sou · H6B328 · 2018-04-03 00:00:00 — Regeringen uttalade vidare att i övrigt får ”det slutliga ställningstagandet till vad som är ett angeläget allmänt intresse göras från fall till fall i enlighet med vad som kan anses vara acceptabelt i ett demokratiskt samhälle”.12 Regeln i 2 kap. 17 § RF innebär inte något regelrätt förbud mot att det allmänna driver monopol på vissa områden, under förut- sättning att en sådan ordning drabbar alla övriga konkurrenter lika. Syftet med en begräsning av närings- och yrkesfriheten, t.ex. genom ett rättsligt monopol, får inte vara att gynna vissa närings- idkare eller yrkesutövare framför andra. En begränsning ska vara likabehandlande och för att en begränsning över huvud taget ska få införas krävs att syftet med denna begränsning är att skydda något 9Derlén, och , Konstitutionell rätt, 1 uppl., 2016, s. 429 f. 11Se SOU 1993:40 del A s. 118. 1993/94:117, s. 50 f., jfr. 2000/01:36 s.16 f. Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag från samhällets synpunkt skyddsvärt intresse (jfr ovan angelägna all- männa intressen). Regeln i 2 kap. 17 § RF anger inte i vilken form eventuella begräns- ningar i närings- och yrkesfriheten ska beslutas. Det anges i huvud- regeln i 8 kap. 2 § RF där det stadgas att sådana föreskrifter beslutas genom lag men att det under vissa förutsättningar finns möjlighet till delegering av normgivningskompetensen till regeringen och dess myndigheter eller kommuner (8 kap. 2–3 och 10 §§ RF).13 I avsnitt 6.3.6 redogör utredningen för de inom grund- läggande friheterna etableringsrätt och rätten att tillhandahålla tjänster. Utredningen tolkar tillkännagivande14 som ett uttryck för att det är önskvärt att det bildas en statlig förvaltningsmyn- dighet för samhällets alarmering. Att författningsreglera samhällets alarmeringsfunktion och att inrätta en ny statlig förvaltningsmyn- dighet som ska ges ett grundläggande ansvar och en roll i samhäl- lets alarmeringstjänst som i hög grad påverkar kommunala resurser aktualiserar frågan om hur detta förhåller sig till den grundlags- skyddade kommunala självstyrelsen. Aspekten är viktig att beakta även när det gäller frågan om att de kommunala och landstings- kommunala hjälporganen ska vara skyldiga att ansluta sig till alarmer- ingsfunktionen och det oavsett vilken organisationsform den nationella alarmeringsfunktionen ges. Bestämmelser av betydelse för den kommunala självstyrelsen finns på några olika ställen i RF. Av 1 kap. 1 § RF framgår att den svenska folkstyrelsen förverkligas bland annat genom själv- styrelse. Detta bekräftas i 1 kap. 2 § kommunallagen (2017:725). I 1 kap. 7 § första stycket RF slås fast att det i riket finns primär- kommuner och landstingskommuner, där beslutanderätten utövas av valda församlingar. I 14 kap. 2 § RF anges att kommunerna sköter lokala och regionala angelägenheter av allmänt intresse på den kommunala självstyrelsens grund. Vidare sägs att närmare bestäm- m.fl., a. Warnling-Nerep m.fl. s. 208 och a. m.fl. s. 86. 2014/15:104. Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag melser om detta finns i lag. På samma grund sköter kommunerna även de övriga angelägenheter som bestäms i lag. Vid sidan av kom- munallagen finns ett stort antal lagar som innehåller föreskrifter om kommunernas befogenheter och skyldigheter på olika områden. I 14 kap. 3 § RF anges att en inskränkning i den kommunala själv- styrelsen inte bör gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett den. Begreppet ”självstyrelse” har inte närmare definierats eller preciserats i vare sig RF eller kommunallagen. Ser man till re- gleringen i den senare lagen, kan det sägas röra sig om en princip som anger relationen mellan stat och kommun och som är avsedd att ge kommunerna en självständig och inom vissa ramar fri be- stämmanderätt. Man kan också uttrycka det som att i principen om den kommunala självstyrelsen ligger att det ska kunna vara varia- tion i och mellan kommunernas och landstingens agerande och prestationer, både vad de gör och hur de gör, om de löser uppgifter gemensamt eller var och en för sig. Om sådan variation, t.ex. varia- tion över landet, från mer principiella utgångspunkter inte är acceptabel, så kan frågan om såväl statens reglering av verksamhe- ten som frågan om huvudmannaskapet för verksamheten aktualiseras. Utmärkande för den offentliga sektorn är samverkan mellan stat och kommun. Det finns också motstående intressen. Den kommu- nala självstyrelsen kan därför inte vara total. Så som bestämmelserna i är utformade synes det dock ytterst vara som sätter gränser för det kommunala självbestämmandet.15 Någon bestämd avgränsning mellan statens och kommunernas verksamhet har inte varit avsedd eller ens ansetts möjlig; den måste kunna förändras under skiftande samhällsförhållanden.16 Grundläggande i lagstiftnings- sammanhang är att inskränkningen i den kommunala självstyrelsen måste vara proportionerlig mot lagstiftningens ändamål.17 Som utredningen nämnt i avsnitt 4.5 så är det en utmaning att hitta en ordning för att samordna verkställandet av ett offentligt åtagande som i någon mening är gemensamt för huvudmän som på olika samhällsnivåer beslutar om och ansvarar för åtagandet. Det gäller inte minst en så viktig samhällsfunktion som samhällets alarmer- 1998/99:BoU11 s. 23 f. 1973:90 s. 190. 2000/01:36 (se Lagrådets yttrande). Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag Det offentliga åtagandet inom samhällets alarmerings- tjänst har både en statlig och en del. Flera av de verk- samheter som ingår i den samlade alarmeringstjänsten är kommu- nala ansvarsområden som regleras i särskild lagstiftning. Det gäller bl.a. den kommunala räddningstjänsten och landstingens ambulans- sjukvård. Det är av största vikt att alarmeringstjänsten ges en utformning och funktionalitet som är så lika som möjligt över landet. Även om de kommunala och landstingskommunala hjälporganen har ett stort och viktigt lokalt och regionalt ansvar för den verksamhet de bedriver så kan dessa aldrig åläggas ett nationellt helhetsansvar. Det kan bara staten ha. Utredningen bedömer i denna del att en författ- ningsreglering av samhällets alarmeringsfunktion är ett viktigt moment i att stärka och tydliggöra detta statliga ansvar. Att samla ansvaret för hela samhällets alarmeringstjänst – från larm till opera- tiv hjälpinsats – hos en och samma statliga förvaltningsmyndighet skulle förstås skapa en helt annan sammanhållen larmkedja än vad som finns . Det har dock inte varit utredningens uppgift att t.ex. ompröva de kommunala och landstingskommunala huvud- mannaskapen inom samhällets alarmeringsfunktion som ett sätt att åstadkomma en reell samordning. Mot denna bakgrund bedömer utredningen att de förslag till förändringar som utredningen lägger fram i detta betänkande står för en rimlig avvägning av statens och kommunernas och lands- tingens intressen. Förslagen inskränker inte självstyrelsen mer än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med den föreslagna författningsregleringen. Utredningen bedömer det som viktigt att de kommunala företrädarna ges en rimlig insyn i och påverkan på den nationella alarmeringsfunktionens verksamhet då de är i högsta grad delaktiga i att se till att den nationella alarmer- ingsfunktionen fungerar väl i alla dess delar. Detta kommer till uttryck i de förslag som utredningen lägger i detta betänkande. 6.2.2Tryckfrihetsförordningen och offentlighetsprincipen, personuppgiftsbehandling och tillsyn Myndigheter – både statliga och kommunala – ska registrera, bevara och hålla allmänna handlingar tillgängliga för press och allmänhet enligt de regler om detta som finns i framför allt tryckfrihetsförord- Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag ningen (1949:105; TF), offentlighets- och sekretesslagen (2009:400; OSL) och arkivlagen (1990:782). För enskilda rättssubjekt, exem- pelvis aktiebolag, gäller inte reglerna om allmänna handlingars offentlighet. Offentlighetsprincipen har dock i några fall gjorts tillämplig på allmänna handlingar hos organ som anges i bilagan till OSL om handlingarna hör till den verksamhet som nämns där. reglerar lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler vissa frågor om avlyssning, inspel- ning och avbrytande av elektronisk kommunikation. När det gäller att lokalisera elektronisk kommunikation finns närmare regler i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation18 och i PTS före- skrifter om förmedling av nödsamtal och tillhandahållande av loka- liseringsuppgifter till samhällets alarmeringstjänst (PTSFS 2008:2) senast ändrad genom PTSFS 2017:2. Personuppgiftsbehandling re- gleras i personuppgiftslagen (1998:204; PUL). I kapitel 15 behandlar utredningen bl.a. frågor om offentlighet och sekretess, personuppgiftsbehandling och rätten att spela in och avbryta elektronisk kommunikation och tillsyn närmare. 6.2.3Författningar som närmare berör SOS Alarms verksamhet och ansvaret för mottagning av larm på nödnummer 112 Lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarme- ringscentraler är direkt relevant då den tillkom för att reglera vissa delar av den verksamhet som SOSAB bedrev (AB:s tidigare motsvarighet). Lagen innehåller bl.a. regler om avlyss- ning, inspelning och avbrytande av elektronisk kommunikation och tystnadsplikt (se närmare om dessa frågor i kapitel 15). Lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation (LEK) och förordningen (2003:396) om elektronisk kommunikation samt myn- dighetsföreskrifter utfärdade av () som 18 har lämnat förslag till en ny förordning om integritet och elektronisk kommunikation som ska gälla för tele- och internetoperatörer och som ska ersätta det nuvarande direktivet om integritet och elektronisk kommunikation, se www.data- /dataskyddsreformen/ (hämtad 20180313) och förslaget till Europaparlamen- tets och rådets förordning om respekt för privatlivet och skydd av personuppgifter i samband med elektronisk kommunikation och om upphävande av direktiv /58/EG (förordning om integritet och elektronisk kommunikation) den 10.1.1.2017, COM(2017) 10 Final. Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag ansluter till regleringen är relevanta för frågor om mottagning av larm på nödnummer 112 och frågor om den nationella alarmerings- funktionens befogenhet att överföra uppgifter. LEK baseras på ett stort antal rättsakter inom EU (ramdirek- tivet19, auktorisationsdirektivet20, tillträdesdirektivet21, USO-direk- tivet22 och direktivet om integritet och elektronisk kommunika- tion23 samt radiospektrumbeslutet24). Regelverket för elektronisk kommunikation är under pågående översyn inom EU. Kommissio- nen har bl.a. föreslagit ett nytt direktiv om inrättande av en euro- peisk kodex för elektronisk kommunikation25 – en ”europeisk kommunikationslag”.26 Direktivet innehåller bl.a. reformer inom samhällsomfattande tjänster och en förändrad nomenklatur. Exem- pelvis föreslås begreppet nödkommunikation omfatta alla interper- sonella kommunikationstjänster som möjliggör tillgång till larm- tjänster.27 Med nödkommunikation omfattas alltså inte endast röst- kommunikation utan även sms, meddelandehantering, video eller andra typer av kommunikation som kan användas i en medlemsstat för att få tillträde till larmtjänster. När det gäller nödkommu- nikation och det gemensamma europeiska larmnumret 112 handlar förslaget om att medlemsstaterna ska se till att samtliga slutanvän- 19Europaparlamentets och rådets direktiv /21/EG av om ett gemen- samt regelverk för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (EGT L 108, 24.4.2002, s. 33, Celex 32002L0021. 20Europaparlamentets och rådets direktiv /20/EG av om auktorisation för elektroniska kommunikationsnät och kommunikationstjänster (EGT L 108, 24.4.2002, s. 21, Celex 32002L0020). 21Europaparlamentets och rådets direktiv /19/EG av om tillträde till och samtrafik mellan elektroniska kommunikationsnät och tillhörande faciliteter (EGT L 108, 24.4.2002, s. 7, Celex 32002L0019). 22Europaparlamentets och rådets direktiv /22/EG av om samhällsomfattan- de tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska och kommunikationstjänster. 23Europaparlamentets och rådets direktiv /58/EG av om behandling av personuppgifter och integritetsskydd inom sektorn för elektronisk kommunikation. 24Europaparlamentets och rådets beslut nr 267/2002/EG om ett regelverk för radiospekt- rumpolitiken i Europeiska gemenskapen. 25Förslag till och rådets direktiv om inrättande av en europeisk kodex för elektronisk kommunikation (Kom 2016)590final. 26Direktivet är en horisontell omarbetning av fyra (ramdirektivet, auktorisationsdirektivet, tillträdesdirektivet och direktivet om samhällsomfattande tjänster) av de fem ursprungliga direktiven på området i form av en ”europeisk kommunikationslag”. Dessutom föreslås en ny förordning om Berec (organet för de europeiska regleringsmyndigheterna) som ges status av och vissa begränsade beslutsbefogenheter. , Faktapro- memoria 2016/17:FPM17, s. 1–3 och , , Slutlig kommenterad dagordning inför TTE (Telekommunikation) s. 1–3. 27Förslag till och rådets direktiv om inrättande av en europeisk kodex för elektronisk kommunikation (Kom 2016)590final, s. 31 f och s. 132. Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag dare ska ha tillträde till larmtjänster via nödkommunikation avgifts- fritt och utan att behöva använda sig att något betalningsmedel.28 Detta kan jämföras med nuvarande artikel 26 i USO-direktivet som talar om att medlemsstaterna ska säkerställa att samtliga slutanvän- dare av allmänt tillgängliga telefonitjänster kan ringa larmtjänster avgiftsfritt genom att använda det gemensamma europeiska larm- numret 112.29 Enligt uppgifter till utredningen behandlas förslaget till nytt direktiv om en europeisk kodex inom EU. Ett kommande direktiv, som förväntas , kommer att påverka bl.a. 6.2.4Några sektorsspecifika författningar som rör hjälporganen För statlig och är lagen (2003:778) om skydd mot olyckor och förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor särskilt relevanta. För statlig räddningstjänst finns en del relevanta regler dels i re- spektive myndighetsinstruktion, dels i myndighetsföreskrifter som t.ex. Transportsstyrelsens föreskrifter och allmänna råd om alarmer- ingstjänst och flygräddningstjänst (TSFS 2015:51). För den statliga sjö- och flygräddningen finns vidare ett flertal internationella kon- ventioner och manualer för sjö- och flygräddning att förhålla sig till.30 Polisen är genom sitt ansvar för statlig räddningstjänst (fjällrädd- ning och efterforskning av försvunna personer i andra fall) berörd av lagen om skydd mot olyckor och förordningen om skydd mot 28Förslag till och rådets direktiv om inrättande av en europeisk kodex för elektronisk kommunikation (Kom 2016)590final, s. 248 (artikel 102). 29Artikel 26 och rådets direktiv /22/EG av om samhällsomfattande tjänster och användares rättigheter avseende elektroniska och kommu- nikationstjänster. 30Exempelvis (International Convention on Safety of Life at Sea 1974), (International Convention on Search and Rescue 1979), , 12 och manual för sjö- och flygräddning IAMSAR (International Aeronauti- cal and Search and Rescue). Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag olyckor, men för polisens brottsbekämpande verksamhet aktualise- ras ytterligare författningar. Grundläggande regler för polisens uppgifter, organisation och befogenheter finns i •polislagen (1984:387), •polisförordningen (2014:1104), •förordningen (2014:1102) med instruktion för polismyndigheten •lagen (2014:580) med vissa bestämmelser med anledning av en ny organisation för polisen. Kompletterande regler finns vidare i andra författningar, regler- ingsbrev, andra beslut av regeringen och i föreskrifter av Polismyn- digheten. Även tidigare föreskrifter som med- delat före utgången av är i vissa fall gällande. Regelverket inom hälso- och sjukvårdens område med lagar, för- ordningar och föreskrifter är omfattande. Lagar av generell karaktär som är relevanta i detta sammanhang är •hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), •patientsäkerhetslagen (2010:659), •patientlagen (2014:821) •patientdatalagen (2008:355). Kommunallagen (2017:725) reglerar vidare bl.a. ansvaret för över- gripande ledning i olika situationer och organisation.31 Lagar som reglerar vissa specifika områden är t.ex. lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter och föreskrift om Ambu- lanssjukvård m.m. (SOSFS 2009:10). En viktig aspekt är att regleringen inom hälso- och sjukvårdens områden skiljer sig åt i vissa delar beroende på om den bedrivs i privat eller offentlig regi bl.a. när det gäller tystnadsplikt. 31 och , Hälso- och sjukvårdslagen – En kommentar, 9 upplagan version . Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag 6.2.5Författningar inom området samhällets krisberedskap Samhällets krisberedskap regleras i ett flertal lagar, förordningar och myndighetsinstruktioner. De författningar som varit mest rele- vanta för utredningen är •lagen (1992:1403) om totalförsvar och höjd beredskap, •lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap (LEH), •förordningen (2006:637) om kommuners och landstings åtgär- der inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap, •förordningen (2015:1052) om krisberedskap och bevaknings- ansvariga myndigheters åtgärder vid höjd beredskap (krisbered- skapsförordningen), •förordningen (2015:1053) om totalförsvar och höjd beredskap, •förordning (2017:870) om länsstyrelsernas krisberedskap och upp- gifter vid höjd beredskap. Några myndighetsinstruktioner som har varit särskilt relevanta för utredningen uppdrag är förordningen (2017:868) med länsstyrelse- instruktion och förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB). Vidare finns vissa mer relevanta myndighetsföreskrifter, exempelvis MSB:s föreskrifter om statliga myndigheters risk- och sårbarhetsanalyser (MSBSFS 2016:7). För hälso- och sjukvårdens del finns vidare en särskild reglering kring ansvaret för hälso- och sjukvården vid kris i hälso- och sjukvårds- lagen (2017:30) och föreskrifter som föreskrifter och allmänna råd om katastrofmedicinsk beredskap (SOSFS 2013:22). Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag 6.2.6Författningar som behöver beaktas i samband med frågan om organisationsform för den nationella alarmeringsfunktionen Utredningen har haft i uppdrag att analysera och utarbeta förslag till organisationsform för den nationella alarmeringsfunktionen. Frågor om lämpligaste organisationsform aktualiserar, liksom övriga av utredningens uppdrag, konstitutionella aspekter. Dessa behand- lar utredningen i kapitel 16. Författningar som behöver beaktas vid frågan om organisations- form är •budgetlagen (2011:203) och till den anslutande författningar som •anslagsförordningen (2011:223), •avgiftsförordningen (1992:191), •förordningen (2011:231) om underlag för årsredovisning för staten, förordningen (2011:211) om utlåning och garantier, •förordningen (2000:605) om årsredovisning och budgetunderlag, förordningen (1996:1190) om överlåtelse av statens fasta egen- dom m.m., •förordningen (1996:1191) om överlåtelse av statens lösa egen- dom, •kapitalförsörjningsförordningen (2011:210).32 För statliga och kommunala myndigheter, men inte för privaträtts- liga subjekt, gäller exempelvis förvaltningslagen (1986:223)33, offent- lighets- och sekretesslagen (2009:400) och arkivlagen (1990:782). Konkurrens-, statsstöds- och upphandlingsreglerna är vidare reg- ler som har varit relevanta för utredningens uppdrag om lämplig orga- nisationsform för en nationell alarmeringsfunktion. Dessa frågor behandlas vidare i följande avsnitt. m.fl., (se kommentaren till 9 kap. 11 § regeringsformen). 33Ersätts av förvaltningslagen (2017:900) då förvaltningslagen (1986:223) upp- hör att gälla. Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag 6.3EU-rätten och nationell rätt rörande konkurrens, upphandling, statsstöd och de grundläggande friheterna etableringsrätt och rätten att tillhandahålla tjänster 6.3.1Utredningens uppdrag och avsnittets disposition Utredningen har haft i uppdrag analysera och föreslå vilka uppgifter som den nationella alarmeringsfunktionen ska ha och om funktio- nen ska kunna bedriva kommersiell verksamhet. I detta sammanhang har utredning haft att analysera om och i så fall hur de nationella konkurrens- och upphandlingsreglerna och EU:s statsstödsregler34 påverkar möjligheterna att författningsreglera en ensamrätt. När staten, kommunerna eller landstingen agerar på en marknad och vidtar åtgärder av olika slag måste de - förutom att beakta t.ex. det kommunalrättsliga regelverket – iaktta såväl konkurrens-, upp- handlings- och statsstödsreglerna som reglerna om de grundläggande friheterna etableringsrätt och rätten att tillhandahålla tjänster. Att en åtgärd kan bedömas som förenlig med ett av dessa regelverk innebär inte att åtgärden automatiskt är förenligt med de andra.35 Regelverkens samlade gemensamma ändamål är att säkra den fria rör- ligheten och samhandeln mellan medlemsstaterna inom Europeiska unionen (EU). är en del av EU:s konkurrens- politik och har en konkret inverkan på det offentligas (både statens och kommunernas) utrymme att ge olika former av stöd till näringslivet och att ekonomiskt understödja egna verksamheter.36 är till sin karaktär komplex bl.a. utifrån det faktum att den till stor del utvecklas genom praxis i och genom kommissionens ställningstaganden i olika frågor. Detta gör att det inte direkt i fördragen går att få exakta svar på vad som är förenligt med unionsrätten och vad som inte är det. Det innebär i sig att det är extra viktigt för en medlemsstat att vara mycket tydlig med ändamål och motiv för en åtgärd som riskerar att inskränka den fria rörligheten. Det blir viktigt att i lagstiftningen hålla ett tillräckligt stort rättsligt säkerhetsavstånd till gränsen för vad fördragens regler tillåter. 34SOU 2017:44 s. 215. 35SOU 2015:58 s. 213. 36SOU 2015:24 s. 377. Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag Samtliga ovan nämnda regelverk innefattar en rad olika generella undantag som har analyserats med avseende på i vilken mån de skulle kunna träffa vissa delar av den verksamhet som utredningen haft att hantera. Regelverken hänger ihop och utredningen har där- för valt att göra en analys utifrån var och en av dessa regelverk. I avsnitt 6.3.2. konstaterar utredningen att den tidigare Alarme- ringstjänstutredningen inte behandlade de nu aktuella frågorna. I avsnitten 6.3.3–6.3.7 ger utredningen en översikt över relevanta regler inom såväl som inom nationell rätt. I avsnitt 6.4 analyserar utredningen mot bakgrund av dessa regler hur möjlig- heterna att inrätta en nationell alarmeringsfunktion påverkas av reglerna om konkurrens, upphandling, statsstöd och de grund- läggande friheterna etableringsrätt och rätten att tillhandahålla tjänster. Särskilt intressant i detta sammanhang är frågan om möj- ligheterna att införa en ensamrätt – inte minst dess omfattning – dels för mottagning och behandling av larm på nödnummer 112, dels för vissa andra tjänster. I avsnitt 6.5 sammanfattar utredningen sina bedömningar. 6.3.2Alarmeringstjänstutredningen övervägde inte konkurrens-, upphandlings- och statsstödsreglerna I direktivet till anförde regeringen att det behövde utredas om organisationen av alarmeringstjänsten i var förenligt med om offentlig upphandling och statsstöd. hade i uppdrag att föreslå en finansiering av alarmeringstjänsten med bl.a. med hänsyn till om offentlig upphandling och stats- stöd.37 lämnade i sitt betänkande inte någon bedömning av om SOS Alarms verksamhet var förenlig med om offentlig upphandling och statsstöd. Utredningen behandlade inte heller de grundläggande friheterna etableringsrätt och rätten att tillhandahålla tjänster. 37 Dir. 2011:106 s. 4 f. Gällande rätt – en översikt, bedömning och förslag Funktionsfördraget (FEUF)