sou · H6B323 · 2018-03-28 00:00:00 — Det finns en trend där konstnärer söker sig till alternativa platser, t.ex. mindre orter på landet där man kan starta upp ”artists in ”, konstaktiviteter, plats- specifika projekt m.m. Här kan det krävas en öppenhet och mod från den aktuella kommunen att satsa på det som inte är så publikfriande. Det är oftare lättare för en konstnär som först etablerat sig i eller i någon av de andra storstäderna att vara profes- sionell på olika nivåer i landet. Konstnärer utbildar sig också ofta utomlands, vilket gör dem mindre bundna till sin utbildnings- ort. De bor ofta på fler orter, det kan vara en mindre ort, en storstad i eller i världen. verkar de också på andra platser än där de formellt är bosatta. Ett problem är att konstnärer inte kan få projektmedel direkt från en kommun eller en region utan kan vara tvungna att gå genom en förening. Däremot kan stipendier till konstnärer som fördelas av kommuner och landsting ha stor betydelse. kan det behövas mer information om de stipendier och bidrag som går att söka, från kommuner, landsting, stiftelser, akademier och från staten. Stipendier ger, vid sidan av förstärkt ekonomi, även ett vik- tigt erkännande av det konstnärliga arbetet. Även om kostnaderna för liv och arbete kan bli lägre utanför storstäderna behöver konstnärerna ändå få inkomster. Den offent- liga bidragsgivningen kan inte vara den huvudsakliga lösningen, utan i grunden behöver det finnas tillgång till en marknad för den konstnärliga produktionen. Utan en lokal och regional efterfrågan på det konstnärliga arbetet och, kopplat till det, rimliga ersätt- ningar för det arbete som utförs, minskar intresset för att söka sig till en plats. Om det t.ex. finns förutsättningar för arrangörer att Utredningens bedömningar och förslag följa vid konstutställningar även på lokal och regional nivå kan det betyda mycket. Detsamma gäller för alla övriga arrangemang där konstnärer medverkar. Kommuner och landsting är också viktiga inköpare av offentlig konst, även om dessa inköp inte bör begränsa sig till konstnärer i den egna geografin. Skapande skola har en betydelse för konstnärernas möjlighet till inkomster, liksom och folkhögskolorna, som ofta har konstnärer anställda. Folkhögskolorna betyder mycket genom sin utbildning av blivande konstnärer och de kulturprogram de arrangerar. I den många decennier långa kulturpolitiska diskussionen om hur kulturen ska kunna ges goda förutsättningar att finnas i hela landet, och där uppbyggnaden av den regionala strukturen av kulturinstitu- tioner varit den kanske viktigaste politiska reformen, har digitali- seringen brutit sig in, och i snabb förändringstakt skapat nya förut- sättningar. Konstnärernas behov liknar alla andras när det gäller kommunikation, men digitaliseringen är också viktig när det gäller det konstnärliga skapandet och produktionen. Digitaliseringen ger nya möjligheter att producera konst och kultur som kan nå en publik i hela världen, leda till nya konstnärliga uttryck och en breddad arbetsmarknad. Digitaliseringen ger möjlighet att synas på lika villkor, oavsett vad du bor, vilket stärker förutsättningarna för konstnärers etablering på mindre orter. Utredningen utvecklar detta i avsnitt 9.4.2. Förslag: Kultursamverkansmodellen har lett till en positiv ut- veckling av regionernas kulturverksamhet och konstnärsper- spektivet har börjat utvecklas i kulturplanerna. Det är angeläget att konstnärernas villkor finns med i kommande analyser och utvärderingar av modellen. Den styrande förordningen för kultursamverkansmodellen ska vara tillitsbaserad, mindre detaljreglerande och ge utrymme för nya konstnärliga uttryck. I linje med detta lämnar utredningen förslag om ändring av förordningen (2010:2012) om fördelning av vissa statsbidrag till regional kulturverksamhet. Resurserna till det professionella kulturlivet och konstnärerna i regionerna tillförs ytterligare . Utredningens bedömningar och förslag Kultursamverkansmodellen har successivt införts i landet och är en av de större kulturpolitiska reformerna som gjorts i . ingår alla län utom i modellen. Syftet är bl.a. att samverkan mellan stat, landsting och kommuner ska öka och därmed ge bättre förutsättningar för alla att skapa och ta del av kultur. I det samarbetet ska även civilsamhället och de professionella konstnärerna involveras. Målet med modellen är att föra kulturen närmare medborgarna och att ge regionerna ett ökat ansvar och ökad frihet inom kulturområdet. Kultursam- verkansmodellen ska ge befolkningen i landet möjlighet att ta del av ett varierat kulturutbud, präglat av förnyelse och kvalitet. Den kulturella infrastrukturen och mångfalden ska främjas och kul- turskaparna i hela landet ska kunna utveckla sitt konstnärskap. Landstingen har fått en större frihet men också ett ökat ansvar för fördelningen av det statliga stödet till kultur. Kultursamver- kansmodellen innebär att varje landsting får en samlad summa stat- liga medel att fördela inom sju angivna verksamhetsområden till regional kulturverksamhet i respektive län. Kommunerna har de stora basresurserna för den offentligt finansierade kulturen. Sam- verkan mellan kommunerna och regionerna ger utrymme för sats- ningar som är anpassade efter både lokala och regionala förutsätt- ningar och ambitioner. På så sätt kan de samlade resurserna på , regional och statlig nivå utnyttjas bättre och den en- skilda kommunen kan få mer kultur för pengarna. Inför fördelningen av medel ska landstingen ta fram en kultur- plan som beskriver kulturpolitiska strategier och utvecklings- områden samt inriktningen på den regionala kulturverksamheten. Denna kulturplan arbetas fram i dialog med kommuner, civilsam- hälle och kulturskapare i länet. Kulturplanerna bildar underlag för statens beslut om medfinansiering. Regioner och landsting redovisar till hur de fördelat de statliga medlen, liksom den verksamhet som bedrivits under föregående år. Redovisningen styrs av riktlinjer för uppföljning av kultursamverkansmodellen och består av kvanti- tativa och kvalitativa uppgifter. I samråd med regionerna och sam- verkansrådet arbetar kontinuerligt för att utveckla och Utredningens bedömningar och förslag anpassa riktlinjerna för uppföljningen.49 Kulturanalys har ansvar för att löpande utvärdera kultursamverkansmodellen och dess långsik- tiga effekter. Uppföljningen inriktade sig på att närmare beskriva och analysera hur kultursamverkansmodellen fungerat samt vilka resultat och konsekvenser som införandet fått.50 Uppföljningen visade bl.a. att införandet av modellen bidragit till ökad dialog och vitalisering av det kulturpolitiska samtalet på regional och lokal nivå och gjort att kulturen har kommit högre på den politiska agendan. var slutsatsen att införandet av modellen inte hade lett till någon för- ändrad bidragsfördelning, påverkat skillnaden som finns i kultur- utbud mellan olika län och kommuner, att olika deltagargrupper nåtts eller till förändrade möjligheter att nå de kulturpolitiska målen. Utskottet menade mot den bakgrunden att modellen behövde ses över. Punkter som lyftes fram var –följa utvecklingen när det gäller regionala variationer när det gäller kulturutbud och att nå nya deltagargrupper, –diskutera vilka satsningar som ska ingå i modellen, –se till att kommunerna har ett skäligt inflytande i modellen, –se till att kulturskaparna och civilsamhället är med i modellen och att dialogerna med dessa läggs upp på ett bra sätt, samt –viktigt att den nationella politiska nivåns engagemang blir mer synligt och att regeringen följer upp och redovisar resultaten år- ligen till . I en promemoria från lämnades förslag om en utvecklad kultursamverkansmodell med syftet att utveckla samverkan och fördelningen av det statliga stödet till regional kul- turverksamhet.51 Utgångspunkten för förslag och bedömningar var att minska skillnader i tillgång till kultur i hela landet som 49I samverkansrådet ingår (ordförande), , , Länsstyrelserna (genom i ), , Riks- teatern, , och . 50Resultatet av uppföljningen redovisas i rapporten /16:RFFR4. Kultursamverkan för ett som håller ihop - Framtida inriktning och utvecklingsmöjligheter för kultursamverkansmodellen (Ds 2017:8). Utredningens bedömningar och förslag utrymme ges för regionala prioriteringar. Efter remissbehandlingen genomfördes vissa förändringar, bl.a. att bild- och formområdet fördes upp i förordningen som ett område som ska kunna få stöd inom kultursamverkansmodellen, att samrådet med det civila sam- hället förstärks och att dialogen mellan nationella och regionala poli- tiska företrädare utvecklas. Vidare har Statskontoret, som oberoende aktör, fått i uppdrag att se över och förbättra uppföljning och utvär- dering av modellen, ett uppdrag som ska redovisas . Regeringens initiativ har sålunda tagit hand om flera av de punkter som lyfte fram i sin utvärdering. De studier och analyser av kultursamverkansmodellen som hit- tills gjorts och de synpunkter som utredningen har fått vid sina dialoger med berörda myndigheter på central och regional nivå och med olika intresseorganisationer ger bilden att kultursamverkans- modellen har lett till en positiv utveckling som ligger i linje med syftet med modellen. Den har lett till en ökad dialog och vitalisering av det kulturpolitiska samtalet. Processerna för arbetet med de regio- nala kulturplanerna är väl etablerade och värdefulla. Diskussionerna har blivit bredare och samverkan mellan konstnärerna och förvalt- ningen bättre. Man kan också notera att interregional samverkan har vuxit. För att förstärka den regionala dialogen och de regionala konstnärspolitiska insatserna sluter avtal med kommuner, regioner och landsting. Myndigheten har arbetat för att de regionala kulturplanerna även ska omfatta de fria konstnärerna och deras villkor. gör bedöm- ningen att detta bl.a. har lett till förstärkningar av resurserna för konstnärspolitiken.52 Införandet av kultursamverkansmodellen har lett till att kultur- politiken fått större utrymme och tyngd i regionerna. En utveck- ling som kan noteras är att det finns en vilja hos regionerna att stärka samverkan på bred front och inte bara utifrån hur de statliga medlen ska fördelas. Ett uttryck för detta är att man lyfter in hela det regionala kulturpolitiska uppdraget i dialogen. Trots att konst- närernas villkor inte ingår bland de ändamål som gäller för modellen, och att de statliga konstnärspolitiska bidragen därmed inte heller ingår, har konstnärsperspektivet ändå utvecklats i de kulturplaner som tas fram. 52 budgetunderlag 2019–2021. Utredningens bedömningar och förslag En förklaring till detta som många pekar på är att regionernas kulturplaner enligt regelverket ska tas fram efter samråd med länets professionella kulturliv samt att ingår i det samverkansråd vid som granskar kulturplanerna. Det har också lyfts fram att det varit viktigt för enskilda konstområden att ingå i samma struktur som de andra konstnärliga uttrycken. Det har ökat konstområdets synlighet och gett det en naturlig plats i den regionala kulturpolitiken. Andra konkreta uttryck för en regio- nal konstnärspolitik som redovisats är residens som ger plats och utrymme för konstnärer att arbeta i andra sammanhang samt de regionala institutionernas medverkan, utställningsmöjligheter, mö- tesplatser och internationella kontakter. Det har framhållits att utvecklingsmedlen som fördelar har avgörande bety- delse för satsningar på konstområden med svag struktur eller stort utvecklingsbehov. Den slutsats som kan dras är att kultursamverkansmodellen som sådan inte är ifrågasatt. Även om det, som framgått av tidigare kapitel, har lämnats vissa kritiska synpunkter på den praktiska han- teringen av modellen kvarstår ett i huvudsak positivt intryck och det finns därför inga skäl för utredningen att föreslå någon förändring av själva modellen baserat på det konstnärspolitiska perspektivet. Utredningen kan notera att det finns en medvetenhet och en ambition att stärka konstnärligt utövande i regionerna. I detta finns utmaningar. Som framgått av tidigare avsnitt utvecklas konst- närernas arbetsmarknad allt mer mot tillfälliga anställningar, upp- drag och projekt. Det har påpekats för utredningen att konstnärer som inte tillhör grupper som har anställningar på regionala kultur- institutioner riskerar att hamna utanför arbetet med regionala kul- turplaner. Bidragsgivningen präglas av en ökad projektifiering och minskad långsiktighet, vilket kan vara negativt för den konstnärliga utvecklingen och konstnärernas trygghet. Det är därför viktigt att konstnärernas villkor finns med i bilden när modellen analyseras eller utvärderas i andra sammanhang. Utredningen har tidigare i detta kapitel lämnat förslag när det gäller inriktningen av den statliga konstnärspolitiken som bl.a. in- nebär att konstnärspolitiken ska präglas av en tillitsbaserad styr- ning på armlängds avstånd från politiken, vara anpassad till aktuella behov och ge utrymme för nya konstnärliga uttryck. Det kan handla om att ha en öppenhet för vilka konstformer som kan ges Utredningens bedömningar och förslag stöd, mindre detaljerad styrning och statliga bidrag som i ökad ut- sträckning är generella och inte riktade till specifika ändamål. Detta bör prägla både den statliga styrningen av bidragen och den regio- nala nivåns genomförande av verksamheten. Mot den bakgrunden lämnar utredningen i avsnitt 1.2 ett förslag till förordning med ändring i 8 § förordning (2010:2012) om fördelning av vissa stats- bidrag till regional kulturverksamhet. Förslaget innebär att staten inte längre ska styra genom att ange olika konst- och kulturformer. I stället ska syftet vara att främja tillgången på olika kulturella och konstnärliga uttryck för länets invånare. I , ekonomi och personal studeras utveckling av ekonomi- och personaldata inom kultursamverkansmodellen och tendenser som kan påverka modellens fortsatta utveckling. I rapporten görs be- dömningen att i relation till den allmänna kostnadsutvecklingen framstår det överlag som att den ekonomiska utvecklingen inom kultursamverkansmodellen varit gynnsam. De årliga bidragen från de tre politiska nivåerna – stat, region och kommun – har alla ökat mer än inflationen (konsumentprisindex). Det finns ingen genomgående skillnad i statens årliga ökningar av bidragen till regional kulturverksamhet före respektive efter att kultursamverkansmodellen infördes. Det tycks inte heller finnas något direkt samband mellan ökning av regionala årliga bidrag och ökning av statliga årliga bidrag. På verksamhetsområdesnivå finns dock vissa skillnader vad gäller ökningen av statliga och regionala årliga bidrag. Däremot finns det en stor skillnad mellan nivån på statens bidrag och regionernas satsningar. Sedan kultursamverkans- modellen infördes har de regionala kulturverksamheternas årliga bidrag från regioner och kommuner totalt ökat med cirka 20 pro- cent. De statliga årliga bidragen har ökat med . Den största delen av kostnadsökningen för de regionala och lokala satsningarna beror på ökade personalkostnader. Som redan framhållits är de regionala kulturinstitutioner som finansieras genom samverkansmodellen viktiga arbetsgivare för många konst- närsgrupper. Inom teater-, dans- och musikområdet uppgick den konstnärliga personalen 2015 till 3 497 årsarbetskrafter, 2 854 per- soner var tillsvidareanställda, 5 025 var visstidsanställda och 5 013 var arvoderade och anlitade med F-skattsedel. Som viktiga arbets- givare är det förstås också betydelsefullt hur dessa institutioner Utredningens bedömningar och förslag En finansiering som inte följer kostnadsutvecklingen för löner och lokaler eller som bygger på tillfälliga projektmedel snarare än på långsiktiga verksamhetsbidrag är försvårande ur ett konstnärspolitiskt perspektiv. om kultursamverkansmodellen visar att som personalkostnaderna har ökat har antalet årsarbets- krafter som utförts av anställd personal minskat något . –2015 har antalet årsarbetskrafter vid verksamheter som tilldelats statliga bidrag genom kultursam- verkansmodellen minskat motsvarande . har antalet anställda ökat . Den största delen av ök- ningen av antalet anställda består av visstidsanställda. Antalet personer som arvoderats eller arbetat med F-skatt har också ökat . Till stora delar följer den totala utvecklingen den utveckling som skett inom området professionell teater-, dans- och musikverksamhet. I uppföljningen av kultursamverkansmodellen redovisas perso- nal uppdelat på kategorierna kärnkompetens, teknisk personal, administrativ personal och övrig personal. Kärnkompetens utgörs till största delen av konstnärlig eller annan kulturinriktad special- kompetens inom verksamhetsområdet. Inom teater, dans och musik handlar det om konstnärliga befattningar som exempelvis skåde- spelare, koreografer, kostymörer och sångare. Inom museiområdet ingår bland annat historiker och museiintendenter. För filmkul- turell, hemslöjdsfrämjande och konst- och kulturfrämjande verk- samhet utgörs kärnkompetens till stor del av konsulenter. För de flesta områdena följer personalen inom personalkategorin kärn- kompetens utvecklingen för personalen i stort. Inom teater-, dans- och musikområdet har dock både antalet årsarbetskrafter och antal tillsvidareanställda minskat betydligt mer för gruppen kärnkompe- tens än för personalen totalt. Utvecklingen leder till färre arbetstill- fällen och ökad otrygghet för konstnärer. I utredningens samtal med företrädare för den regionala nivån, såväl politiker, tjänstemän som andra intressenter redovisas en oro för den ekonomiska situationen och en stor besvikelse över att regionala satsningar och ekonomiska tillskott inte möts av mot- svarande statliga insatser. Den statliga finansieringen framhålls som mycket viktig och urholkas enligt deras mening genom att anslagen inte följer kostnadsutvecklingen. Utredningens bedömningar och förslag av den statliga kulturbudgeten fördelas till regioner och landsting inom ramen för kultursamverkansmodellen. Både har vissa förstärkningar av den statliga finansieringen gjorts. har 30 miljoner fördelats till 13 regio- ner för att öka tillgängligheten och skapa förutsättningar för ökad kvalitet och förnyelse på tre områden: ta till vara digitaliseringens och teknikens möjligheter, utveckla den regionala kulturella infra- strukturen och ge ökat utrymme för konst- och kulturområden som har svag regional struktur. De konsekvenser som kostnads- utvecklingen redan fått pekar dock på behovet av ytterligare förstärkningar av resurserna. Kulturanalys lyfter i en lägesbedöm- ning i relation till de kulturpolitiska målen fram att det är viktigt att professionell och konstnärlig kultur får resurser och att resurserna till det professionella kulturlivet bör förstärkas.53 Utredningen före- slår mot den bakgrunden att det statliga anslaget till kultursam- verkansmodellen ska öka med . menar i betänkandet För landsbygder – en sammanhållen politik för arbete, hållbar tillväxt och välfärd att kulturen spelar en viktig roll för att skapa attraktiva livsmiljöer som kan bidra till landsbygdernas livskraft och utveckling och föreslår att staten ska ta ett större ansvar för landsbygdernas kulturutbud. Vidare vill kommittén att och Kulturanalys får uppdrag som syftar till att göra kulturen mer tillgänglig i landsbygderna.54 Regeringen har lämnat en proposition för en sammanhållen landsbygdspolitik där man gör bedömningen att tillgången till kultur bör vara god i hela landet och att skillnader över landet i tillgången till kultur bör minska. För att ytterligare stärka kulturverksamheter i de glesaste landsbygderna avsätter regeringen medel för tidsbegränsade pilotprojekt i dessa områden.55 Sammanfattningsvis vill utredningen framhålla som tidigare redo- visats i detta kapitel att konsten och kulturen är mycket centrala för utvecklingen av samhället och för sammanhållningen av landet. För att ta vara på den potential som finns i konsten och kulturen bör En lägesbedömning i relation till de kulturpolitiska målen. 54SOU 2017:1, s. 145 ff. 2017/18:179, s. 73–75. Utredningens bedömningar och förslag SOU 2018:23 resurserna till det professionella kulturlivet och konstnärerna i regionerna förstärkas. Olika delar av civilsamhället har en central roll för att stärka konstnärerna regionalt och lokalt. Att civilsamhället kommer in i kultursamverkansmodellen är viktigt. Centrumbildningarnas arbete med arbetsförmedling samt kompetensutveckling av sina med- lemmar ska enligt utredningen förstärkas genom ökade möjligheter att delta i lokala och regionala konstnärliga noder. Centrumbild- ningarna behandlas i avsnitt 9.4.7. I det följande tar utredningen upp kulturarrangörernas och konstbildningens betydelse. 9.5.4Kulturarrangörer i hela landet Förslag: Verksamheten hos de fasta institutioner och ideella föreningar som arrangerar kulturevenemang med konstnärliga framträdanden och utställningar har en stor betydelse för konstnärernas möjligheter för att kunna möta en publik och att försörja sig. ges i uppdrag att följa upp och redovisa arrangörs- ledets arbete och göra en fördjupad analys av de villkor som möter konstnärerna. I som i så hög grad präglas av digitaliseringen och mediernas utveckling, där så mycket underhållning, information och kultur förmedlas via skärmar i vars och ens eget hem, är det viktigt att också understryka betydelsen av fysiska möten. Att det finns till- gängliga platser som är nära, oavsett var man bor, där man kan möta konsten fysiskt är därför ett viktigt mål inom kulturpolitiken. Det innebär en stor utmaning för ett land med en stor yta och en relativt liten befolkning. En stor del av landet är beroende av ideella föreningars arbete med arrangemang för dessa möten med konsten, ofta med mycket begränsade ekonomiska förutsättningar. I de större städerna kompletteras detta med de fasta institutionernas mer professionaliserade verksamhet och tryggare försörjning. Konstnärer söker sig, liksom andra yrkespersoner, till platser där de kan verka och försörja sig. De bästa förutsättningarna för detta erbjuds i de större städerna, där följaktligen flertalet konstnärer Utredningens bedömningar och förslag har de flesta konstnärer, som vi konstaterat, trots detta svårt att försörja sig på sitt konstnärliga arbete. Det är en målsättning att fler konstnärer ska kunna etablera sig i hela landet. En nyckelfråga blir då hur man ska kunna erbjuda dessa konstnärer goda förutsättningar att verka och för- sörja sig på dessa platser. Till stor del är detta en fråga för lokala och regionala krafter att söka lösningarna på. Det finns ingen överblick över hur ersättningarna för konstnärliga framträdanden ser ut inom olika konstområden eller på olika geografiska platser. Det är viktigt att en sådan överblick skapas, som kan ge en bild av arrangörsledets förutsättningar och de villkor som möter konstnä- rerna. Utredningen föreslår att ett uppdrag med den inriktningen lämnas till . Förslag: Den ideella konstbildningen och konstförmedlingen är viktiga delar av konstnärspolitiken. Det statliga stödet till orga- nisationer och föreningar som verkar på området tillförs ytter- ligare . Andra viktiga konstförmedlande aktörer på området är public service-bolagen, vars kulturuppdrag bör följas upp tydligare än vad som skett . Bildningsarbetet har sekelgamla anor i vårt land. Förutom inom utbildningsväsendet har organiseringen inom området till stor del burits upp av folkrörelser och av folkbildningen. Bildningssträvan- den bygger liksom tidigare på individens behov av samman- hang, insikt och personlig utveckling. Det finns ett växande behov av bildning i av informationsöverflöd och komplexa sam- hällsförändringar. Bildningen är viktig för demokratibyggandet och för att stärka människors handlingskraft. Bildning och ökad kom- petens att hantera komplexitet stärker individens motståndskraft mot osaklig information. Med konstbildning avses här det bildningsarbete där individen fördjupar sin förståelse för olika konstarters och konstverks ur- sprung, kontext och verkan.