sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — Utgångspunkten i isländsk straffrätt är villkorlig frigivning efter två tredjedelar av strafftiden men för de unga lagöverträdarna kan frigivning komma i fråga efter en tredjedel av strafftiden.5 Det norska påföljdssystemet regleras numera huvudsakligen genom lov om straff (straffeloven), som har ersatt den tidigare straffe- loven . De egentliga straffen i det norska straffsystemet är fengsel, forvar- ing, samfunnsstraff, ungdomsstraff, bot och rettighetstap (5 kap. 29 § straffeloven). Om rätten dömer till fengsel kan den bestämma att verkställighe- ten av fängelsestraffet helt eller delvis ska skjutas upp under en prö- votid, s.k. betinget fengsel. Prövotiden ska normalt vara . I sär- skilda fall, bl.a. vid återfall i brott, kan en längre prövotid beslutas, dock högst . Forvaring innebär intagning i anstalt . Rätten fast- ställer en tidsram för straffet som inte bör överstiga och aldrig får överstiga . Denna tid kan på talan av åklagare förlängas i taget. Forvaring får användas som straff för vissa grova brott, om ett fängelsestraff inte anses tillräckligt ingripande för att skydda människors liv, hälsa eller frihet. Återfallsrisken är en avgö- rande faktor. Sammfunnsstraff motsvarar i huvudsak den svenska samhällstjän- sten men är i en fristående straffart. Samfunnsstraffet anses ligga mellan betinget fengsel och ubetinget fengsel i ingripandegrad. Samfunnsstraff kan förutom oavlönat arbete innefatta behandling eller rehabilitering. Om det finns särskilda skäl kan samfunnsstraff kom- bineras med fängelse i , böter eller rettighetstap. Rätt- en kan också föreskriva villkor om bl.a. missbruksbehandling och kontaktförbud. Om den dömde återfaller i brott under genomföran- detiden eller bryter mot villkoren för straffet, kan rätten besluta att hela eller delar av det alternativa fängelsestraffet ska verkställas i an- stalt. Vid återfall i brott för åklagarmyndigheten ärendet till dom- stol, medan det vid brott mot villkoren är Kriminalomsorgen som 5Se SOU 2017:61 s. 112. för talan om att fängelsestraffet ska verkställas. Vid bestämmande av hur stor del av fängelsestraffet som ska verkställas ska domstolen ta hänsyn till det antal timmar samfunnsstraff som den dömde har ge- nomfört. Vid återfall i brott kan rätten bestämma ett gemensamt straff för den samlade brottsligheten eller döma särskilt för den nya brottsligheten. Rettighetstap innebär att den tilltalade förlorar en offentlig ställ- ning eller rätten att utöva viss verksamhet eller aktivitet. Det kan också föreskrivas att utövandet av en verksamhet eller aktivitet får ske endast under bestämda villkor. Ett exempel på rettighetstap är kontaktförbud. Rettighetstap bestäms , högst , eller, när särskilda skäl föreligger, . Rettighetstap kan beslutas som en självständig straffrättslig reaktion, om det är inte föreskrivet ett minimistraff om fängelse för brottet. Rettighetstap kan också dömas ut i kombination med fängelse, sam- funnsstraff, böter eller forvaring. Vidare rymmer straffsystemet de ”andra straffrättsliga reaktio- nerna” (andre strafferettslige reaksjoner), straffutmålingsutsettelse, straffutmålingsfrafall, overføring til tvungent psykisk helsevern, over- føring til tvungen omsorg, inndragning, påtaleunnlatelse, overføring av saken til mekling i konfliktråd, oppfølging i konfliktråd eller til ungdoms- oppfølging i konfliktråd samt tap av retten til å føre motorvogn eller tap av retten til å drive persontransport mot vederlag (5 kap. 30 § straffe- loven). Straffutmålingsutsettelse innebär att rätten skjuter upp straffmät- ningen under en prövotid. Om den tilltalade har gjort sig skyldig till flera brott och det ska dömas ut ett gemensamt straff för den sam- lade brottsligheten kan straffutmålingsutsettelsen kombineras med ovillkorligt fängelse i minst eller böter. Straffutmålingsfrafall innebär att rätten helt avstår från att mäta ut ett straff. Vid bedömningen av om det föreligger särskilda skäl ska särskilt beaktas om ett straff skulle innebära en orimlig belastning för den tilltalade och inte heller straffets syfte och verkningar i övrigt kräver att det mäts ut en straffrättslig reaktion. Bestämmelsen om straffutmålingsfrafall är avsedd att utgöra en snäv undantagsregel. En- dast om mycket speciella omständigheter föreligger bör rätten kunna avstå från att mäta ut straff. som ramarna för de olika straffen anges i straffeloven, är regleringen inte särskilt utförlig när det gäller frågan om hur påföljden ska bestämmas i ett enskilt fall. I styrs straffmät- ning och påföljdsval av tradition i stor utsträckning av domstolarna och då främst av Høyesteretts vägledande avgöranden.6 Høyeste- retts uttalanden såvitt avser valet av påföljd för olika brottstyper grun- dar sig som regel på allmänpreventiva överväganden. Straffbarhetsåldern i är . Detta följer av att det i 3 kap. 20 § straffeloven anges dels att ett krav för straffansvar är att lag- överträdaren var tillräknelig vid gärningstillfället, dels att den som var inte var tillräknelig. Lagöverträdare i åldern 15–särbehandlas uttryckligen i mild- rande riktning vid påföljdsval och straffmätning. Därutöver läggs gene- rellt sett vikt vid låg ålder vid påföljdsbestämningen. Unga lagöverträdare kan dömas till samma slag av påföljder som vuxna lagöverträdare. Därutöver kan lagöverträdare i åldern 15–, se- dan en lagändring som trädde i kraft , dömas till ungdomsstraff. Påföljden ungdomsstraff med ungdomsstormøte och ungdomsplan kan väljas i stället för fängelse om lagöverträdaren var vid gärningen, brottsligheten är upprepad eller allvarlig, lagöverträdaren samtycker till påföljden och är bosatt i samt hänsyn till straffets ändamål inte med tyngd talar mot en icke frihetsberövande reaktion (8 a kap. 52 a § straffeloven). När ett ungdomsstraff döms ut ska en genomföringstid till bestämmas. Om det alternativa fängelsestraffet skulle vara klart , kan en genomföringstid bestämmas. Domstolen ska också fastställa ett subsidiær fengselsstraff (alternativstraff). Ungdomsstraffet består av genomförande av ett ungdomsstor- møte, utarbetande av en individuell ungdomsplan och uppföljning av planen (4 kap. 22 § loven om konfliktrådsbehandling). 6I fråga om våldsbrott har upprättat riktlinjer, vilka har fått genomslag i Høyeste- retts praxis. Påföljden ska bygga på principen om reparativ rättvisa (restora- tive ) och innebär att den unge ska delta i ett stormöte anord- nat av en ungdomskoordinator som är knuten till . Vid mötet ska de som berörs av frågan delta. Den unge får då möta de som drabbats av brottet. Ungdomsstormötet ska mynna ut i en individu- ellt anpassad och utformad ungdomsplan. Planen kan innefatta kom- pensation till brottsoffer, olika brottsförebyggande åtgärder och/eller åtgärder av bestraffande natur. Ungdomsplanen ska innehålla åtgärder som innebär en betydande kontroll och betydande restriktioner för den unge. Vidare kan den unges ålder beaktas särskilt vid frågan om det finns skäl att meddela påtaleunnlatelse (åtalsunderlåtelse). Åtalsun- derlåtelse används i stor omfattning för unga lagöverträdare för att undvika den belastning som en rättsprocess innebär för den unge, men även för att markera samhällets reaktion på brottet. Åtalsun- derlåtelsen kan förenas med ett generellt villkor om att den dömde inte får begå brott under en tvåårig prövotid. För lagöverträdare i åldern 15–kan prövotiden i stället sättas till 6, 12, 18 eller 24 månader. Det kan också utformas individuellt anpassade villkor, i vissa fall i samarbete med den unges stödsystem och nätverk. Vill- korade åtalsunderlåtelser används i stor omfattning för lagöverträ- dare under . Om det är lämpligt får åklagarmyndigheten besluta att personer som är misstänkta för brott ska överföras för mekling i konfliktråd (medling). Enligt de riktlinjer som Riksadvokaten har fastställt är ett sådant överförande lämpligt när det finns individualpreventiva hän- syn som talar för en sådan hantering och det inte finns några starka allmänpreventiva hänsyn som talar däremot. Överföring till Konflikt- rådet kan utgöra ett villkor vid betinget fengsel. Misstänkta som var vid brottstillfället kan av åklagarmyndigheten, om skulden anses vara bevisad, överföras till ungdomsoppfølging i kon- fliktrådet. Lagöverträdare under kan överföras till . (71 a och b §§ straffeprossessloven.) Det krävs särskilda skäl för att döma den som var för brottet till fengsel (6 kap. 33 § straffeloven). Høyeste- rett har – i frågan om när samfunnsstraff kan ersätta fengsel – uttalat att avvägningen mellan individualpreventiva och allmänpreventiva hänsyn förskjuts när lagöverträdaren var vid gärnings- tillfället. Det som i förlängningen gynnar den unges intressen träder då i förgrunden och kan bara åsidosättas om det föreligger tungt vägande allmänpreventiva hänsyn som inte kan iakttas tillfredsstäl- lande genom ett samfunnsstraff. Det krävs extraordinära omständigheter för att döma lagöverträ- dare i åldern 15–till forvaring (7 kap. 40 § straffeloven). Om den som misstänks för ett brott var för den misstänkta gärningen, kan det genomföras en personunder- sökning för minderåriga. Om den minderårige åtalas, är utgångspunk- ten att en sådan undersökning ska genomföras innan dom meddelas. (13 kap. 161 a § loven om rettergangsmåten i straffesaker.) Även om endast lagöverträdare i åldern 15–särbehandlas uttryckligen läggs generellt sett vikt vid låg ålder vid påföljdsbestäm- ningen. För lagöverträdare i åldern 15–gäller ett straffmaximum (6 kap. 33 § straffeloven). Vidare ska det som en förmildrande omständighet vid påföljdsbestämningen beaktas om lagöverträdaren var för brottet (14 kap. 78 § straffeloven). Om någon av vissa särskilt angivna förmildrande omständigheter föreligger – exempelvis att lagöverträdaren var vid tid- punkten för brottet – får domstolen gå under det för brottstypen stadgade minimistraffet (14 kap. 80 § straffeloven). Den tidsram som ska fastställas för straffet forvaring kan inte sträcka sig lika långt om lagöverträdaren var vid tid- punkten för brottet. I så fall gäller att tidsramen ”vanligtvis” inte bör överstiga , vilket kan jämföras med för en vuxen lagöver- trädare, och att den inte får överstiga , vilket kan jämföras med för en vuxen lagöverträdare (7 kap. 43 § straffeloven). Det bör här understrykas att det, som nämnts ovan, krävs extraordinära omstän- digheter för att döma lagöverträdare i åldern 15–till forvaring (7 kap. 40 § straffeloven). Även om endast lagöverträdare i åldern 15–särbehandlas uttryckligen läggs generellt sett vikt vid låg ålder vid påföljdsbestäm- ningen. Den tyska straffrätten regleras genom Strafgesetzbuch (StGB) med senare ändringar. Särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare finns i Jugendgerichtsgesetz (JGG). I 12 § StGB anges en för den tyska straffrätten grundläggande distinktion mellan –allvarliga brott med vilket avses gärningar för vilka det föreskrivs ett minimistraff på fängelse (Verbrechen) och –mindre allvarliga brott eller förseelser (Vergehen). Påföljdssystemet är uppbyggt kring de två straffen böter och fängelse. Tidsbestämda fängelsestraff kan bestämmas till mellan en månad och . Därutöver föreskrivs för vissa brott livstids fängelse. Fängelse- straff som är kortare än ska enligt huvudregeln dömas ut som böter, även om det inte är föreskrivet böter för brottet. Un- dantag görs bara om det finns särskilda individualpreventiva eller allmänpreventiva skäl för ett fängelsestraff. Omständigheter hän- förliga till gärningspersonen – dvs. individualpreventivt relevanta omständigheter – kan motivera att ett fängelsestraff än döms ut endast om det behövs för att få den tilltalade att övergå till ett laglydigt liv. Böter döms ut som 5–360 dagsböter. Dagsbotens storlek ska bestämmas med hänsyn till gärningsperso- nens personliga och ekonomiska förhållanden. Böter kan under vissa förhållanden dömas ut i kombination med ett fängelsestraff. En så- dan kombinationspåföljd är dock mycket sällsynt. Gärningspersonens skuld är utgångspunkten för domstolens på- följdsbestämning. Det ska också beaktas vilken effekt straffet kan ha på gärningspersonens fortsatta liv i samhället (dvs. påföljdens indi- vidualpreventiva potential). Vid bestämmande av straffet ska rätten väga samman omständigheter som talar för respektive mot den till- talade. Rätten ska särskilt beakta omständigheter kopplade till bl.a. gärningspersonens motiv, brottets utförande och konsekvenser, gär- ningspersonens bakgrund och hans eller hennes agerande efter brottet, särskilt eventuella försök att återbetala för den skada han eller hon orsakat och uppnå försoning med brottsoffret. Om en person döms till fängelse i högst , ska rätten skjuta upp verkställigheten av påföljden under en prövotid, om det finns anledning att tro att domen är en tillräcklig varning. Om det finns särskilda skäl, kan domstolen även skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff som inte överstiger under en prövotid. Verkstäl- ligheten av ska inte skju- tas upp om allmänpreventiva skäl kräver att straffet verkställs direkt. De allmänpreventiva skälen måste i sådana fall vara starka. Ett krav för omedelbar verkställighet är att ett uppskjutande av verkställigheten skulle skada allmänhetens tilltro till rättssystemet. I samband med uppskjuten straffverkställighet ska domstolen be- stämma en prövotid om minst två och högst . Domstolen får som villkor för uppskjuten verkställighet uppställa – exempelvis – att den tilltalade ska reparera de skador som han eller hon orsakat genom brottet, efter bästa förmåga återbetala för de skador han eller hon orsakat genom brottet eller utföra samhällstjänst. Domstolen ska ge den dömde föreskrifter för den uppskjutna verkställigheten, om han eller hon anses vara i be- hov av det för att avstå från att begå brott. Föreskrifterna kan exem- pelvis handla om den tilltalades bostad, utbildning, arbete eller fritid. Domstolen ska besluta att den dömde ska stå under övervakning under hela eller delar av prövoperioden, om det anses nödvändigt för att hindra honom eller henne från att återfalla i brott. Övervakningen betraktas som ett stöd till den dömde. Samhällets kontroll över honom eller henne är alltså inte ett mål i sig. Domstolen kan fatta, ändra eller upphäva beslut om villkor, an- visningar eller övervakning . Domstolen får – om ytterligare villkor eller övervakning eller för- längd prövotid inte räcker – besluta att det uppskjutna fängelsestraffet ska verkställas om den dömde –begår ett brott , –grovt eller upprepat bryter mot föreskrifterna eller undandrar sig övervakning –eller bryter mot uppställda villkor. Om det inte har fattats beslut om att det uppskjutna fängelsestraffet ska verkställas, ska domstolen efterge straffet efter utgången av prö- voperioden. Domstolen kan avvakta med att meddela sådant beslut om det vid prövoperiodens utgång finns en pågående förundersök- ning beträffande brott begånget . Vidare har domstolen en möjlighet att från prövotidens utgång åter- kalla eftergiften om den dömde döms till fängelse eller mer för ett uppsåtligt brott som begåtts . Rätten får under vissa förutsättningar bevilja villkorlig frigivning från ett fängelsestraff efter två tredjedelar av strafftiden, dock tidi- gast . Därvid beaktas om villkorlig frigivning är för- enligt med allmänhetens säkerhet. Om den dömde avtjänar fängelse- straff och straffet inte överstiger , får rätten bevilja villkorlig frigivning efter halva den avtjänade strafftiden, dock tidigast . När någon döms till högst 180 dagsböter får rätten i samband med domen ange straffet och i stället för att döma ut straffet i vanlig mening meddela ett slags uppskov med straffet och en varning, om –det kan förväntas att gärningspersonen inte kommer att begå några nya brott även om bötesstraffet inte verkställs, –en omfattande bedömning av brottet och gärningspersonens per- sonlighet visar att straffet inte behöver verkställas och att särskilda omständigheter föreligger, samt –hänsyn till allmän avskräckning/allmän laglydnad inte kräver att straffet verkställs. Ett sådant uppskov innebär inte uppskjuten verkställighet i teknisk mening eftersom bötesstraffet inte döms ut. Det handlar i stället om en varning om att en sådan påföljd kan komma att dömas ut senare, dvs. vid en ny prövning, om den dömde återfaller. Vid uppskov med bötesstraff ska domstolen bestämma en prövotid mellan ett och . Domstolen kan lämna anvisningar till den dömde att – exempelvis –göra ansträngningar för att uppnå försoning med offret eller på annat sätt ersätta den skada som orsakats av brottet. Villkoren och anvisningarna får inte vara oproportionerliga i förhållande till brottet. Bestämmelserna om verkställighet av uppskjutet fängelsestraff tillämp- as på motsvarande sätt i fråga om bötesstraff. Domstolen får efterge påföljd om konsekvenserna av brottet för gärningspersonen är så allvarliga att ett genomdrivande av straff skulle vara klart olämpligt. Denna möjlighet gäller inte om fängelse har dömts ut. Om straff inte är lämpligt eller tillräckligt kan domstolen besluta om någon av de individualpreventivt inriktade åtgärderna –vård på mentalsjukhus, –frihetsberövande missbruksvård, –frihetsberövande i inkapaciteringssyfte, –indragning av körkortsbehörighet, –förlorad rätt att utöva ett yrke. En sådan individualpreventivt inriktad åtgärd får inte beslutas om den inte står i proportion till allvaret av det brott som begåtts av eller förväntas kunna begås av den dömde personen och till den fara han utgör för samhället. I tysk straffrätt gäller alltså ett slags tvåspårig- het, där det vid sidan av de påföljder som kräver personlig skuld finns påföljder som inte innefattar ett sådant krav och som syftar till att skydda samhället mot personer som bedöms som farliga. Straffmyndighetsåldern i är . För lagöverträdare under kan det i stället sättas in sociala stödåtgärder, i vissa fall genom frihetsberövande i familjehem. En familjedomstol kan besluta om åtgärder för en lagöverträdare under , om det finns risker för dennes välfärd. Lagöverträdare i åldern 14–särbehandlas i fråga om val av på- följd. För lagöverträdare i åldern 18–finns en villkorad möjlig- het till särbehandling vid påföljdsvalet. Lagöverträdare i åldern 14–blir föremål för särskilda straffrätts- liga åtgärder för unga, förutsatt att deras moraliska och mentala mog- nad är tillräcklig för att de ska förstå det felaktiga med den brottsliga handlingen och uppföra sig i enlighet med den förståelsen. fall – dvs. om den unge lagöverträdaren inte bedöms ha uppnått en sådan mognad – kan rätten vidta samma slag av åtgärder som kan vidtas av en familjedomstol. Lagöverträdare i åldern 18–blir föremål för särskilda straff- rättsliga åtgärder för unga under förutsättning att deras moraliska och mentala mognad vid gärningstillfället var jämförbar med en ungdoms eller om brottet var en typisk ungdomsförseelse utifrån typen av gärning, omständigheterna kring den och motivet till gär- ningen. I annat fall blir lagöverträdare i åldersgruppen 18–före- mål för samma slags straffrättsliga förfaranden som vuxna lagöver- trädare. Det vanligaste är att lagöverträdare i åldern 18–behand- las enligt de särskilda ungdomsreglerna. Det finns dock skillnader mellan brottstyper. Exempelvis behandlas mål om rån i mycket hög utsträckning enligt ungdomsreglerna medan mål om trafikbrott of- tare behandlas enligt den allmänna straffrätten. Bland de särskilda straffrättsliga åtgärderna mot unga kan först nämnas socialt fostrande åtgärder, vilket innefattar anvisningar och förbud gällande den unge lagöverträdarens tillvaro. Dessa åtgärder syftar till att främja och säkerställa den unges sociala fostran och utveckling. Det kan handla om föreskrifter gällande vistelseort, eller om att delta i medling eller annan särskilt angiven verksamhet. Om socialt fostrande åtgärder inte anses tillräckliga, kan det vara aktuellt att döma till disciplinära åtgärder, vilket kan handla om en varning från ungdomsdomstolen eller föreläggande om att reparera skador som orsakats, be om ursäkt eller delta i särskilt angiven verk- samhet. Domstolen kan besluta om ungdomsinternering. Sådan kan ske genom internering , exempelvis under den unges helg- ledighet, korttidsinternering utan avbrott, eller långtidsinternering, under som mest . I vissa fall skjuts frihetsberövandet upp och ersätts med över- vakning. Ungdomsfängelse, från till eller maximalt om brottet är mycket allvarligt, tillämpas när den unge lagöverträ- darens benägenhet att begå brott kräver längre och mer omfattande social fostran eller när den unges skuld är så stor att det nödvändig- gör ett sådant straff. Om tiden uppgår till högst och den unge bedöms ha en positiv prognos kan verkställigheten skjutas upp och den unge i stället ställas under övervakning. Det är också möjligt att skjuta upp verkställigheten av fängelsestraff upp till , om verk- ställigheten av ett fängelsestraff inte är lämpligt med hänsyn till den unge lagöverträdarens personliga utveckling. Om verkställigheten inte skjuts upp verkställs fängelsestraffet på en särskild lagöverträdare. Straffet kan också skjutas upp efter att en del av det verkställts, om det är motiverat utifrån den unges personliga utveckling och med hänsynstagande till allmänhetens säkerhet. Om mindre än sex måna- der har verkställts, är det möjligt att skjuta upp resten av straffet bara om det föreligger särskilt tungt vägande skäl. Fängelsestraff som är längre än , kan inte skjutas upp förrän en tredjedel av straffet är avtjänat. Som vi har angett i fråga om vuxna lagöverträdare anges i den tyska straffrätten att rätten vid bestämmande av straffet ska väga samman omständigheter som talar för respektive mot den tilltalade. Denna bestämmelse gäller även unga lagöverträdare. Ålder kan här vara en relevant faktor. Inom gruppen unga lagöverträdare spelar ålder samt personlig utveckling och mogenhet en signifikant roll. 5.7Slutsatser av vår genomgång Efter genomgången av läget i , , , och kan vi konstatera att det i alla dessa länder finns uttryckliga bestämmelser om särbehandling av de allra yngsta lagöverträdarna, även om sättet för särbehandling varierar mellan länderna. Även i fråga om lagöverträdare som har fyllt varierar regel- verkens utformning. I finsk rätt särbehandlas lagöverträdare i åldern 18–såväl vid påföljdsvalet som i fråga om villkorlig frigivning. Motsvarande gäller enligt isländsk rätt. Även tysk rätt ger utrymme för särbehandling av lagöverträdare i denna åldersgrupp. I dansk rätt finns däremot inte någon bestämmelse om särbehandling av lagöver- trädare i åldern 18–vid påföljdsbestämningen. kan ålder under vara skäl för villkorlig frigivning, enligt den danska rätten, vilket i praktiken innebär en nedsättning av det faktiska straf- fet med en tredjedel eller hälften av det utdömda straffet. rätt saknas uttryckliga bestämmelser om lagöverträdare i åldern 18– men där anses låg ålder vara en generell faktor som beaktas vid påföljdsbestämningen. Slutsatsen är att lagöverträdare i såväl ålders- gruppen 15–som åldersgruppen 18–särbehandlas i mild- rande riktning vid påföljdsbestämningen och/eller i fråga om villkor- lig frigivning i de länder som har varit föremål för denna genomgång, med reservation för att det inte går att slå fast exakt vid vilken ålder som beaktandet av låg ålder upphör enligt det norska synsättet. 6Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet En central del av vårt uppdrag är att föreslå ändringar beträffande den straffrättsliga särbehandlingen av lagöverträdare i åldersgruppen 18– , i syfte att åstadkomma att påföljdsbestämningen för denna ålders- grupp ska motsvara den som gäller för andra myndiga lagöverträdare. När det gäller lagöverträdare i åldern 15–är direktiven mer öpp- na. I den delen finns ett utrymme för utredningen att göra en samlad bedömning och därvid beakta kunskapsläget i fråga om bl.a. ungas ansvarsförmåga och ungdomsbrottslighetens utveckling och låta det påverka vilka förslag som läggs fram.