sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — Detta motiverades med ett behov av att ren- odla påföljdssystemet.2 kan vi konstatera att Påföljdsutred- ningen föreslog två ”ventiler” som skulle göra det möjligt dels att från- gå ungdomspåföljderna och döma till vuxenpåföljd i vissa fall då den 2SOU 2012:34 band III s. 819 f. tilltalade hade hunnit fylla , dels att i vissa fall döma till ungdoms- påföljd trots att brottet hade begåtts av en lagöverträdare som hade hunnit fylla (men inte ) för brottet. Vårt uppdrag är att avskaffa all särbehandling av lagöverträdare i åldern 18–, med vilket får förstås lagöverträdare som var 18– för brottet. Ramarna för våra överväganden skil- jer sig därmed från i denna del. Det ryms inte inom vårt uppdrag, vid en strikt tolkning av direktiven, att lägga fram förslag till lagstiftning som innefattar ”ventiler” som gör det möjligt att döma den som har begått brott i åldern 18–till en annan påföljd än vad som skulle ha gällt för en äldre myndig lag- överträdare. finns det anledning att inte gå för långt åt and- ra hållet och ändra bestämmelserna i 32 kap. 1 och 2 §§ på så sätt att ungdomsvård och ungdomstjänst inte kan tillämpas på lagöverträdare som har begått brott i exempelvis 17-årsåldern och får vänta på prövning och dom till efter 18-årsdagen. Till detta kommer att vi anser att det finns skäl för synsätt när det gäller intresset av att renodla påföljdssystemet. Det sagda innebär sammantaget att det finns övervägande skäl för det andra presente- rade alternativet, dvs. att vid en ändring av åldersgränserna i 32 kap. 1 och 2 §§ också ändra dessa paragrafer på så sätt att tillämpningsområdena knyts till åldern för brottet i stället för åldern för rättens dom. Vi föreslår ändringar i enlighet med detta. 9.2.4Vad innebär förslagen i fråga om påföljdsval för lagöverträdare i åldern 18–? Kortfattad beskrivning av vissa konsekvenser I detta delavsnitt ska vi redogöra kort för några av de mest uppenbara konsekvenserna av att ändra bestämmelserna om påföljdsval och bestämmelserna om de särskilda ungdomspåföljderna så att det inte längre kommer att finnas någon särreglering avseende lagöverträdare i åldern 18–. Vi återkommer till en mer utförlig beskrivning av de förväntade konsekvenserna av våra förslag i avsnitt 11. Drastisk förhöjning av repressionsnivån Inledningsvis kan vi konstatera att förslagen i denna del – tillsam- mans med förslagen i fråga om straffmätning i avsnitt 8.2 – innebär en drastiskt förhöjd repressionsnivå för lagöverträdare i åldern 18– . Utöver att 18-åriga lagöverträdare, enligt den föreslagna regler- ingen, ska få dubbelt så stränga straff i de fall straff mäts ut i fängelse (och påtagligt strängare straff i de fall straff mäts ut i böter) går det att identifiera många typfall i vilka den 18-åriga lagöverträdaren, en- ligt förslaget, ska få fängelse som en icke frihetsberövande påföljd (villkorlig dom eller skyddstillsyn) hade varit tillräcklig en- ligt dagens reglering och praxis. Exempelvis innebär det slopade kravet på särskilda skäl för fängelse för denna åldersgrupp att brottslighet som anses ha ett straffmätningsvärde för en 18-årig lagöverträ- dare motsvarande fängelse (det skulle kunna röra sig om en grov stöld med ett straffvärde motsvarande fängelse ) kom- mer att få ett straffmätningsvärde som är lika högt som straffvärdet, dvs. Det innebär i sin tur att påföljden sannolikt kommer att bestämmas till fängelse, trots att det med da- gens reglering och praxis skulle ha ansetts tillräckligt med villkorlig dom och böter, förutsatt att strängare påföljd inte skulle ha krävts med hänsyn till brottslighetens art eller den tilltalades tidigare brotts- lighet. Fängelsestraffens längd för unga kommer alltså att öka och fäng- else dömas ut i fler fall. Vidare innebär en allmän repressionsökning för unga lagöverträdare att påföljdskombinationerna i gränslandet mellan icke frihetsberövande påföljder och fängelsestraff kommer att dömas ut oftare, till följd av de generellt sett högre straffmätnings- värdena. Här kan förutses ett kraftigt ökat bruk av bl.a. villkorlig dom eller skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst, skyddstillsyn med föreskrift om s.k. kontraktsvård och skyddstillsyn i förening med s.k. 28:3-fängelse (ett kortare fängelsestraff utdömt med stöd av 28 kap. 3 § och 30 kap. 11 § ). Utöver den ökade ingripandegraden för enskilda som det ökade bruket av bl.a. fängelsestraff innebär, kommer det att leda till en på- taglig kostnadsökning för Kriminalvården. Vi återkommer till vår analys av kostnadskonsekvenser i avsnitt 11.5. Särskilt om den s.k. ryggsäcksproblematiken Den av oss föreslagna lagändringen i 30 kap. 5 § medför att lagöverträdare i åldern 18–inte längre kommer att särbehand- las – redan på grund av sin ålder och i förhållande till äldre myndiga lagöverträdare – vid påföljdsvalet. En omedelbar innebörd av det är att sannolikheten för att en lagöverträdare i åldern 18–ska dömas till fängelse för brottslighet med ett visst straffvärde är lika hög som för att en äldre lagöverträdare ska dömas till fängelse för brottslighet med samma straffvärde, om alla andra omständigheter förutsätts vara likadana. Detta är dock inte den enda följden av förslaget. Vi vill också peka på att lagändringen kommer att medföra att 18–20-åriga lag- överträdare inte längre kommer att särbehandlas – redan på grund av sin ålder och i förhållande till äldre myndiga lagöverträdare – såvitt avser faktorerna art och återfall. Problematiken när det gäller återfall i brott förtjänar att nämnas särskilt. En konsekvens av vårt förslag till ändring av 30 kap. 5 § brotts- balken är att den som har begått brott i exempelvis 16- och 17-års- åldern och begår brott på nytt när han eller hon har fyllt ska dömas till fängelse om det följer av en tillämpning av de allmänna be- stämmelserna om påföljdsval i 30 kap. 4 § . brott som någon har begått i (exempelvis) 16- och 17-årsåldern kommer alltså – med den föreslagna regleringen – att kunna läggas till grund för ett val av fängelse som påföljd för (exempelvis) en 18-årig lagöver- trädare i samma utsträckning som tidigare brott som någon har be- gått i (exempelvis) 19- och 20-årsåldern – enligt nuvarande reglering –kan läggas till grund för ett val av fängelse som påföljd för (exem- pelvis) en 21-årig lagöverträdare. Det som har sagts om fängelse gäller även villkorlig dom med samhällstjänst alternativt skyddstill- syn med samhällstjänst, s.k. kontraktsvård eller s.k. 28:3-fängelse. Att tidigare brottslighet som den tilltalade bär med sig får bety- delse för påföljdsvalet – den s.k. ryggsäcksproblematiken – är särskilt problematiskt när det handlar om tidigare brottslighet som har be- gåtts vid en ålder (15–) då den tilltalade fortfarande var ett barn. Som vi har angett i avsnitt 6.3.3 visar resultat av neurologisk forsk- ning att hjärnan är mer plastisk, dvs. formbar, under ungdomen, sär- skilt under de sena tonåren. De flesta ungdomar som begår brott gör detta för att därefter leva ett välanpassat liv. Att då låta brott som har begåtts under dessa tidiga år läggas till grund för en fängelsedom (eller en dom på villkorlig dom med sam- hällstjänst alternativt skyddstillsyn med samhällstjänst, s.k. kon- traktsvård eller s.k. 28:3-fängelse) vid ett återfall efter 18-årsdagen kan, utöver det ökade lidandet för den tilltalade genom frihetsbe- rövandet, förväntas medföra negativa effekter i form av en ökad risk för stigmatisering och minskade förutsättningar för individuell åter- anpassning. Det skulle alltså kunna vara kontraproduktivt – sett till intresset av att minska ungdomsbrottsligheten – att döma lagöver- trädare i 18–20-årsåldern till fängelse på grund av att de återfallit i förhållande till tidigare brottslighet som har begåtts så tidigt som i 15–17-årsåldern. Det skulle alltså kunna vara mindre lämpligt att beakta tidigare brott begångna av en 15–17-årig lagöverträdare som grund för val av en strängare påföljd för en 18–20-årig lagöverträdare redan med hän- syn till domens konsekvenser, eller med andra ord sett till förut- sättningarna för att minska brottsligheten. Därutöver kan det, vilket är minst lika viktigt att framhålla, anföras rättviseskäl mot en sådan ordning. Det huvudsakliga syftet med den reform som kommer till uttryck genom förslagen i detta betänkande är, som vi har angett tidigare, att skärpa påföljderna för brott begångna av lagöverträdare iåldern 18–. Frågan om skärpta påföljder för brottslighet be- gången av lagöverträdare i åldern 15–har lämnats mer öppen.3 Vi förespråkar att någon skärpning inte ska ske, vare sig avseende straffmätningen eller beträffande påföljdsvalet, när det gäller dessa de allra yngsta lagöverträdarna, som fortfarande var barn vid brotts- tillfället.4 Brott begångna av den som var 15–ska alltså, enligt vår mening, inte straffas hårdare än . I det sammanhanget kan påpekas att återfallsregleringen (i bl.a. 29 kap. 4 § och 30 kap. 4 § brotts- balken) skulle kunna betraktas på så sätt att det inte sker en skärpning när den tilltalade återfaller i brott, utan att den tilltalade privilegieras, med hänvisning till toleransskäl, och får en lindrigare påföljd när han eller hon döms första gången och att privilegieringen minskar, för att till slut helt utebli, i takt med den dömdes eventuella återfall i brott. Enligt ett angränsande synsätt ”sparas” en del av påföljden för det första brottet och läggs sedan till påföljden för den senare brotts- ligheten. Återfallsskärpningen motsvarar i så fall – och ska ge uttryck 3Se avsnitt 2.1. 4Se avsnitt 8.3 och 9.3. för samhällets för – ett slags resterande skuld. Den dömde har alltså gått fri villkorligt från delar av den (egentliga) tidigare påföljden.5 Vi ska inte här gå in närmare på den straffrättsteoretiska diskussionen om grunderna för återfallsregleringen. Det kan dock konstateras att det finns ett utrymme för att hävda att ett beaktande av tidigare brottslighet begången av en (då) 15–17-årig lagöverträdare som grund för att döma honom till henne till fängelse (eller villkorlig dom med samhällstjänst alternativt skyddstillsyn med samhällstjänst, s.k. kontraktsvård eller s.k. 28:3-fängelse) för brott som han eller hon har begått efter att ha fyllt skulle kunna anses innebära att han eller hon skulle straffas retroaktivt för den tidigare brottsligheten på ett sätt som i praktiken skulle innebära en skärpning, i förhållande till vad som gäller , för lagöverträdare i åldern 15–. Vårt uppdrag innebär att alla former av straffrättslig och straff- processuell särbehandling av lagöverträdare i åldern 18–ska slo- pas. Det finns därför inget utrymme för att lägga fram ett annat lag- förslag än det ovan angivna. vill vi peka på att domstolarna ska göra en individuell bedömning av den tilltalades förhållanden i personaliadelen, vilka innefattar eventuella tidigare påföljder som den tilltalade har verkställt, innan den bestämmer en påföljd. Vi förut- sätter att domstolarna även fortsättningsvis kommer att reagera på återfall i brottslighet på så sätt att påföljden trappas upp i stränghets- hänseende för varje nytt återfall. Det innebär enligt vår bedömning att påföljden inte med nödvändighet kommer att behöva bestämmas till fängelse för den som efter att ha begått flera brott i t.ex. 16- och 17-årsåldern återfaller i ett brott med ett straffvärde på fängelsenivå efter 18-årsdagen. Om den tilltalade har dömts till böter, ungdoms- tjänst eller ungdomsvård för den tidigare brottsligheten, bör det kunna komma i fråga att döma honom eller henne till exempelvis skydds- tillsyn för den nya brottslighet som har begåtts efter 18-årsdagen, om inte straffvärdet eller brottslighetens art talar för att en strängare på- följd bör väljas. Även om 18–20-åriga lagöverträdare inte ska särbehandlas redan på grund av sin ålder framstår det som rimligt att påföljdsskärpningen i första hand görs inom ramen för de icke frihetsberövande påföljder –med möjlighet till tilläggssanktioner i form av exempelvis samhälls- tjänst och s.k. kontraktsvård – som står till buds när en lagöverträdare som inte har dömts till en vuxenpåföljd har återfallit i brott 5Se diskussionen i avsnitt 8.2.3. Det är då inte åldern i sig som medför att påföljden kan stanna vid exempelvis skyddstillsyn. I detta sammanhang vill vi också peka på att det typiskt sett hän- der mycket i livet för den som är 18–(se t.ex. avsnitt 6.3 i detta betänkande). Det kan därför antas att det i fråga om lagöverträdare i denna åldersgrupp oftare går att notera en påtaglig förbättring av den personliga eller sociala situationen, vilket under vissa förutsättningar kan utgöra ett särskilt skäl för att välja skyddstillsyn som påföljd i stället för fängelse (30 kap. 9 § andra stycket 1 ). Även om det skulle kunna finns en indirekt koppling mellan åldern och förändringen av de personliga eller sociala omständigheterna handlar det, som sagts, i dessa fall inte om att särbehandla på grund av åldern i sig utan om att beakta de konkreta omständigheter som framkommit i personaliadelen. Det nu anförda resonemanget – som kan föras inom de ramar som följer av bestämmelserna i 30 kap. även med den lag- ändring som vi föreslår – syftar till att åstadkomma en upptrappning av påföljden i väl avvägda steg för det fall den tilltalade upprepade gånger återfaller i brott. Praktiska problem i fråga om samordning av insatser Ett annat problem framkommer vid en jämförelse med den socialrätts- liga lagstiftningen i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) och socialtjänstlagen (2001:453, SoL). I 3 § LVU anges följande: Vård skall […] beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande be- teende. Vård skall också beslutas om den som dömts till sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 § vid verkställighetens slut bedöms vara i uppenbart behov av fortsatt vård för att inte löpa sådan risk som avses i första stycket. Vård enligt 3 § LVU får beredas inte bara barn, dvs. unga som är , utan även ”den som har fyllt 18 men inte , om sådan vård med hänsyn till den unges behov och personliga förhållanden i övrigt är lämpligare än någon annan vård och det kan antas att be- hövlig vård inte kan ges med den unges samtycke” (1 § tredje stycket Vård som har beslutats med stöd av 3 § ska upphöra senast när den unge fyller (21 § LVU). Av SoL framgår ingen generell åldersbegränsning vad gäller social- nämndens skyldighet att sörja för att barn och unga som riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd de behöver. Därmed avgränsas inte heller enligt SoL tillämpningsområdet uppåt av myn- dighetsåldern och gränsen för när någon slutar att vara barn i rättslig mening. En tydlig konsekvens av de förslag som vi har lämnat är att ung- domar i åldern 18–kan vara föremål för insatser enligt den social- rättsliga lagstiftningen som det inte längre kommer att fin- nas lagliga förutsättningar för att döma den som har begått brott i denna ålder till ungdomsvård. Det kan exempelvis handla om att en 18-årig lagöverträdare som är föremål för tvångsvård enligt 3 § LVU kommer att dömas till fängelse eller skyddstillsyn i ett fall där det med den nu gällande regleringen skulle ha funnits ett utrymme för att döma till ungdomsvård, som även den ska verkställas i kommunens regi. Vid våra kontakter med representanter för socialtjänster har det framkommit att det kan vara svårt att samordna påföljder som verk- ställs i statlig regi, exempelvis fängelse eller skyddstillsyn, med in- satser enligt den socialrättsliga lagstiftningen. Det finns exempelvis inte någon automatiserad informationsöverföring mellan Kriminal- vården, inklusive frivården, och kommunerna avseende de personer som är föremål för påföljder och andra insatser. Det innebär bl.a. att det inte är säkert att en kommun som bereder en ung person vård en- ligt LVU får kännedom om en eventuell dom på fängelse eller skydds- tillsyn förrän i ett sent skede. De negativa konsekvenser som har angetts här talar – liksom den ovan beskrivna s.k. ryggsäcksproblematiken – visserligen mot att genomföra förändringar i enlighet med våra förslag. Vi har dock inte uppfattat att våra direktiv innehåller något utrymme för att överväga eller föreslå mindre ingripande ändringar för lagöverträdare i åldern 18–20 år.6 Vi stannar därför vid att lägga fram förslagen i denna del med dessa avslutande kommentarer. För det fall lagstiftaren vill genomföra ändringar av påföljdsbe- stämmelserna i 29 och 30 kap. i den riktning som anges 6Det kan parentetiskt tilläggas att vårt uppdrag inte omfattar att överväga förändringar av bestämmelserna om vård enligt LVU och SoL. i våra direktiv och önskar undvika de i detta delavsnitt pre- senterade negativa konsekvenserna kvarstår naturligtvis möjligheten att behålla en ”ventil” som innebär att ungdomsvård i vissa undan- tagsfall, exempelvis när den unge redan vårdas enligt LVU, kan tillämp- as även på lagöverträdare i åldern 18–. Detta kan göras genom att ange i 32 kap. 1 § att rätten får döma den som har begått brott efter att han eller hon har fyllt men innan han eller hon har fyllt till ungdomsvård om det finns ”särskilda skäl” för det. 9.3Påföljdsval för lagöverträdare i åldern 15–17 år Bedömning: Bestämmelsen i 30 kap. 5 § första stycket brotts- balken om val av påföljd för lagöverträdare i åldern 15–bör inte ändras. 9.3.1Resonemang utifrån olika modeller Behovet av att jämföra olika alternativ Medan våra direktiv är tydliga i fråga om att lagöverträdare som är 18–ska behandlas som andra myndiga lagöverträdare har vi fått i uppdrag att överväga olika alternativ för hur den yngre ålders- kategorin – lagöverträdare i åldern 15–– ska behandlas. I fråga om straffmätning har vi i avsnitt 8.3 presenterat fyra modeller avsedda för den yngre åldersgruppen. I det närmast fortsatta kommer vi att fullfölja resonemangen kring de olika nämnda modellerna när det kommer till valet av påföljd. Alternativ 1 – ”Dubbla trösklar” Det första alternativ som vi presenterade i fråga om straffmätning för lagöverträdare i åldern 15–– och som vi förespråkar (”dubbla trösklar”) – innebär att s.k. ungdomsreduktion vid straffmätningen även fortsättningsvis ska göras i samma utsträckning som . Det innebär att straffmätningsvärdet ökar i takt med lagöverträdarens ål- der för brottet för att stanna på omkring hälften av straffvärdet för en lagöverträdare som snart skulle fylla vid tid- punkten för brottet. Eftersom ingen s.k. reduktion ska göras för myn- diga lagöverträdare innebär det första alternativet att det uppstår en tydlig tröskeleffekt . Medan den som snart skulle fylla för brottet ska få en s.k. reduktion med hälften av straffvärdet ska den lagöverträdare som hade fyllt få ett straff i enlighet med brottets straffvärde, om påföljden bestäms till böter eller fängelse och inte återfall eller s.k. billighetsskäl talar för att straffet ska skärpas eller lindras (se 29 kap. 4 § respektive 5 § brotts- balken). Se följande skiss. T R Ö S K E L Ålder vid brottet eller brotten (år) Som vi har konstaterat tidigare kan det sägas råda ett intimt samband mellan bestämmelsen om straffmätning för unga lagöverträdare, i 7 § , och bestämmelsen om att den tilltalades ung- dom ska beaktas vid valet av påföljd, i 30 kap. 5 § . Vid valet av påföljd får brottets straffvärde eller art eller den omständig- heten att den tilltalade återfallit i brott åberopas som skäl för fängelse (30 kap. 4 § andra stycket ). Om straffvärdet är anses straffvärdet i sig, enligt etablerad rättspraxis, kunna medföra att den grundläggande presumtionen mot fängelse bryts, dvs. även om varken brottslighetens art eller återfall i brott talar för Om den tilltalade var 15–eller 18–för brottet, kan de i 30 kap. 5 § intagna kraven på synner- liga respektive särskilda skäl för fängelse sägas innebära att straffmät- ningsvärdet – efter s.k. ungdomsreduktion enligt 29 kap. 7 § brotts- balken – måste vara fängelse för att brottets svårhet i sig ska kunna motivera ett fängelsestraff. Genom att vid påföljdsvalet utifrån 30 kap. 4 § använda straffmätningsvärdet i stäl- let för straffvärdet har alltså även 30 kap. 5 § beaktats.7 Eftersom det första alternativet innebär att straffmätningen för lagöverträdare i åldern 15–även fortsättningsvis ska göras enligt nu gällande rättspraxis är en naturlig konsekvens av den modellen att det även fortsättningsvis ska finnas ett krav på synnerliga skäl för fängelse för lagöverträdare i åldern 15–och att detta krav ska tol- kas på samma sätt som . Eftersom en 15-årig lagöverträdare får en s.k. reduktion vid straffmätningen på av straff- värdet innebär det att straffvärdet, även fortsättningsvis, måste uppgå till fängelse (straffmätningsvärdet är då fängelse ) för att brottets svårhet – i sig (och alltså redan utan beaktande av den tilltalades eventuella tidigare brottslighet och brottslighetens art) –ska kunna motivera en frihetsberövande påföljd. Med frihetsbe- rövande påföljd avses i fråga om lagöverträdare i åldern 15–i för- sta hand sluten ungdomsvård och i andra hand fängelse (se 30 kap. 5 § första stycket andra meningen och 32 kap. 5 § första stycket brotts- balken). Det första alternativet innebär även i övrigt att nu gällande rättspraxis i fråga om påföljdsval för 15–17-åriga lagöverträdare ska fortsätta att gälla. Det innebär att påföljden – om det inte finns till- räckliga skäl för en frihetsberövande påföljd – som utgångspunkt ska bestämmas till någon av de särskilda ungdomspåföljderna ungdoms- vård eller ungdomstjänst eller – om straffmätningsvärdet är lågt – till böter.8 Sammanfattningsvis är den naturliga konsekvensen av straffmät- ning för 15–17-åriga lagöverträdare enligt den första modellen att även valet av påföljd ska göras som avseende denna ålderskategori och att ett krav på synnerliga skäl för fängelse alltså ska gälla för lag- överträdare i åldern 15–. Det vore visserligen möjligt att genom lagändringar ändra tillämp- ningsområdena för frihetsberövande påföljder för unga och för de 7Se avsnitt 4.2.4. 8Se avsnitt 4.2.6. En tänkbar sådan möjlighet vore att i 5 § ange att synnerliga skäl för fängelse ska gälla lagöverträdare som är 15 eller . Det skulle innebära en skärpning av regleringen av påföljdsval för 17-åriga lagöverträdare och i någon grad bidra till att utjämna tröskeleffekten som en direkt koppling till regleringen i 29 kap. 7 § innebär. Ett sådant alternativ skulle dock innebära att regleringen i 30 kap. 5§ skulle frikopplas från regleringen i 29 kap. 7 § brotts- balken, vilket skulle utgöra en grundläggande förändring av struk- turen i det regelverk som styr påföljdsbestämningen för unga lag- överträdare. Med tanke på att det har vuxit fram en robust rättspraxis kring regleringen av ungdomspåföljderna reform anser vi att det vore negativt inte minst av förutsebarhetsskäl att genom- föra en sådan förändring. Som vi har påpekat tidigare finns det inte heller några sakliga skäl för en förhöjd repressionsgrad. Exempelvis finns det inte något tydligt stöd för att ungdomsbrottsligheten skulle minska med skärpta påföljder. Det konstaterandet gäller inte bara straffmätningen utan även valet av påföljd. Eftersom vi har fått i upp- drag att lägga fram olika modeller kommer vi dock att återkomma i avsnitt 9.3.2 till en möjlig lösning som innebär utvidgade tillämp- ningsområden för vissa särskilda ungdomspåföljder men som inte presenteras som ett förslag från utredningens sida. Med en reglering av straffmätningen enligt det första alternativet – som vi förespråkar – bör alltså även påföljdsvalet för 15–17-åriga lagöverträdare ske enligt nu gällande bestämmelser och rättspraxis. Vi gör därmed bedömningen att 30 kap. 5 § inte bör änd- ras i fråga om kravet på synnerliga skäl för fängelse för lagöverträdare i åldern 15–. Att vi däremot föreslår att bestämmelsens krav på särskilda skäl för fängelse för lagöverträdare i åldern 18–ska slo- pas framgår av avsnitt 9.2.2.