sou · H6B382 · 2018-11-30 00:00:00 — Vidare bedömer vi att den säkerhetskänsliga verksamhet som typiskt sett bedrivs på lokal och regional nivå framför allt rör det civila försvaret snarare än det militära. Att utöka Försvarsmaktens ansvar till kommuner och lands- ting är inte heller i linje med vår utgångspunkt att Försvarsmaktens och Säkerhetspolisens resurser i första hand ska användas för de allra mest skyddsvärda myndigheterna. Vi föreslår därför inte någon sådan utökning. Vi fortsätter med frågan om vilket tillsynsansvar som bör vila på Säkerhetspolisen. Enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen har Säkerhetspolisen tillsynsansvar för kommuner och landsting samt alla myndigheter som inte hör till Försvarsmaktens ansvarsområde eller sorterar under (se 7 kap. 1 § första stycket 2, 1 kap. 1 § andra stycket och 3 §). Vår kartläggning visar att Säkerhetspolisen, i förhållande till det mycket stora antalet tillsynsobjekt, har utfört ett relativt begränsat antal tillsyner . Tillsynen har i första hand inriktats mot verksamheter med höga skyddsvärden där skador har bedömts kunna medföra omfattande konsekvenser. För andra verk- samheter som Säkerhetspolisen har tillsynsansvar över har myndig- heten bedömt att rådgivning och andra insatser har gett snabbare och bättre effekt för att stärka säkerhetsskyddet. I avsnitt 8.16 utvecklar vi varför vi anser att alla verksamheter som omfattas av den nya säkerhetsskyddslagen bör bli föremål för tillsyn med viss regelbundenhet. Vi ser inte att det är möjligt för Säkerhets- polisen att regelbundet utföra tillsyn över samtliga nuvarande till- synsobjekt utan en omfattande resursförstärkning. En sådan resurs- förstärkning bedömer vi inte som ändamålsenlig eftersom det skulle innebära att Säkerhetspolisens kompetens och erfarenhet används för tillsyn över ett stort antal verksamheter inom vitt skilda verk- samhetsområden med varierande skyddsvärden. Vår utgångspunkt är i stället att Säkerhetspolisens resurser ska användas för tillsyn över de allra mest skyddsvärda verksamheterna och för det samordnande ansvar som myndigheten föreslås få tillsammans med Försvarsmakten. Eftersom de mest skyddsvärda verksamheterna normalt inte finns hos kommuner och landsting föreslår vi att Säkerhetspolisen frigörs från det tillsynsansvaret. Som nämnts ovan har Säkerhetspolisen ansvar för tillsyn över alla myndigheter som inte hör till Försvarsmaktens ansvarsområde eller sorterar under . Vid ingången av 2017 fanns det samman- lagt 325 myndigheter under regeringen om man räknar bort försvars- myndigheterna.3 Bland dessa finns myndigheter med verksamheter som typiskt sett saknar eller har mycket begränsade skyddsvärden. Vi kan exempelvis konstatera att över 110 av myndigheterna finns inom verksamhetsområdena utbildning och näringslivsfrågor. Säker- hetspolisens nuvarande tillsynsansvar över dessa myndigheter är enligt vår bedömning inte ändamålsenligt utifrån våra utgångspunkter om hur myndighetens resurser bör användas. Vår slutsats är därför Säker- hetspolisens ansvar för tillsyn över myndigheter behöver begränsas kraftigt. Vår nästa fråga är därför vilka myndigheter som typiskt sett har så höga skyddsvärden att det är motiverat att låta dem vara kvar inom tillsynsansvar. Först och främst anser vi att det handlar om myndigheter som ansvarar för att upprätthålla kritiska funktioner inom rättsväsende, lag och ordning (prop. 2017/18:89 s. 44 och 134). Det handlar enligt vår bedömning om en fungerande rättskipning, brottsbekämpande förmågor, kontroll och övervakning av gränser och territorier, utlän- 3Statskontorets rapport Den offentliga sektorn i korthet 2017, diarienummer 2017/20-5 s. 34 och 37. ningskontroll och liknande verksamhet. I den kategorin finns Dom- stolsverket, domstolarna, , , , , och Tull- verket. Som nämnts ovan har Försvarsmakten ansvar för tillsyn över Försvarsunderrättelsedomstolen enligt den nya säkerhetskyddsför- ordningen. Vi menar att det är lämpligt att Försvarsmakten även i fortsättningen har kvar detta ansvar. Säkerhetspolisens ansvar för tillsyn över domstolarna bör därför inte avse domstolar under Försvars- departementet. Det finns också stora skyddsvärden hos ett begränsat antal myn- digheter som ansvarar för system som i princip berör hela befolkning. Framför allt handlar det om folkbokföring, socialför- säkring och beskattning. Utöver att myndigheterna i sig har höga skyddsvärden är andra vitala samhällsfunktioner beroende av att upp- gifterna i deras system är tillgängliga och riktiga (jfr prop. 2017/18:89 s. 65 och 66 och SOU 2015:25 s. 301). I denna kategori finns enligt vår bedömning , och Pensionsmyn- digheten. Vi anser vidare att det är motiverat att låta Säkerhets- polisen ha tillsynsansvar över Statens servicecenter eftersom den myndigheten levererar löne- och ekonomiadministrativa tjänster till över 150 svenska myndigheter. De uppgifter som ackumulerats lik- som de beroenden som skapats till Statens servicecenters tjänster talar för att det finns betydande skyddsvärden i verksamheten. Höga skyddsvärden finns också hos myndigheter som ansvarar för att det råder finansiell stabilitet i samhället. Enligt definition handlar finansiell stabilitet om att upprätthålla tre grund- läggande funktioner – förmedling av betalningar, omvandling av sparande till finansiering och riskhantering – och att systemet har motståndskraft mot störningar som hotar dessa funktioner.4 An- svaret för att främja finansiell stabilitet delas mellan Finansdeparte- mentet, , och Riksgäldskontoret.5 Med hänsyn till de höga skyddsvärdena bedömer vi att Säkerhets- polisen bör ha kvar ansvaret för tillsyn över och . Något utrymme för att utöva tillsyn över Riks- banken finns inte eftersom är en myndighet under riks- dagen som inte omfattas av gamla eller nya säkerhetsskyddslagen.6 4Riksbankens rapport stabilitet (2016:2). 5Regeringens hemsida i dess lydelse . 6För gäller lagen (2006:128) om säkerhetsskydd i och dess myndigheter. Det bedrivs vidare verksamhet med höga skyddsvärden i fastig- heter som förvaltas av och på fastigheter där utför ny- och ombyggnation. Främst gäller det regeringsbyggnader och ambassader. Vår bedömning är därför att det är nödvändigt att låta Försvarsmakten eller Säkerhetspolisen utöva tillsyn över säkerhetsskyddet hos . Ovan föreslår vi att Försvarsmakten har kvar ansvaret för tillsyn över , som enligt 1 och 3 §§ förordningen (2007:758) med instruktion för bl.a. förvaltar fastigheter avsedda för försvarsändamål och bistår Försvarsmakten i lokalförsörj- ningsfrågor. Såvitt vi kunnat utröna bedrivs ingen militär verksamhet på de fastigheter som förvaltar och där myndig- heten utför ny- och ombyggnation (SOU 2013:61 s. 162 och 163). Med hänsyn till det bör tillsynen över lämp- ligen vara kvar hos . En myndighet som har höga skyddsvärden och som anknyter till både Säkerhetspolisens och Försvarsmaktens verksamhet är Inspek- tionen för strategiska produkter (ISP). ISP är bl.a. tillstånds- och tillsynsmyndighet när det gäller krigsmateriel och produkter med dubbla användningsområden samt nationell myndighet för kemva- penkonventionen.7 Enligt vår mening handhar ISP så höga skydds- värden att tillsynen över verksamheten bör anförtros Försvarsmakten eller Säkerhetspolisen. Eftersom Säkerhetspolisen enligt 3 § första stycket 6 förordningen (2014:1103) med instruktion för Säkerhets- polisen ansvarar för att förebygga, förhindra och upptäcka brottslig verksamhet samt utreda och beivra brott som rör krigsmateriel och produkter med dubbla användningsområden bedömer vi att Säker- hetspolisen är en lämplig tillsynsmyndighet för ISP. MSB har enligt 1 och 3 §§ förordningen (2008:1002) med instruk- tion för Myndigheten för samhällsskydd och beredskap ansvar för frågor om civilt försvar i den utsträckning någon annan myndighet inte har ansvaret samt ansvar för att företräda det civila försvaret på central nivå i frågor som har betydelse för avvägningen mellan civila och militära behov av samhällets resurser om inte något annat följer av särskilda föreskrifter. Ur ett säkerhetsskyddsperspektiv kan vi sär- skilt notera att det civila försvaret är en central del av säkerhets- skyddslagens skyddsområde tillsammans med det militära försvaret 7Förenta nationernas konvention om förbud mot utveckling, produktion, innehav och använd- ning av kemiska vapen samt om deras förstöring. 2017/18:89 s. 41). Därtill har MSB, enligt myndighetens in- struktion, i uppdrag att stödja och samordna arbetet med samhällets informationssäkerhet samt analysera och bedöma omvärldsutveck- lingen inom området. MSB svarar för att har en nationell funk- tion med uppgift att stödja samhället i arbetet med att förebygga och hantera it-incidenter. Arbetet sker genom CERT-verksamheten (Computer Emergency Response Team) som har benämningen CERT- SE. Till CERT-SE:s uppgifter hör bl.a. att agera skyndsamt vid in- träffade incidenter genom att sprida information, vid behov arbeta med samordning av åtgärder, medverka i arbetet med att avhjälpa eller lindra effekter av det inträffade och att samverka med myndig- heter med särskilda uppgifter inom informationssäkerhetsområdet. MSB är vidare nationell kontaktpunkt för säkerhet i nätverk och informationssystem enligt NIS-lagen. Sammantaget gör vi bedöm- ningen att MSB:s verksamhet inrymmer så höga skyddsvärden att verksamheten bör stå under Försvarsmaktens eller Säkerhetspolisens tillsyn. Eftersom det är fråga om verksamhet av i huvudsak civil karaktär bedömer vi att Säkerhetspolisen bör få ansvaret för tillsyn. Lantmäteriet har en viktig roll när det gäller skyddet av geografisk information som är av betydelse för totalförsvaret. Enligt vår mening är det fråga om mycket höga skyddsvärden, särskilt när det gäller uppgifter om skyddsobjekt. Ansvaret för tillsyn över Lantmäteriet bör därför ankomma på Försvarsmakten eller Säkerhetspolisen. Mot bakgrund av att Lantmäteriet är en civil myndighet bedömer vi att Säkerhetspolisen bör få ansvaret för tillsynen över myndigheten. Vi kan vidare konstatera att de myndigheter som enligt våra för- slag i det följande får ansvar för att utöva tillsyn kommer att få till- gång till säkerhetskänslig verksamhet och säkerhetsskyddsklassifi- cerade uppgifter i stor omfattning. Dessutom har flera av dem höga skyddsvärden i sin ursprungliga verksamhet. Mot den bakgrunden bedömer vi att de föreslagna tillsynsmyndigheterna kommer att han- tera så höga skyddsvärden att tillsynen över dem bör utövas av Säker- hetspolisen eller Försvarsmakten. Eftersom är en myndighet under Försvars- departementet bör myndigheten som redan förslagits stå under tillsyn av Försvarsmakten. Övriga föreslagna tillsynsmyndigheter är Affärs- verket , , , , , Strålsäkerhetsmyndig- heten och länsstyrelserna i , län, Västra Göta- lands län och . Eftersom det är fråga om myndig- heter med civil inriktning8 bör de stå under tillsyn av Säkerhetspolisen. Ovanstående förslag innebär att antalet tillsynsobjekt under Säkerhetspolisen minskar rejält men att Säkerhetspolisen fortfar- ande har fler tillsynsobjekt än Försvarsmakten. Utgångspunkten för våra överväganden har som ovan nämnts varit att Försvarsmaktens och Säkerhetspolisens resurser i första hand bör användas för tillsyn över de allra mest skyddsvärda verksamheterna. Att flertalet av de mest skyddsvärda verksamheterna ligger utanför det militära om- rådet får den följden att de föreslås stå under tillsyn av Säkerhets- polisen. Att dessa verksamheter har den mest lämpade tillsynsmyn- digheten är enligt vår mening överordnat att försöka uppnå en jämn fördelning mellan Försvarsmakten och Säkerhetspolisens tillsyns- ansvar. Fördelningen mellan myndigheterna påverkar dock hur re- surserna bör fördelas, vilket vi återkommer till i konsekvensanalysen (se kapitel 11). Inom försvarsindustrin finns ett antal enskilda verksamhetsutövare som är viktiga för det militära försvarets förmåga att utföra sitt uppdrag. Det rör sig till exempel om forskning, utveckling och produktion av försvarsmateriel (se prop. 2017/18:89 s. 44). Försvarsindustrin är alltså ett område där det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet med betydande skyddsvärden. I den nya säkerhetsskyddsförordningen finns inget särskilt utpekat tillsynsansvar över enskilda verksamhetsutövare i försvarsindustrin. Det innebär att det är i det län där verksamhetsutövaren har sitt säte som är ansvarig för tillsyn. Eftersom försvarsindustrin är mycket forsknings- och utvecklingsintensiv bedömer vi att det inte är lämpligt att tillsynsansvaret är placerat hos länsstyrelserna, som inte kan förväntas ha sådan specifik kompetens. Vår kartlägg- ning visar dessutom att länsstyrelserna i princip inte har genomfört någon tillsyn. Vi bedömer med hänsyn till detta att någon annan myndighet bör ha tillsynsansvaret. 8Se t.ex. 3 § 8 förordningen (2017:868) med länsstyrelseinstruktion om ansvaret för det civila försvaret. Tillsynsområdet behöver definieras och avgränsas i förhållande till andra enskilda verksamhetsutövare. Det som är kännetecknande för de aktuella verksamheterna är att det är fråga om forskning, utveckling eller produktion av försvarsmateriel i någon form. Enligt vår bedömning inryms också tjänster som är relaterade till försvars- materiel. Vi anser därför att begreppet försvarsmateriel är tillräckligt precist för att täcka det tillsynsområde det är fråga om. Nästa fråga är vilken myndighet som bör ta över ansvaret för till- syn över området försvarsmateriel från länsstyrelserna. Som nämnts ovan har Försvarsmakten hög sak- och tillsynskompetens inom området försvarsmateriel. Att utöka Försvarsmaktens tillsynsansvar till att omfatta enskilda verksamhetsutövare skulle innebära en bety- dande ökning av antalet tillsynsobjekt och är inte i linje med utred- ningens utgångspunkt att myndighetens resurser bara ska användas för de allra mest skyddsvärda verksamheterna och det ansvar som Försvarsmakten föreslås få som samordningsmyndighet. () sorterar under Försvars- departementet och har bl.a. till uppgift att bedriva forskning, metod- och teknikutveckling samt utredningsarbete för totalförsvaret (1 § förordningen [2007:861] med instruktion för Totalförsvarets forsk- ningsinstitut). Försvarsmakten är en av FOI:s uppdragsgivare och FOI har medverkat med expertstöd i utvecklingen av Gripen-systemet och annan försvarsmateriel.9 är en annan myndighet med hög sak- kompetens på området. har i uppgift att upphandla byggentreprenader, varor och tjänster samt tillhandahålla logistiktjänster på uppdrag av Försvarsmakten (1 § förordningen [2007:854] med instruktion för ). Som en följd kontrollerar säkerhetsskyddet hos ett stort antal leverantörer som myndigheten har tecknat säkerhetsskydds- avtal med i egenskap av avtalsslutande myndighet. Försvarets mate- rielverk har därmed god kännedom om verksamheterna på området liksom betydande erfarenhet av kontroll av säkerhetsskydd. Mot den bakgrunden bedömer vi att ligger närmast till hands för uppdraget att utöva tillsyn över enskilda verksamhets- utövare inom området försvarsmateriel. 9FOI:s hemsida i dess lydelse . Den föreslagna rollen innebär att kom- mer att uppträda både som avtalsslutande myndighet och som till- synsmyndighet i förhållande till samma verksamhetsutövare. De frågor som kan uppstå i en sådan situation utvecklas närmare i avsnitt 8.7.5. I propositionen Ett modernt och stärkt skydd för säkerhet – ny säkerhetsskyddslag (prop. 2017/18:89) nämns finansiella tjänster som exempel på verksamheter som kan röra säkerhet (s. 44). Skadekonsekvenserna kan exempelvis bestå av störningar eller bort- fall av tjänster som är nödvändiga för samhällets funktionalitet ur ett nationellt perspektiv. Det centrala finans- och betalningssystemet är exempel på finansiella tjänster som kan utgöra skyddsvärda intressen (jfr SOU 2015:25 s. 300). Finansiella tjänster är därmed ett område där det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet. I den nya säkerhetsskyddsförordningen finns inget särskilt ut- pekat tillsynsansvar över enskilda verksamhetsutövare som verkar inom området finansiella tjänster. Det innebär att ansvaret för tillsyn över verksamhetsutövare inom området finansiella tjänster ligger på länsstyrelserna. Som vi tidigare nämnt visar vår kartläggning att länsstyrelserna i princip inte har genomfört någon tillsyn. Vi kan också konstatera att verksamheter på det finansiella området ofta är om- fattande och komplicerade och att tillsynsobjekten som regel är resursstarka och har en hög egen kompetens.10 Vi bedömer mot den bakgrunden att det är lämpligt att länsstyrelserna frigörs från till- synsansvaret på det finansiella området och att en myndighet får ett utpekat ansvar för tillsyn över området. Frågan är härefter hur tillsynsområdet bör ringas in. Ett begrepp som används i författning är finansiella företag. I begreppet ingår för- säkringsföretag, kreditinstitut, värdepappersbolag, fondbolag, börser, clearingorganisationer, värdepapperscentraler och vissa förvaltare en- ligt vad som närmare anges i 2 § första stycket 3 lagen (2000:35) om byte av redovisningsvaluta i finansiella företag. Begreppet finansiella företag är dock inte heltäckande eftersom utländska företag som be- driver sådan verksamhet i inte omfattas om de inte är regi- strerade hos . Som exempel kan nämnas Nordea 10Statskontorets rapport till om tillsynen s. 71. Bank som är största bank men inte utgör ett finansiellt före- tag enligt lagen om byte av redovisningsvaluta i finansiella företag eftersom det är en filial till moderbolaget i Finland.11 Detsamma gäller för . Enligt vår bedömning är det rimligt att av- gränsa tillsynsområdet till den typ av verksamhet som ryms inom begreppet finansiella företag, dock utan något krav på att verksam- heten ska vara föremål för registrering, tillstånd eller liknande. Vi före- slår därför att tillsynsområdet definieras som finansiella företag och motsvarande utländska företag som är etablerade i . Härefter uppkommer frågan om vilken myndighet som bör få an- svar för tillsyn över det nu diskuterade området. är den myndighet som har ansvar för att övervaka finansmarknaden och har i den egenskapen befogenhet att utöva tillsyn och besluta om sanktioner. är också tillsynsmyndighet enligt förordningen (2018:1175) om informationssäkerhet för vissa till- handahållare av samhällsviktiga tjänster och digitala tjänster för sek- torerna bankverksamhet och finansmarknadsinfrastruktur. Utifrån nuvarande uppdrag och vad som fram- kommit under utredningens arbete är vår bedömning att det vid Finans- inspektionen finns hög sak- och tillsynskompetens på området. Vi bedömer därför att är en lämplig myndighet att överta länsstyrelsernas tillsynsansvar över finansiella tjänster. Kärnteknisk verksamhet kan ha stor skadegenererande effekt med skadekonsekvenser över och över långa avstånd. Kärn- teknisk verksamhet i form av kärnkraftverk har också stor betydelse för en fungerande energiförsörjning. Det är alltså fråga om verksam- heter med mycket höga skyddsvärden. Det finns omfattande reglering om kärnteknisk verksamhet men enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen finns inget särskilt utpekat tillsynsansvar över sådan verksamhet. Eftersom har ansvar för tillsyn över elförsörjningsverksamhet utövar myndigheten dock tillsyn över kärnkraftverken ur ett elförsörjnings- perspektiv. Tillsynsansvaret för övriga kärntekniska anläggningar, alltså de som inte är en del av elförsörjningen, är länsstyrelsernas eftersom 11Svenska bankföreningen (2017), Bankerna i s. 8. det är fråga om verksamhet som ligger utanför övriga tillsynsmyndig- heters ansvarsområden. Vår bedömning är att den nuvarande ordningen för tillsyn över kärnteknisk verksamhet inte är ändamålsenlig. Det grundar vi i första hand på att tillsyn över kärntekniska anläggningar förutsätter djup och ingående specialistkompetens om denna komplexa verksamhet. Utifrån svenska kraftnäts och länsstyrelsernas författ- ningsreglerade uppdrag kan det inte förväntas att de har sådan specia- listkompetens. En annan aspekt som talar för att den nuvarande ord- ningen inte är ändamålsenlig är att tillsynsansvaret över kärnteknisk verksamhet är fördelat mellan flera myndigheter. Det innebär att flera myndigheter kan komma att utöva tillsyn över samma område. Vi an- ser att det inte är effektivt och att det dessutom ökar risken för att tillsynen inte bedrivs på ett enhetligt sätt och att tillsynsobjekt ut- sätts för oförenliga krav. Ett alternativ till den nuvarande ordningen är att tillsynen över all kärnteknisk verksamhet hålls samman i en myndighet. Inte minst verk- samhetens komplexitet och särart talar för en sådan lösning. är i princip all kärnteknisk verksamhet underkastad detaljerade krav enligt lagen (1984:3) om kärnteknisk verksamhet. Strålsäker- hetsmyndigheten har ansvaret för att meddela föreskrifter, pröva tillstånd och bedriva tillsyn enligt lagen om kärnteknisk verksamhet. Vi ser inga tungt vägande skäl för att tillsyn över kärnteknisk verk- samhet ska hanteras på annat sätt när det gäller säkerhetsskydd. I stället bedömer vi att det finns stora samordningsvinster med att en och samma myndighet har det samlade ansvaret för tillsyn över kärnteknisk verksamhet. Vi noterar också att det internationella atom- energiorganet har rekommenderat den att se över säkerhetsskyddslagstiftningen och överväga om Strålsäker- hetsmyndigheten bör få ansvar för tillsyn över all kärnteknisk verk- samhet.12 har till utredningen invänt mot att ändra den nuvarande ordningen och har framfört att en delning av säkerhetsskyddsarbetet inom elförsörjningen inte bidrar till ett homo- gent säkerhetsskydd. Myndigheten har också framfört att det varken 12IAEA (2011), International physical protection advisory service (IPPAS), Mission report: s. 60. är optimalt eller oproblematiskt att företagen som äger kärnkraft- verken ska behöva följa olika säkerhetsskyddsinstruktioner för olika produktionskällor. En av våra utgångspunkter har varit att det bör finnas en utpekad tillsynsmyndighet inom varje område där det typiskt sett bedrivs säker- hetskänslig verksamhet, vilket inte är fallet när det gäller kärnteknisk verksamhet enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen. Att införa en utpekad tillsynsmyndighet inom varje område där det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet kommer oundvikligen att inne- bära att olika former av säkerhetskänsliga verksamheter överlappar, vilket vi utvecklar nedan under rubriken som verkar på flera områden. I det här fallet är det fråga om att den kärntekniska verk- samhet som bedrivs vid kärnkraftverken också är en central del i elför- sörjningen. Med tanke på den kärntekniska verksamhetens särart och höga skyddsvärden anser vi att det är befogat att tillsynen på detta område hålls samman och bedrivs av en myndighet med sakkunskap på området. Eftersom vi bedömer att elförsörjningen är mindre homo- gen anser vi att motsvarande argument inte väger lika tungt för att hålla samman elförsörjningen inom säkerhetsskyddet. Vi bedömer att är den myndighet som bör få ansvar för tillsyn av säkerhetsskyddet för kärnteknisk verksam- het. är som ovan nämnts den myndighet som övervakar efterlevnaden av lagen om kärnteknisk verksamhet och har mycket god kännedom om relevanta förhåll- anden vid de svenska kärntekniska anläggningarna. Därtill har myn- digheten lång erfarenhet av tillsyn och sanktioner. Konsekvensen av vårt föreslag är att frigörs från tillsyns- ansvaret för kärnkraftverken och att länsstyrelserna frigörs från till- synsansvaret för övriga kärntekniska anläggningar. Eftersom området kärnteknisk verksamhet är väl avgränsat och tydligt reglerat i både i svensk lagstiftning och i internationella över- enskommelser bör begreppet också användas för att definiera vad detta tillsynsansvar omfattar. Energiförsörjning har en central roll bland skyddsvärda funktioner eftersom så gott som alla verksamheter är beroende av energi för att fungera.