sou · H6B36 · 2018-02-15 00:00:00 — Även utbyte av sådant brott ska förklaras förverkat, om det inte är uppenbart oskäligt. Detsamma gäller vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett sådant brott, eller värdet av det mottagna, om mottagandet utgör brott enligt denna lag. Egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag får förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. Detsamma gäller egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid ett sådant brott, om brottet har fullbordats eller om förfarandet har utgjort ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse. I stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. Egendom får tas i beslag om det skäligen kan antas att egendomen ska förverkas enligt första eller andra stycket. Paragrafen innehåller bestämmelser om förverkande av egendom. I paragrafen tas in en särskild bestämmelse om beslag av egendom om det skäligen kan antas att egendomen ska förverkas. Övervägandena finns i avsnitt 6. I första stycket görs endast redaktionella justeringar. Innehållet i andra stycket lämnas oförändrat. Den nya bestämmelsen om beslag finns i tredje stycket. Enligt bestämmelsen får egendom tas i beslag om det skäligen kan antas att egendomen ska förverkas. Detta gäller i fråga om egendom med avseende på vilken brott enligt denna lag föreligger, utbyte av sådant brott och vad någon har tagit emot som ersättning för kostnader i samband med ett sådant brott (se första stycket) samt egendom som har använts som hjälpmedel vid brott enligt denna lag och egendom som varit avsedd att användas som hjälpmedel vid ett sådant brott (se andra stycket). Beviskravet – att det skäligen kan antas att egendomen ska förverkas – är detsamma som det som uppställs i beslagsregeln i 27 kap. 1 § , och det ska förstås på samma sätt. Beslagsbestämmelsen påverkar inte tillämpningen av andra straffprocessuella tvångsmedel som kan användas för att säkra egendom inför ett värdeförverkande enligt första eller andra stycket. Bestämmelserna om förvar och kvarstad i 26 kap. är alltjämt tillämpliga inför sådant förverkande. Den nya möjligheten till beslag har inte någon direkt betydelse när det gäller föremål (lösa saker). Föremål kan tas i beslag med tillämpning av 27 kap. . Den nya bestämmelsens betydelse ligger i stället i att beslag kan ske av annan egendom än föremål. Till skillnad från 27 kap. 1 § – men i likhet med beslagsregeln i 55 § – omfattar bestämmelsen inte bara föremål utan varje slag av egendom. Även fast egendom och annan lös egendom än lösa saker kan tas i beslag, om det skäligen kan antas att den aktuella egendomen ska förverkas enligt vad som anges i första eller andra stycket. Också t.ex. fordringsrätter och nyttjanderätter kan alltså bli föremål för beslag. Med bestämmelsen kompletteras lagtekniskt 27 kap. . Vad som sägs där om beslag är tillämpligt även på annan egendom än föremål när det gäller förverkandebeslag med stöd av upphovsrättslagen (jfr också 27 kap. 17 §). Liksom annars ska 27 kap. tillämpas med beaktande av den aktuella egendomens art. För bevisbeslag och återställandebeslag gäller endast 27 kap. På vanligt sätt ska proportionalitetsprincipen tillämpas (27 kap. 1 § tredje stycket ). Ett beslut om beslag får fattas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Beslut om beslag av egendom med stöd av upphovsrättslagen fattas av den som har sådan behörighet enligt 27 kap. 4 § . Som den bestämmelsen är konstruerad följer behörigheten de utredningsåtgärder som vidtas. Den som verkställer en husrannsakan har viss behörighet att fatta beslut om beslag. I andra situationer är det undersökningsledaren eller åklagaren som har sådan behörighet. Vid fara i dröjsmål gäller särskilda regler. Ett beslut som inte har fattats av undersökningsledaren eller åklagaren ska skyndsamt anmälas till honom eller henne, som då ska pröva om beslaget ska bestå. Att en undersökningsledare eller åklagare har en förhållandevis bred behörighet att fatta beslut om beslag innebär inte per automatik att han eller hon fattar ett sådant beslut själv. Undersökningsledaren eller åklagaren kan framställa ett yrkande om att rätten ska fatta beslut om beslag (se 27 kap. 5 § andra stycket ). Det finns inte närmare reglerat när så ska ske, men domstolsprövning kan vara aktuell i känsliga och svårbedömda fall. I övrigt, dvs. även utan yrkande från åklagaren, får rätten förordna om beslag av egendom som företes vid rätten eller annars är tillgänglig för beslag (27 kap. 5 § första stycket ). För ett beslag krävs att egendomen finns tillgänglig. Den grundläggande tanken är att det vid ett beslag inte ska råda någon tvekan om vilken egendom som avses, att den existerar och att det inte behövs något annat tvångsmedel för att söka efter den. Ett lösöre kan påträffas eller företes och därigenom vara tillgängligt för beslag (jfr 27 kap. 4 respektive 5 §). En fordringsrätt eller en nyttjanderätt kan på motsvarande sätt finnas tillgänglig för beslag genom att den identifieras med information som specificerar rättigheten, t.ex. om avtalsinnehållet, parterna, relevant datum och liknande uppgifter. En fastighet kan specificeras genom fastighetsbeteckningen. Det är svårt att föreställa sig att fast egendom och annan lös egendom än lösöre kan påträffas i samband med ett gripande, en husrannsakan eller en kroppsvisitation. I praktiken lär det inte finnas något utrymme för en polis, som ofta är den som verkställer en sådan åtgärd, att fatta beslut om beslag av denna typ av egendom. En undersökningsledare eller åklagare kan däremot fatta ett beslut om beslag av fast egendom och annan lös egendom än lösöre, något som kan ske när som helst under brottsutredningen. Den som har drabbats av beslaget får begära att rätten prövar det (27 kap. 6 § ). En förhandling ska hållas . Ifall åtal inte redan har väckts ska rätten, om den förordnar om beslag eller fastställer ett redan verkställt beslag, sätta ut som åtal ska väckas inom (27 kap. 7 § ). Om åtal inte väcks eller någon begäran om förlängning inte har inkommit inom den angivna tiden eller om det annars inte längre finns skäl för beslag, så ska beslaget som huvudregel hävas (27 kap. 8 § ). Den beslagtagna egendomen ska tas i förvar eller, om det kan ske utan fara eller annars är lämpligt, lämnas kvar i innehavarens besittning (27 kap. 10 § första stycket ). Regeln att egendomen ska ”tas i förvar” ska inte uppfattas ordagrant utan får tillämpas med beaktande av vilken egendom det rör sig om. Avgörande är att innehavaren inte längre har någon kontroll över egendomen. Egendom som inte tas i förvar ska förseglas eller märkas som beslagtagen, såvida detta inte är obehövligt. Också kravet på försegling eller märkning får tillämpas efter omständigheterna. Åtgärden ska syfta till att hindra eller i varje fall avhålla innehavaren från att utnyttja egendomen på ett sätt som inte är förenligt med beslaget. Föremål som inte är alltför stora brukar tas i beslag på en plats (t.ex. där husrannsakan genomförs) för att därefter transporteras till polisens lokaler, där föremålet sedan kommer att förvaras. Be- stämmelsen om att egendom, under vissa förutsättningar, kan lämnas kvar i innehavarens besittning kan exempelvis tänkas komma till användning när det handlar om beslag av stora föremål. När det gäller beslag av fast egendom enligt förevarande bestämmelse torde det vara ändamålsenligt att verkställa beslaget på samma sätt som ett beslut om förvar enligt 26 kap. 3 § , en tvångsåtgärd som kan tillämpas även på fast egendom (jfr prop. 2007/08:68 s. 105 f.). Vägledning kan även fås av hur beslag av stora föremål, som fartyg och luftfartyg, enligt i 27 kap. genomförs i praktiken. När egendom tas i beslag ska det protokollföras. I protokollet ska ändamålet med beslaget och vad som förekommit vid beslaget anges. Den beslagtagna egendomen ska som huvudregel beskrivas noga (27 kap. 13 § ). Den som beslag sker från ska utan dröjsmål underrättas om beslaget (27 kap. 11 § ). Den som beslag sker från får inte överlåta egendomen eller i strid mot ändamålet med beslaget förfoga över den på annat sätt (27 kap. 10 § andra stycket ). Som framgår av bestämmelsen är det den som beslaget sker från som är förhindrad att vidta vissa åtgärder. Beslag av en rättighet sker från rättighetshavaren. Beslag av fast egendom sker normalt från den som är lagfaren ägare av fastigheten. Det är alltså dessa personer som träffas av förbudet i bestämmelsen. Enligt 17 kap. 13 § ska den som olovligen förfogar över egendom som är föremål för beslag dömas för överträdelse av myndighets bud till böter eller fängelse i högst . Även den som medverkar till ett sådant brott ska dömas till ansvar (23 kap. 4 § ). Om den som beslaget sker från överlåter eller i strid med ändamålet med beslaget förfogar över egendomen på annat sätt, kan han eller hon alltså dömas för överträdelse av myndighets bud. Medverkansbestämmelsen innebär att den som med råd eller dåd hjälper den som beslaget har skett från att överlåta den beslagtagna egendomen eller i strid med ändamålet med beslaget förfoga över egendomen, kan dömas till ansvar för medverkan. Någon motsvarighet till förbud enligt 13 § lagen (2014:307) om straff för penningstvättsbrott har inte ansetts motiverad (jfr även 6 kap. 2 och 3 §§ utsökningsbalken). Principiellt sett får det förehållandet att en parts rätt enligt ett avtal tas i beslag inte någon omedelbar verkan på motpartens rätt. Beslaget innebär inte ett förbud för motparten att fordra sin rätt enligt avtalet (t.ex. att erhålla betalning för en tjänst) – det som tas i beslag är den rätt som parten har enligt avtalet. De allmänna principer som gäller för all tvångsmedelsanvändning – legalitetsprincipen, ändamålsprincipen och behovsprincipen – är tillämpliga även när beslut om beslag fattas med stöd av denna bestämmelse. Ett beslut om beslag förutsätter – liksom all användning av straffprocessuella tvångsmedel – att förundersökning antingen har inletts eller inleds i samband med beslutet. Möjligheten att fatta beslut om beslag begränsas ytterst av svensk myndighets behörighet att utreda det aktuella brottet, vilket normalt beror på var det är begånget. För brott som har begåtts här i riket döms efter svensk lag och vid svensk domstol. Detsamma gäller om det är ovisst var brottet har begåtts men det finns skäl att anta att det har begåtts inom riket (2 kap. 1 § ). Enligt 2 kap. 4 § anses ett brott begånget där den brottsliga handlingen företogs eller där brottet fullbordades. Vid gränsöverskridande brottslighet måste brottsutredande myndighet i först ta ställning till om den kan utreda brottet och om den därmed har behörighet att fatta beslut om straffprocessuella tvångsmedel inklusive beslag. Om sådan behörighet föreligger, får myndigheten därefter ta ställning till om tillämpliga bestämmelser medför att den också kan ta egendomen i beslag. Föremål som finns i och som kan påträffas, företes eller annars finns tillgängliga får tas i beslag med stöd av 27 kap. . Enligt 2 kap. 1 § lagen (2005:500) om erkännande och verkställighet inom Europeiska unionen av frysningsbeslut (frysningslagen) får föremål som kan antas komma att påträffas i en annan medlemsstat i EU tas i beslag utan hinder av att föremålet inte är tillgängligt. Någon motsvarande bestämmelse finns inte för föremål som kan komma att påträffas i tredjeland, dvs. Svensk åklagare kan således inte ta föremål som kan komma att påträffas i tredjeland i beslag. Annan egendom än föremål kan tas i beslag med stöd av förevarande bestämmelse. En fordringsrätt eller en nyttjanderätt är tillgänglig för beslag genom att den identifieras med information som specificerar rättigheten. Identifieringen kan som regel göras i . Rättigheter som riktas mot utländska subjekt kan därmed tas i beslag enligt förevarande bestämmelse, under förutsättning att egendomen kan identifieras här. Ett beslut om beslag av föremål enligt frysningslagen kan översändas till en annan medlemsstat för erkännande och verkställande. Om en åklagare önskar att ett föremål som finns i tredjeland ska tas i beslag där, kan det bli aktuellt att ansöka om rättslig hjälp enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (LIRB). Om en åklagare önskar att annan egendom än föremål som har tagits i beslag med stöd av förevarande bestämmelse även ska tas i beslag ett annat land, i eller utanför EU, kan det också bli aktuellt att ansöka om rättslig hjälp enligt LIRB. För att det ska vara möjligt att ansöka om rättslig hjälp enligt LIRB krävs att förutsättningarna i den lagen är uppfyllda. Beträffande tillämpningen av beslagsbestämmelsen på domännamn kan följande tilläggas. En rätt till ett domännamn är en kontraktuellt grundad rätt för innehavaren att få utnyttja domännamnet på de villkor som framgår av avtalet med domännamnsadministratören eller någon av administratörens återförsäljare. Rätten till domännamnet kan liksom annan lös egendom bli föremål för beslag enligt förevarande bestämmelse. Det man vill åstadkomma med att ta ett domännamn i beslag är att förhindra att namnet pekar till den eller de servrar där brott begås. Ett beslag innebär att domännamnsinnehavaren inte längre får utnyttja rätten att – på de villkor som annars följer av avtalet – använda domännamnet och därigenom fortsatt peka ut den eller de servrar som namnet ska hänvisa till. I praktiken kan beslaget verkställas genom att hänvisningarna i namnservrarna ändras så att domännamnet inte längre pekar till den server som innehavaren av namnet angett utan till den som åklagaren eller polisen har bestämt. För att åstadkomma detta måste polis eller åklagare ta kontakt med domännamnsadministratören som är den som kan ändra i namnservrarna. När detta är gjort fryses möjligheten att utnyttja domännamnet; innehavaren har inte längre kontroll över namnet. Domännamnsinnehavaren ska utan dröjsmål underrättas om beslaget (27 kap. 11 § ). Som angetts ovan får domännamnsinnehavaren, som är den som beslag skett från, inte överlåta domännamnet eller i strid mot ända- målet med beslaget förfoga över namnet på annat sätt (27 kap. 10 § andra stycket ). Om domännamnsinnehavaren gör detta kan han eller hon dömas för överträdelse av myndighets bud under de förutsättningar som föreskrivs i 17 kap. 13 § . En innehavare som – trots den beslagtagna rätten – vidtar en handling som medför att domännamnet fortsatt pekar till den server som han eller hon önskar får normalt anses förfoga över namnet i strid med ändamålet med beslaget. Den som med råd eller dåd hjälper innehavaren med en sådan handling kan dömas till ansvar för medverkan till överträdelse av myndighets bud. Det kan anmärkas att det är rätten till domännamnet som är beslagtagen, inte IP-adressen som är unik för varje dator som är uppkopplad mot internet. Det innebär att den som drabbas av att ett domännamn tas i beslag fortfarande kan kommunicera med andra på internet, även om detta naturligtvis kan vara svårare. Som allmän regel gäller att ett beslag av ett domännamn alltid måste vara proportionerlig. På vanligt sätt ska det i varje enskilt fall prövas om ett beslag över huvud taget behöver tillgripas med hänsyn till omständigheterna och om syftet kan tillgodoses genom någon mindre ingripande åtgärd. Beslaget får inte heller medföra skadeverkningar som inte är rimliga i förhållande till vad man skulle kunna vinna. Denna proportionalitetsbedömning ska göras med beaktande av att yttrandefriheten och informationsfriheten utgör grundlagsskyddade intressen. Ett beslag av ett domännamn kan utifrån sådana hänsyn framstå som mer långtgående än andra åtgärder som kan vidtas för att komma till rätta med ett upphovsrättsbrott. Beslaget utgör inte endast ett ingripande mot ett misstänkt upphovsrättsbrott utan kan även få betydelse för den framtida möjligheten att sprida information med hjälp av domännamnet. En central omständighet vid bedömningen är därmed vilka andra åtgärder som har vidtagits för att komma till rätta med det misstänkta upphovsrättsbrottet. Det bör normalt krävas att rättighetshavaren eller rättsvårdande myndigheter först har försökt att stoppa intrånget på annat sätt men inte lyckats med detta. Vid bedömningen ska även beaktas att också upphovsrätt utgör ett grundlagsskyddat intresse. Normalt lär ett beslag bli aktuellt om domännamnet har använts som hjälpmedel vid upphovsrättsbrott och det skäligen kan antas att det ska förverkas av den anledningen. Vid bedömningen av om beslag ska ske får beaktas sådana omständigheter som vilket syfte webbplatsen har, hur stor mängd olagligt innehåll som förekommer, hur mängden olagligt innehåll förhåller sig till lagligt innehåll, vilka sökningar på olagligt innehåll jämfört med lagligt innehåll som görs och vilka åtgärder som innehavaren vidtar för att ta bort olagligt innehåll. Men även omständigheter knutna till innehavaren eller tredje man har betydelse, t.ex. hur beslaget skulle drabba innehavaren eller andra. Också tyngden av den bevisning som finns om upphovsrättsbrott kan beaktas. När det är tydligt att det primära syftet med hemsidan är att begå upphovsrättsbrott, kan ett beslag vara proportionerligt även om det där förekommer också en hel del lagligt innehåll. Detsamma får anses gälla om användningen av hemsidan är sådan att sökningar på olagligt innehåll är väsentligt mer frekvent än sökning på lagligt innehåll. I vissa fall kan ett domännamn användas för att bedriva verksamhet som omfattas av yttrandefrihetsgrundlagen. Enligt 1 kap. 12 § yttrandefrihetsgrundlagen gäller vad som i lag är stadgat om upphovsrätt; rättigheter på grund av upphovsrättslagen faller i princip utanför grundlagens tillämpningsområde (jfr NJA 1985 s. 893 och NJA 1998 s. 838). Det är osäkert i vilken utsträckning undantaget för upphovsrätt har betydelse även för grundlagens censurförbud (1 kap. 3 § yttrandefrihetsgrundlagen). På yrkande av upphovsmannen eller hans eller hennes rättsinnehavare får domstolen, efter vad som är skäligt, besluta att egendom som ett intrång eller en överträdelse som avses i 53 § gäller ska återkallas från marknaden, ändras eller förstöras eller att någon annan åtgärd ska vidtas med den. Detsamma gäller i fråga om hjälpmedel som har använts eller varit avsett att användas vid intrånget eller överträdelsen. Det anförda gäller inte om det olagliga förfarandet bestått i utförande av byggnadsverk. Ett beslut om en åtgärd enligt första eller andra meningen får inte innebära att upphovsmannen eller hans eller hennes rättsinnehavare ska betala ersättning till den som åtgärden riktas mot. Åtgärden ska bekostas av svaranden om det inte finns särskilda skäl mot detta. Egendom som avses i första stycket får, om brott enligt denna lag skäligen kan antas föreligga, tas i beslag. I fråga om ett sådant beslag tillämpas reglerna om beslag i brottmål i allmänhet. Bestämmelserna i första och andra styckena tillämpas också i fråga om försök eller förberedelse till intrång eller överträdelse som avses i 53 §. Ett beslut som avses i denna paragraf ska inte meddelas, om förverkande eller någon åtgärd till förebyggande av missbruk ska beslutas enligt 53 a § första eller andra stycket eller enligt . Paragrafen innehåller civilrättsliga bestämmelser om åtgärder med bl.a. olovliga exemplar och hjälpmedel som har använts eller varit avsedda att användas vid ett intrång eller en överträdelse som avses i 53 §. Till paragrafen förs den beslagsbestämmelse som har funnits i 59 § tredje stycket. Vidare görs en följdändring i sista stycket med anledning av den nya beslagsbestämmelsen i 53 a § tredje stycket. Till första stycket förs bestämmelserna i hittillsvarande tredje och fjärde styckena. I andra stycket införs den beslagsbestämmelse som har funnits i 59 § tredje stycket. Någon saklig ändring görs inte. Placeringen av bestämmelsen är densamma som motsvarande beslagsbestämmelse i varumärkeslagen (se 8 kap. 7 § andra stycket i den lagen). I tredje stycket återfinns den bestämmelse som tidigare fanns i andra stycket. En följdändring görs så att bestämmelsen blir tilllämplig även på beslagsregeln i andra stycket. Fjärde stycket innehåller den bestämmelse som tidigare fanns i sjätte stycket. Det förhållandet att beslagsbestämmelsen i 59 § tredje stycket har flyttats till andra stycket i förevarande paragraf innebär att bestämmelsen i förevarande stycke enligt sin lydelse nu är tillämplig också på beslagsbestämmelsen (jfr 8 kap. 7 § sista stycket varumärkeslagen). En följdändring görs så att det står klart att bestämmelsen inte omfattar den nya beslagsregeln i 53 a § tredje stycket. Lokutionen ”någon åtgärd till förebyggande av missbruk” syftar inte på åtgärder som beslag enligt 27 kap. utan på åtgärder enligt 36 kap. 6 § (se t.ex. prop. 2004/05:135 s. 73, 119 och 170 f. samt även prop. 1981/82:152 s. 29 f.) Genom att begränsa hänvisningen till 53 a § första eller andra stycket utesluts beslagsbestämmelsen i 53 a § tredje stycket från tillämpningsområdet, vilket alltså motsvarar dagens reglering. Brott som avses i denna lag får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Överträdelse av 3 § eller av föreskrift enligt 41 § andra stycket får alltid beivras av upphovsmannens efterlevande make, släktingar i rätt upp- och nedstigande led eller syskon. Paragrafen reglerar liksom tidigare när åklagare får väcka åtal och vilken talerätt efterlevande har. Bestämmelsen om beslag, som funnits i tredje stycket, flyttas till 55 §. Åtalsbestämmelsen i första stycket ändras så att åklagaren får väcka åtal endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Övervägandena finns i avsnitt 5. I första stycket finns en bestämmelse om när åklagare får väcka åtal. Två ändringar görs. För det första utgår särregeln när det gäller åtal för överträdelser av förbudet mot kringgående av tekniska åtgärder i 57 b § andra stycket. Det innebär inte någon ändring i sak för denna typ av överträdelser. Åtal ska alltjämt vara påkallat från allmän synpunkt för att åklagaren ska kunna väcka åtal. För det andra utgår bestämmelsen om målsägandeangivelse för övriga brott mot lagen. Det är inte längre tillräckligt att målsäganden anger brottet till åtal för att åklagaren, enligt de allmänna bestämmelserna om åtal i , ska vara skyldig att väcka allmänt åtal. Sammantaget innebär de båda ändringarna att samtliga brott som avses i denna lag får åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Liksom annars ska vid den bedömningen hänsyn tas till vilken brottslighet det närmare rör sig om, vilket syfte lagföringen kan ha och vilka omständigheter som förelåg vid brottets förövande. Också sociala hänsyn, främst hänsyn till målsäganden, kan spela in. En helhetsbedömning får göras. Även om angivelse från målsäganden inte är nödvändig, är det naturligt att betydande hänsyn tas till om målsäganden anser att åtal ska väckas. Det förhållandet att rättighetshavaren bedriver en verksamhet i liten omfattning kan innebära att det föreligger tillräckliga skäl för åtal, särskilt om det framgår att han eller hon själv har försökt att stoppa intrånget men inte har möjlighet att göra det på egen hand. Åtal kan också vara påkallat från allmän synpunkt om en rättighetshavare med små resurser har utsatts för intrång av en intrångsgörare med betydligt större resurser. Det gäller särskilt om brottet är gränsöverskridande och det finns behov av att använda de möjligheter som åklagare har att begära rättslig hjälp utomlands. Vid grovt upphovsrättsbrott får åtal närmast regelmässigt anses vara påkallat från allmän synpunkt. Men även annars har det betydelse om brottsligheten har varit av stor omfattning, pågått eller inom ramen för kommersiell verksamhet. Det kan också finnas anledning att beakta sådant som att det är fråga om återfall i liknande brottslighet eller uppenbart lagtrots.