sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — 4Mer utförliga beskrivningar av nivåindelningen av straffsystemet och de olika skäl som kan anföras på de olika nivåerna finns bl.a. i , Straffrättsideologiska fragment, 1992 s. 135–151, , och , Kriminalrättens grunder, 2 uppl., 2013 s. 30–58 och och , Straffrättens påföljdslära, 5 uppl., 2017 s. 65 f. 1994/95:23, bet. 1994/95:JuU2, rskr. 1994/95:40. Se även Straffrättsanvändningsut- redningens betänkande Vad bör straffas? (SOU 2013:38) och , ”Vad bör straffas?” i SvJT 2013 s. 301. Utgångspunkter för en reform Vårt uppdrag handlar inte i första hand om kriminalisering utan kan snarare sägas gälla repressionsnivåer för redan kriminaliserade gärningar. Det kan dock konstateras att vissa av de principer som är relevanta i fråga om kriminalisering har bäring även på diskussioner om repres- sionsnivåer. Den framåtblickande proportionalitetsprincipen ställer krav på att den allmänna repressionsnivån inte ska vara högre än nöd- vändigt. Att straffsystemet bör orsaka så litet lidande som möjligt för enskilda kan också sägas följa av en princip om humanitet. Gene- rella höjningar av straffnivån måste därmed kunna motiveras med att strängare straff är nödvändigt för att brottsligheten ska kunna mot- verkas. Eftersom det saknas forskning som talar för att det går att uppnå mer än marginellt minskad brottslighet vid höjningar av re- pressionsnivån, brukar det hävdas att den generella utgångspunkten, utifrån nu nämnda principer om bl.a. humanitet, bör vara en använd- ning av lindriga påföljder.7 I förhållandet mellan enskilda brottstyper och konkreta gärningar gäller en princip om (tillbakablickande) relativ proportionalitet. Den i lagtexten angivna straffnivån för en viss brottstyp, som kommer till uttryck genom brottstypens straffskala (det s.k. abstrakta straff- värdet), bör inte ändras – dvs. inte vare sig höjas eller sänkas – om det inte är motiverat med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som brottstypen innebär i förhållande till andra brottstyper. Det är alltså lagstiftarens uppgift att väga den skada, kränkning eller fara som en brottstyp (generellt sett) innebär mot straffvärdet för andra brottstyper när lagstiftaren ska ta ställning till straffskalan för brotts- typen.8 Motsvarande gäller när en domstol uppskattar straffvärdet av konkreta brott. Det sagda gäller även på marginalen. Även en mindre generell straffskärpning eller en mindre skärpning av straffskalan för en viss brottstyp kräver vägande sakskäl. Rationellt beslutsfattande i fråga om lagstiftning om påföljder och tillämpning av sådan lagstiftning kräver också att den s.k. konformitets- 7Se t.ex. , och , Kriminalrättens grunder, 2 uppl., 2013 s. 50. 8Om brottstypen x och brottstypen y har samma straffskala men brottstypen x typiskt sett innebär mer skada, kränkning eller fara än brottstypen y, är brottstypen x undervärderad i förhållande till brottstypen y – med avseende på abstrakt straffvärde – vilket innebär att brottstypen y är övervärderad i förhållande till brottstypen x. Lösningen på ett sådant problem kan vara antingen (1) att höja straffskalan för brottstypen x eller (2) att sänka straff- skalan för brottstypen y. Vid valet mellan (1) och (2) måste även straffskalorna för samtliga övriga brottstyper – vilka tillsammans beskriver den allmänna repressionsnivån på ett abstrakt plan – beaktas. I det sammanhanget gör sig intresset av att undvika en s.k. repres- sionsspiral gällande, se avsnitt 7.2.3. Utgångspunkter för en reform principen och den s.k. skuldprincipen beaktas. Enligt konformitets- principen får endast den som vid gärningstillfället kunde rätta sig efter strafflagen dömas till ansvar för brott. Enligt skuldprincipen krävs vidare för sådant ansvar att den tilltalade har skuld i gärningen, i bemärkelsen begick gärningen med uppsåt eller av oaktsamhet. Dessa principer är relevanta inte bara när gränsen mellan å ena sidan straffansvar och å andra sidan icke straffansvar diskuteras, utan även när det diskuteras vilken påföljd som bör utdömas för ett visst brott. Graden av skuld påverkar graden av klandervärdhet, vilken ju ska återspeglas i ett brotts straffvärde. Om A och B har begått brott med den enda skillnaden att A hade sämre förutsättningar än B att rätta sig efter strafflagen, har alltså A – allt annat lika – lägre grad av skuld i gärningen än B, vilket i sin tur innebär att A är mindre klandervärd än B och att straffvärdet för A:s gärning är lägre än straffvärdet för B:s gärning. Ett sådant resonemang kan aktualiseras i flera typer av situationer men det räcker här att kort konstatera, som en utgångs- punkt för våra fortsatta överväganden, att det nu sagda kan förklara –eller i vart fall är en av flera förklaringar till – att unga lagöver- trädare typiskt sett döms till lindrigare påföljder än äldre lagöverträ- dare. Genom de analyser som tidigare utredningar har gjort under de sen- aste 50 åren står det klart att repressionshöjningar och ett ökat bruk av fängelsestraff inte är lämpliga instrument för att uppnå minskad brottslighet. Det har i stället påtalats att ett ökat bruk av fängelse- straff kan vara kontraproduktivt genom att det motverkar de döm- das återanpassning i samhället. har pekats på att fängelsestraff kan leda till att – särskilt unga – lagöverträdare fostras in i en krimi- nell livsstil och därmed en ökad återfallsrisk.9 Mot bakgrund av de problem som förknippas med bruket av fängelsestraff har det i den straffrättspolitiska debatten i fråga om de kortare fängelsestraffen före- språkats mer av frivård och mindre av anstaltsvård. I de fall det finns 9Se avsnitt 3. Se även genomgången av kriminologisk forskning i , Brotts- förebyggande rådet, Särbehandling av lagöverträdare 18–. En kunskapssammanställning (rapport till ), 2012 s. 15–20 samt , Betydelse av öppenhet för ungdomar dömda till sluten ungdomsvård. Hur påverkas vardagen vid institutionen och återfall i brott?, Forskningsrapport för , publicerad i Institutionsvård i fokus, nr 8, 2017. Utgångspunkter för en reform starka skäl för fängelse trots ett relativt begränsat straffvärde har det därvid uttalats att villkorlig dom eller skyddstillsyn i många fall bör kunna ersätta ett kortare fängelsestraff om den icke frihetsberövande påföljden kombineras med en tilläggssanktion (t.ex. villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst eller skyddstillsyn med föreskrift om samhällstjänst, s.k. kontraktsvård eller s.k. 28:3-fängelse).10 En utveckling i den riktningen har också ägt rum sedan 1989 års påfölj- dsreform genomfördes. En nödvändig förutsättning för att nu öka repressionsgraden i allmänhet och bruket av fängelse i synnerhet borde vara att det finns fördelar med en sådan ökning och att dessa fördelar väger tyngre än de nackdelar som har förklarat utvecklingen . I enlighet med det sagda har tidigare utredningar givits direktiv som har inneburit att de har haft att undersöka möjligheterna att minska bruket av fängelsestraff. Exempelvis skulle den senaste Påföljdsut- redningen (2009–2012) ”analysera och föreslå hur användningen av fängelse, i första hand de korta straffen, kan minska som trovärdigheten i systemet kan upprätthållas”.11 En av förutsättningarna för att ändra på det synsättet bör vara att det finns kriminologiska skäl för det. 10Från senare tid kan nämnas en artikel av Kriminalvårdens generaldirektör , ”Kort fängelsestraff ger ofta inte det bästa resultatet”, på , (tillgänglig på: , hämtad 2018- 10-10) samt uttalanden av densamma och , ordförande för revansch i samhället, i Svenska Dagbladets artikel ”Dömda som slipper fängelse begår färre nya brott”, (tillgänglig på begar-farre-nya-brott, hämtad ). Se även , och , ”Korta fängelsestraff och alternativa påföljder” i SvJT 2003 s. 109, , ”Reducing use of short-term imprisonment: the role of prior convictions and ’art- brotten’” i SvJT 2003 s. 111, , ”’Artbrotten’ och de korta fängelsestraffen – teoretiska frågor” i SvJT 2003 s. 121, , ”’Brottslighetens art’ – kommentar till och uppsatser” i SvJT 2003 s. 136, , ”Artbrotten från praktisk synpunkt” i SvJT 2003 s. 154, , ”’Artbrotten från praktisk synpunkt’ – kommentarer till artikel” i SvJT 2003 s. 168, Per , ”Påföljd, proportionalitet och prioritering av samhällsstraff” i SvJT 2003 s. 173, , ”Påföljdsteorier vid Jugoslavientribunalen – några reflexioner” i SvJT 2003 s. 195, och som det innebär. En prövning koncentrerad till en avgrän- sad r, ”Straffområdets gränser – ett inlägg” i SvJT 2003 s. 207, Per , ”’Straffområdets gränser – ett inlägg’ – kommentar till och artikel” i SvJT 2003 s. 224, , ”Böter i stället för fängelse?” i SvJT 2003 s. 231, , ”Böter i stället för fängelse? Några anteckningar i anslutning till uppsats” i SvJT 2003 s. 243, , ”Böter som alternativ och komplement till andra påföljder – prak- tiska frågor” i SvJT 2003 s. 264, , ”Villkorade påföljder – lagstiftarperspektiv” i SvJT 2003 s. 278 samt , ”Villkorade påföljder – lagstiftarperspektiv. Några reflektioner med anledning av uppsats” i SvJT 2003 s. 289. 11Se SOU 2012:34 band 1 s. 455. Utgångspunkter för en reform Ett särskilt problem vid diskussioner gällande repressionsnivån är att det inte finns något givet svar på vare sig hur sträng en påföljd ska vara för att vara ”tillräckligt” sträng eller hur sträng en påföljd ska vara för att vara ”för” sträng. Repressionsnivån är en konventionellt bestämd faktor och möjligheterna att finna robusta referenspunkter i fråga om vad som är en rimlig straffnivå, i vad som skulle kunna kallas en mer objektiv mening, är begränsade. Detta innebär att det finns en risk för att argumentationen leder till en s.k. repressions- spiral, som innebär att det som först betraktas som stränga påföljder normaliseras – med följande krav på ännu strängare påföljder – och att repressionsnivån höjs successivt. Som en grundläggande utgångspunkt gäller alltså att försiktighet är påkallad vid överväganden som syftar till, eller kan antas medföra, en allmän höjning av repressionsnivån eller en ökning av bruket av fri- hetsberövande påföljder. I detta sammanhang kan påpekas att det har ge- nomförts en rad reformer i syfte att skärpa straffen på många områ- den. Reformer som syftar till att leda till allmänna repressionshöj- ningar, exempelvis för vissa åldersgrupper, riskerar därmed att leda till kumulerade repressionshöjningar. Mot bakgrund av det nu sagda är en utgångspunkt för våra över- väganden att en mer omfattande eller långtgående repressionshöj- ning än den som förutsätts i våra direktiv bör genomföras endast om det finns starka skäl för en sådan. 7.2.4Det behövs samlade åtgärder mot brottsligheten fästes mycket stora förhoppningar till att det genom påföljds- systemets närmare utformning skulle gå att påverka efterlevnaden av straffbestämmelserna men det har, som konstaterades i samband med påföljdsreform, framkommit att förändringar i påföljdssyste- met i allmänhet är av begränsad betydelse för den allmänna brottsnivån i samhället. För att bekämpa eller i vart fall motverka brottsligheten krävs brottsförebyggande åtgärder i en mer vidsträckt mening. Det kan röra sig om allmänna åtgärder inom bl.a. utbildningsväsendet, arbets- livet samt social- och hälsovården. Det kan också handla om kon- kreta åtgärder som exempelvis stöldskydd av egendom. Utgångspunkter för en reform naturligtvis viktigt att polisens och de andra brottsutredande myndig- heternas verksamhet är effektiv så att en så stor del av brotten som möjligt upptäcks, utreds och kan leda till fällande dom. I syfte att mot- verka brottsligheten krävs alltså åtgärder på en rad områden utanför straffrätten. En utgångspunkt för våra överväganden är alltså att de förslag som vilämnar, utifrån den inriktning som anges i våra direktiv, måste ses iljuset av ett behov av åtgärder på andra områden. 7.3Förtjänstbegreppets beståndsdelar och straffvärdebegreppets avgränsning i tiden 7.3.1Principerna om proportionalitet och ekvivalens Vi har i avsnitt 7.2.1 konstaterat att påföljdssystemet bygger på en bestraffningsideologi med ett tillbakablickande rättvisebegrepp, som betonar gärningspersonens förtjänst som kriterium för hur påföljden ska bestämmas. Förtjänsttanken kan i sin tur sägas innebära att på- följdssystemet bygger på principer om proportionalitet och ekvivalens. Med proportionalitet avses här tillbakablickande (retrospektiv) pro- portionalitet. Påföljdens stränghet ska stå i proportion till brottets svårhet. Svårare brott ska bestraffas strängare än mindre svåra brott och mindre svåra brott ska bestraffas lindrigare än svårare brott. Principen säger inte någonting om vilken proportionen ska vara. Variabeln repressionsnivå kan alltså – logiskt sett – ha ett godtyckligt valt värde. Den valda repressionsnivån i vårt samhälle – dvs. varia- belns värde i praktiken – följer av konvention. Det är alltså samhällets syn på brott och straff mot bakgrund av den övergripande samhälls- utvecklingen som har lett oss fram till den gällande repressions- nivån. Poängen med principen är att proportionen ska vara densam- ma, eller följa samma mönster, för olika brottstyper och konkreta brott. I den mån ett brotts svårhet låter sig jämföras med en påföljds stränghet skulle det som har sagts om proportionalitet kunna beskrivas på så sätt att ett svårare brott, på straffvärdeskalan, ska leda till en strängare påföljd, på skalan för påföljdernas grad av ingri- pande, och ett mindre svårt brott ska leda till en lindrigare påföljd på samma skala. Ett svårare brott ska, allt annat lika, inte leda till en lindrigare påföljd än påföljden för ett mindre svårt brott och omvänt. Utgångspunkter för en reform Den tillbakablickande (retrospektiva) proportionalitetsprincipen bör skiljas från en framåtblickande (prospektiv) proportionalitetsprin- cip, som innebär att det använda medlet (i det här fallet: påföljden) ska stå i rimlig proportion till målet (i det här fallet: brottsbekämp- ningen). En sådan princip är av betydelse vid diskussion av påföljds- systemet och det övriga straffsystemet, exempelvis när det kommer till frågor om kriminalisering och repressionsnivå. Kriminalisering bör ske endast om åtgärden står i rimlig proportion till de förväntade positiva samhällseffekterna och repressionsnivån bör aldrig vara högre än vad som kan motiveras av intresset av brottsbekämpning relativt bestraffningens negativa verkningar på individer och samhället. Även om den framåtblickande (prospektiva) proportionalitetsprincipen har stor betydelse är det den andra – tillbakablickande (retrospektiva) –proportionalitetsprincipen som är central när det kommer till frå- gan om hur påföljden ska bestämmas allmänt för enskilda brotts- typer eller i konkreta fall. Ekvivalensprincipen innebär att lika svåra brott ska bestraffas lika strängt och att olika svåra brott ska bestraffas olika strängt. En poäng med den tillbakablickande (retrospektiva) proportiona- litetsprincipen och ekvivalensprincipen är att den påföljd som döms ut för ett visst brott ska visa hur strängt samhället ser på – och rea- gerar mot – brottet. Påföljden anses på så sätt förmedla samhällets . En ytterligare utgångspunkt för våra överväganden, som ska läggas till de nämnda, är att principerna om proportionalitet och ekvivalens ska gälla i hela påföljdssystemet och tillämpas likadant . Påföljdssystemet måste alltså uppfylla krav på såväl konsistens (ibland talas i stället om koherens) som konsekvens. 7.3.2Det tidsmässigt avgränsade skuldbegreppet Straffvärdebegreppets avgränsning i tiden Förtjänsttanken – och principerna om tillbakablickande (retrospek- tiv) proportionalitet och ekvivalens – kommer till uttryck genom att det i 29 kap. 1 § första stycket anges att påföljden ska Utgångspunkter för en reform bestämmas efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvär- de. Av samma paragrafs andra stycke framgår vilka faktorer som är relevanta vid bedömningen av straffvärdet:12 Vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha in- sett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Det ska särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på nå- gons liv eller hälsa eller trygghet till person. Det kan konstateras att straffvärdet bestäms utifrån faktorer som har att göra med själva gärningen. Vad gärningspersonen har gjort efter gärningen påverkar inte straffvärdet. Om gärningspersonen – exempelvis – har försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet, så får det i stället beaktas som ett s.k. billig- hetsskäl vid straffmätningen eller valet av påföljd (se 29 kap. 5 § första stycket 4 och 30 kap. 4 § första stycket andra meningen samma balk). På motsvarande sätt gäller att det som gärningsperso- nen har gjort före gärningen som utgångspunkt inte påverkar straff- värdet. Om gärningen exempelvis är ett återfall i brott, så påverkar den omständigheten inte straffvärdet.13 Återfall kan dock påverka – bl.a. – valet av påföljd och straffmätningen (se 30 kap. 4 § andra stycket och 29 kap. 4 § samma balk). Vad som visserligen skulle kunna betraktas som ett undantag från regeln om att gärningsper- sonens handlande före gärningen inte påverkar straffvärdet är att straff- värdet för ett brott ofta anses vara högre om brottet har föregåtts av planering. kan det då sägas att det ligger nära till hands att beskriva den föregående planeringen som ett slags kvalitetshöjande faktor för själva brottet – brottet i sig är mer kvalificerat om det har föregåtts av planering. Även om planeringen har genomförts i det föregående, manifesteras den i utförandet av själva gärningen. Sam- manfattningsvis är det tydligt att bestämmelserna om straffvärde tar sikte för utförandet av brottet. 12Se avsnitt 4. 13Här bortses från att det i fråga om brottsarten olovlig körning brukar talas om att straff- värdet är högre vid återfall. Utgångspunkter för en reform Skälen för en avgränsning Påföljdssystemets fokus på tidpunkten – eller tiden – för själva gär- ningen brukar beskrivas på så sätt att skuldbegreppet är episodiskt. Det handlar om att bedöma ett begränsat utsnitt i tiden. Skälen för detta är både principiella och praktiska. Ett viktigt syfte är att be- dömningarna ska inriktas mot klandervärda gärningar och inte mot människors karaktärsdrag. Det är brottet som bestraffas. Ett allt för vitt förtjänstbegrepp skulle riskera att leda till mindre rättssäkra be- dömningar av tilltalade utifrån vad som var känt om deras leverne i en vidare bemärkelse. Ett sådant system skulle vara orättvist, mindre trovärdigt och mindre legitimt. Det finns också praktiska skäl som talar för ett i tiden noga avgränsat skuldbegrepp. Det innebär att brotts- utredningen och rättegången kan inriktas på ett bestämt – eller i vart fall förhållandevis bestämt – utsnitt i tiden med de effektividel av tiden kan genomföras på ett rättssäkert sätt med mindre medel än om den skulle omfatta ett längre förlopp. Vi har konstaterat att utgångspunkten för påföljdsbestämningen är brottets eller brottslighetens straffvärde och att bedömningen av straffvärdet grundar sig på ett episodiskt skuldbegrepp. ta- lar förekomsten av vissa bestämmelser i 29 och 30 kap. för att det i många fall finns ett behov av att kunna beakta också faktorer som ligger utanför straffvärdet. Tydliga sådana exempel är bestämmelserna i 29 kap. 5 § om påföljdslindring på grund av s.k. billighetsskäl och 29 kap. 4 § om påföljdsskärpning på grund av återfall. Regleringen i 29 kap. 7 § av den s.k. ungdomsreduk- tionen är ett annat exempel. Innehållet i bestämmelserna i 29 kap. 4–7 §§ om faktorer som kan leda till strängare eller lindrigare påföljd illustrerar att olika typer av faktorer kan stå i olika nära (tidsmässigt) samband med själva gär- ningen. Vissa av de s.k. billighetsskälen tar sikte på faktorer som saknar direkt koppling till själva brottet och i stället handlar om hur en fällande dom eller en påföljd skulle komma att påverka den till- talade (se t.ex. 29 kap. 5 § första stycket 2 och 6–8 ). Andra s.k. billighetsskäl tar sikte på omständigheter som skulle Utgångspunkter för en reform kunna ha utspelat sig efter brottets fullbordan (se t.ex. 29 kap. 5 § första stycket 4 och 5 ). Bestämmelsen i 29 kap. 7 § om s.k. ungdomsreduk- tion står i ett slags särställning eftersom åldern är en faktor som existe- rar , eller tiden, för brottet som den – sett till placeringen av 29 kap. 7 § i systematiken – anses inte påverka straff- värdet utan är relevant först i senare led av påföljdsbestämningen. kan här påminnas om att det i 29 kap. 3 § första stycket 3 anges att det som en förmildrade omständighet vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas ”om den tilltalades hand- lande stått i samband med hans eller hennes bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga”. Det kan alltså konstateras att vissa omständigheter som typiskt sett står i samband med biologisk ålder utpekas som relevanta vid straffvärdebedömningen. Grunderna för särbehandling av unga lagöverträdare behandlas i avsnitt 7.4. Här räcker det att konstatera att de omständigheter som kan eller ska be- aktas vid straffmätningen kan ha olika tidsmässigt samband med brottet. kan påpekas att det finns faktorer som påverkar straffvärdet men som är tidsmässigt skilda från gärningspersonens otillåtna handlande. Ett exempel är en effekt som uppkommer först efter en otillåten handling men som omfattas av det straff- rättsliga orsaksbegreppet. Det är en begreppslig fråga hur skuldbegreppet ska avgränsas för att bäst tjäna sina syften. Det går visserligen att resonera i termer av att proportionalitetsprincipen innebär att påföljden ska vara så sträng att den motsvarar tyngden av de straffvärdefaktorer som kommit till uttryck genom gärningen men att viss justering av den ”proportionella” påföljden kan behöva göras på grund av särskilda omständligheter, exempelvis vid förekomst av billighetsskäl eller om gärningsperso- nen är ung. vore det minst lika naturligt att tala om att bestämmelserna om billighetshänsyn och ungdomsreduktion ger ut- tryck för att straffvärdet måste justeras vid påföljdsbestämningen för att påföljden ska vara proportionell, i bemärkelsen stå i proportion till den tilltalades skuld i en vidare mening. I detta sammanhang kan nämnas att bestämmelsen om billighets- hänsyn infördes i syfte att inte göra – i förhållande till tidi- gare bestämmelser mer strukturerade – påföljdssystem allt för stel- bent. Föredragande departementschefen uttalade då att ”det vid si- dan av straffvärdet finns en rad olika omständigheter som är av ett Utgångspunkter för en reform sådant slag att det skulle framstå som orättfärdigt, om de inte beak- tades vid påföljdsbestämningen”.14 En slutsats av det sagda är att bestämmelserna om s.k. billighets- hänsyn och beaktande av gärningspersonens ålder vid påföljdsbe- stämningen inte med nödvändighet måste beskrivas på så sätt att han eller hon får en ”rabatt” eller ”reduktion” på grund av billighetsskälet eller ungdomen. Bestämmelserna kan i stället sägas syfta till att gär- ningspersonen ska straffas i den utsträckning som han eller hon för- tjänar sett till sin skuld. Principerna om proportionalitet och ekvivalens kräver att påföljdens stränghet ska spegla brottets allvar: ju svårare brott, desto strängare påföljd. Förhållandet kan förenklat illustreras med följande figur. 1987/88:120 s. 47. Utgångspunkter för en reform Systemet med s.k. ungdomsreduktion innebär att unga lagöverträ- dare döms till påföljder som är mindre stränga än vad som motsvarar brottets svårhet, såsom svårheten kommer till uttryck genom brottets straffvärde. Principen framgår av följande förenklade figur. Illustrationen ger intryck av att den unge lagöverträdaren behandlas lindrigare relativt brottets allvar. Därför förekommer i diskussionen begrepp som ”ungdomsreduktion” eller ”ungdomsrabatt”. Iakttagel- sen är korrekt i den mån brottets allvar återspeglas fullt ut av straff- värdet.