ekono- miska, demografiska historia och även eventuella lokala extremist- Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs organisationers historia – belysa den historiska bakgrund som ledde fram till de aktuella händelserna. Studierna syftade även till att belysa hur berörda myndigheter, lokala politiker och medier hanterade den uppkomna situationen: vilka strategier använde de sig av? Hur såg samarbetet mellan olika myndigheter ut? Vem visste vad? Vems tolkning fick företräde? Vilken lokal byråkratisk och politisk kultur fanns på orten? Studierna resulterade i tre böcker. Rapporterna byggde vid sidan av skriftligt material även på omfattande intervjuer med nyckelpersoner, och i Klippans fall även lokala enkätundersök- ningar. Rapporterna visade bland annat att: ∙De aktuella händelserna, som till exempel moskébranden i och mordet på i Klippan, hade före- gåtts av av alltmer upptrappade konflikter i skolor och bostadsområden, konflikter som vid ett flertal tillfäl- len lett till våld och konfrontationer mellan olika grupperingar samt omfattande vandalisering. I vissa bostadsområden kunde konflikterna gå årtionden tillbaka. ∙Individer på fältet, såsom närpoliser, lärare, fältassistenter och socialarbetare, hade en god kännedom om vad som hände men saknade möjligheter att göra sina röster hörda högre upp i hierarkin. ∙Varje händelse behandlades isolerat – ingen hade en samlad bild av situationen. ∙Det fanns tendenser till att förringa eller tona ner händelser för att undvika negativa skriverier i tidningarna och att skolor och bostadsområden utpekades som ”problematiska”. ∙Det fanns konflikter mellan olika myndigheter om hur situatio- nen skulle tolkas (, 1999; Wigerfelt, , 2001). En liknande serie studier gjordes av universitet rörande , där konflikter förekommit mellan lokalbefolkning och invandrare. En annan intressant studie i sam- manhanget som ger inblickar och nycklar till att förstå de historiska sambanden på lokalplanet är möter invandrare; arbetarrörelsen, invandrarna och främlingsfientlig- heten i (, 2014). Våldsbejakande extremism – begrepp och diskurs saknas dock mycket kunskap om hur utvecklingen sett ut lokalt, om hur traditioner och föreställningar ärvts från generation till generation, om en eventuell organisatorisk kontinuitet och om be- tydelsen av tidigare olösta konflikter – kunskap som är nödvändig om vi på djupet ska kunna förstå utvecklingen. Det vore därför önskvärt att förnyade lokala studier genomfördes och, i fallet Troll- , att en uppföljning av den tidigare studien gjordes mot bak- grund av fallet med . De orter som väljs ut bör fånga in olika former av extremism, då problembilden ser olika ut i olika delar av landet. i olika historiska och sociologiska perspektiv