sou · H6B354 · 2018-06-20 00:00:00 — Det kan vara fråga om allmänt riktad information eller utbild- ningsverksamhet såväl som direkt rådgivning.23 Av 1 kap. 7 § LSO framgår också att kommunen ska informera om vilken förmåga att göra räddningsinsatser som finns samt om hur varning och informa- tion till allmänheten sker vid allvarliga olyckor. Enligt 14 § Seveso- lagen ska kommunen också se till att allmänheten får tillgång till aktuell information om så kallade Sevesoverksamheter. Kommunerna, liksom länsstyrelserna, får meddela föreskrifter om förbud mot eldning utomhus och liknande förebyggande åtgärder mot brand. Det framgår av 10 kap. 2 § LSO och 2 kap. 7 § FSO.24 Sotningsverksamheten är en annan brandförebyggande verksam- het. Den regleras i 3 kap. 4–6 §§ LSO och delas upp i två delar, själva rengöringen (sotningen) och brandskyddskontrollen. Rengöring ska ske av fasta förbränningsanordningar som inte bara använder gas och deras rökkanaler samt av imkanaler i restauranger, storkök och lik- nande utrymmen. Brandskyddskontrollen är en kontroll från brand- skyddssynpunkt av samma föremål som ska rengöras samt vissa andra anordningar som skorstenar, tak och förbränningsanordningar som eldas med gas. Kommunen ansvarar för båda aktiviteterna men får 24Kommunalförbund får däremot inte meddela sådana föreskrifter, jfr Högsta förvaltnings- domstolens avgörande HFD 2013 ref. 80. medge en fastighetsägare att utföra eller låta annan utföra rengör- ingen om det kan ske på ett från brandskyddssynpunkt betryggande sätt. Brandskyddskontrollen ska kommunen ansvara för. Det är van- ligt att kommunen, i linje med vad som historiskt gällt med skorstens- fejarmästare, överlåter till en privat aktör att utföra både sotning och brandskyddskontroll. är ofta, men inte alltid, an- svarig för upphandling och uppföljning av sotningsverksamheten samt tillståndsgivning till egensotning. Det finns närmare regler om sotningsverksamheten i FSO och i föreskrift utfärdad av MSB. kan också utföra annan brandförebyggande verksamhet. Exempel på detta kan vara att ha en expertfunktion mot andra förvaltningar, inte minst , samt lämna information som går utöver vad LSO kräver. Det som anförts har endast berört räddningstjänstorgani- sationen och sotningsväsendet men även andra kommunala förvalt- ningar arbetar med brandförebyggande verksamhet. En av avsikterna med LSO var just att öka det tvärsektoriella arbetet. Det varierar dock i betydande mån vad andra förvaltningar gör. Byggnadsnämn- den har ett ansvar för att framför allt granska byggherrens egenkon- troll av brandskyddet för de byggnader som uppförs. I övrigt kan andra förvaltningar arbeta brandförebyggande, till exempel förekom- mer det att kontrollerar brandvarnare och lämnar infor- mation vid deras verksamhet hos enskilda. Räddningstjänsterna är ändå de som huvudsakligen utövar det brandförebyggande arbetet. I fråga hur mycket tid som avsatts till detta finns statistik som ger en viss bild. Enligt MSB:s årsuppföljning av LSO för avsatte kommunerna 213 årsarbetskrafter på tillsyn enligt 5 kap. 1 § LSO och 235 årsarbetskrafter på information och rådgivning enligt 3 kap. 2 § LSO.25 25MSB gör tillsammans med länsstyrelserna årliga uppföljningar av kommunernas verksamhet enligt LSO. I undersökningen svarar räddningstjänstorganisationerna på frågor om sin verksamhet. Dessa uppföljningar benämns i betänkandet som MSB:s årsuppföljningar av LSO. 3.6Räddningsinsatser och annan utryckning En av huvuduppgifterna för räddningstjänsten är att upprätthålla be- redskap för insatser vid larm. Utryckning sker oftast för en rädd- ningsinsats enligt LSO. Det förekommer dock allt oftare att rädd- ningstjänsten rycker ut på andra uppdrag. Det är särskilt vanligt att kommunerna upprättar avtal med landstingen om att räddnings- tjänsten ska larmas när det blir en akut sjukdomssituation som till exempel hjärtstopp. Brandstationerna har sådan spridning att rädd- ningstjänstpersonal ofta kan vara på plats innan ambulans. 85 pro- cent av räddningstjänsterna utförde sådana uppdrag år 2016.26 Den verksamheten brukar benämnas i väntan på ambulans (IVPA). Andra uppdrag som förekommer är bland annat att räddningstjänsten rycker ut som stöd till polis eller vid så kallade trygghetslarm. Vid utryckning utgår räddningsstyrkan traditionellt från en brand- station när de larmas ut. Tiden från det att en olycka inträffar till dess att räddningstjänstpersonal kan sätta in åtgärder mot den har stor betydelse för vilka skador olyckan får. Känsligheten för tidsfak- torn varierar mellan olika olyckstyper. När det gäller räddningsin- satser är det särskilt drunkning följt av brand i byggnad och trafik- olyckor som kan vara särskilt tidskänsliga.27 Tiden från det att larm går ut till räddningstjänsten till dess att första fordonet åker iväg be- nämns anspänningstid. För heltidsanställd räddningstjänstpersonal är målet normalt att anspänningstiden inte ska överstiga . För deltidsbrandmän varierar anspänningstiden men ofta ligger den i intervallet 4–. Det är dock vanligt förekommande att någon ur deltidsstyrkan har ett mindre räddningsfordon med sig vid beredskap och kan då som första insatsperson (FIP) ha en lägre an- spänningstid. 26MSB:s årsuppföljning av LSO för . 27Henrik Jaldell, Tidsfaktorns betydelse vid räddningsinsatser – en uppdatering av en samhälls- ekonomisk studie, , 2004, s. 7. Figur 3.1 Tidsbegrepp vid räddningsinsats Figuren ovan visar en tidsaxel med några begrepp för tiden från att en olycka sker till dess att räddningstjänstens räddningsarbete kan påbörjas. Tiden att köra till olycksplatsen benämns körtid och vari- erar starkt men är ofta det moment som tar mest tid. Angreppstiden är tiden från ankomsten till olycksplatsen till insatsen påbörjas. Responstid är från det att larm inkommer till SOS Alarm till dess att räddningstjänsten är på olycksplatsen. hade av räddningsinsatserna en responstid på och responstid under 20 minuter.28 Det bör i sammanhanget nämnas att räddningsarbetet kan påbörjas av andra personer som är på plats innan räddningstjänstpersonalen. En annan viktig del ur ett helhetsperspektiv på olyckshanteringen är tiden mellan det att en olycka sker och en person eller ett tekniskt system uppfattar olyckan och bestämmer sig för att larma. 3.6.2Antal och typ av insatser MSB sammanställer de händelserapporter, tidigare insatsrapporter, som räddningstjänsterna upprättar efter varje insats. Den senast till- gängliga statistiken för insatser avser år 2015.29 Totalt rapporterades 97 502 insatser enligt LSO, varav 51 970 fall avsåg faktiska olyckor 28MSB:s statistikdatabas , Data och Analys (), hämtat . 29Statistiken i avsnittet är, där annat inte anges, hämtade från tabellbilagan till Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, i siffror 2015, 2016. eller tillbud och 45 532 var larm utan tillbud. Larmen utan tillbud bestod till största del, i 35 957 fall, av automatlarm. Av tabellen 3.1 nedan framgår hur insatserna till faktiska olyckor och tillbud fördelar sig på olika typer av händelser. Tabell 3.1 Antal räddningsinsatser till faktiska olyckor Brand ej i byggnad* Utsläpp av farligt ämne Drunkning/-tillbud *Denna kategori avser alla typer av bränder som inte sker i byggnad t.ex. fordonsbränder, bränder i skog eller gräs och bränder i papperskorgar. Som framgår av tabellen skedde de flesta räddningsinsatserna på grund av bränder och trafikolyckor. De stod tillsammans för närmare 80 pro- cent av alla olyckor och tillbud som ledde till en räddningsinsats. Vid de olyckor som föranledde räddningsinsats enligt LSO rappor- terades att det omkom totalt 632 personer medan 2 663 personer blev svårt skadade och 13 939 personer skadades lindrigt. Trafikolyckorna är den olyckskategori där flest personer omkom (av de som omkom) och skadades (av de skadade). Många om- kom också vid bränder () och drunkning (). Enligt statistik från Svensk Försäkring, som är en branschorganisa- tion för försäkringsföretagen, var skadekostnaden för brand och åska för deras medlemmar.30 Antalet räddningsinsatser varierar . Utvecklingen av räddningsinsatser enligt LSO till faktiska olyckor eller tillbud visas nedan i figur 3.2. 30Svensk Försäkring, Årsstatistik 2016 för Hem-, villa-, fritids-, båt-, rese- och företagsförsäkring. Figur 3.2 Antal räddningsinsatser till faktiska olyckor 2015 Beroende på vilken tidsperiod man utgår ifrån och om hänsyn tas till den ökade befolkningsmängden kan olika slutsatser om trender dras. MSB har exempelvis konstaterat att antalet insatser för tiden – 2015 visar en statistiskt säkerställd nedåtgående trend om hänsyn tas till förändringar i befolkningsmängd.31 Den tydligaste trenden oav- sett beräkningsätt är att antal räddningsinsatser till trafikolyckor har ökat , från 9 605 insatser till 18 327 insatser. Utvecklingen i övrigt är inte lika tydlig även om antalet insatser till bränder har blivit något färre . I den nu presenterade statistiken ingår inte utryckningar som räddningstjänsten gjorde på annan grund än som räddningsinsats en- ligt LSO. En del räddningstjänster rapporterar inte den statistiken till MSB och den är därför inte komplett.32 De fall som har rappor- terats till MSB för är 25 911 händelser. Av dessa avser huvud- delen, 16 213 fall, IVPA och annan hjälp till ambulans. Förhållan- dena varierar över landet avseende vilka uttryckningar som sker. Det kan exempelvis illustreras av att vissa landsting och räddningstjäns- ter inte har avtal om IVPA medan flera räddningstjänster som har sådant avtal rapporterar att de har fler uttryckningar för IVPA än för räddningsinsatser enligt LSO. 31MSB, UB Lägesanalys, dnr 2016-3006, 2016, s. 125. 32MSB, i siffror 2015, s. 46. Av LSO framgår att det är en person, räddningsledaren, som ska leda räddningsinsatsen. Det är enligt förarbetena för att åstadkomma en enkel och fast ledningsorganisation vid räddningsinsatser.33 Det är som tidigare nämnts räddningschefen som är räddningsledare i kom- munal räddningstjänst. Räddningschefen kan utse en annan person att vara räddningsledare, men behåller ändå det övergripande ansva- ret för verksamheten. Räddningschefen kan till exempel behöva för- dela resurser mellan olika pågående räddningsinsatser. Räddningschefen kan lämna instruktioner och begränsningar i befo- genheter till den utsedde räddningsledaren. Räddningsledaren ska då följa dessa och om det inte sker kan räddningschefen återkalla upp- draget.34 Det kan förekomma att en räddningsinsats berör flera kommu- ners område. Av 3 kap. 16 § tredje stycket LSO framgår att det i först hand är räddningsledarna från berörda kommuner som ska komma överens om vem som ska leda insatsen. Om de inte gör det ska den eller de länsstyrelser som är berörda bestämma det. I de kommunala räddningstjänsterna finns det i praktiken betydande variationer i den operativa organisationen vid räddningsinsatser, både mellan räddningstjänster och inom en organisation beroende på stor- leken och komplexiteten av en insats. Både själva organisationen med antal befattningsnivåer och vem som utses till räddningsledare varie- rar. I vissa mindre räddningstjänster är det vanligt att all personal som är i tjänst i form av en räddningschef i beredskap samt en räddnings- styrka finns på platsen för räddningsinsatsen. Då sker all ledning på plats. I andra större organisationer kan räddningsstyrkor och befäl på plats ledas av överordnade befäl från en ledningscentral med stöd- funktioner. Vid större händelser kan även detta byggas ut med fler befattningsnivåer och ledningsstaber som stöd. 2002/03:119 s. 78. 78–79. Räddningsledaren har i LSO fått en stark ställning för att möjliggöra en effektiv räddningsinsats. I förarbetena till RäL betonades att rädd- ningsledaren måste ha möjlighet att utföra de åtgärder som krävs för att en räddningsinsats ska bli verkningsfull i en akut situation.35 Enligt 6 kap. 2 § LSO får räddningsledaren vid en räddningsinsats göra omfattande ingrepp i annans rätt. Räddningsledaren får bereda sig och medverkande personal tillträde till annans fastighet, avspärra eller utrymma områden, använda, föra bort eller förstöra egendom samt göra andra ingrepp. Det gäller om fara för liv, hälsa eller egen- dom eller för skada i miljön inte lämpligen kan hindras på något annat sätt och ingreppet är försvarligt. Enligt 1 § första stycket i samma kapitel har personer mellan 18 och också tjänsteplikt och är skyldiga att när det behövs medverka i räddningstjänst, i den mån hans eller hennes kunskaper, hälsa och kroppskrafter tillåter det. Räddningsledaren får besluta att en person ska tas ut med tjänsteplikt och denna är då skyldig att delta i räddnings- insatsen. I sammanhanget bör nämnas att det är ovanligt att räddnings- ledaren använder den befogenheten. Vanligare är däremot att personer uttas med tjänsteplikt att ingå i räddningsvärn vilket nämnden kan besluta enligt tredje stycket i samma paragraf. Enligt 6 kap. 7 § LSO framgår att statliga myndigheter och kom- muner är skyldiga att med personal och egendom delta i en rädd- ningsinsats på anmodan av räddningsledaren. Det gäller dock med begräsningen att myndigheten eller kommunen ska ha lämpliga resur- ser och ett deltagande inte allvarligt hindrar dess vanliga verksamhet. Av 3 kap. 9 § LSO framgår att räddningsinsatsen pågår till dess att räddningsledaren fattar beslut om att avsluta den. Räddningsledaren ska då underrätta ägaren eller nyttjanderättshavare till den egendom som räddningsinsatsen har avsett om behov av bevakning, restvärde- skydd, sanering och återställning. Om det behövs övervakning på grund av risken för nya olyckor och den inte utförs får räddnings- ledare utföra bevakning på ägarens eller nyttjanderättsinnehavarens bekostnad. 1985/86:170 s. 87 f. Enligt 3 kap. 10 § LSO ska kommunen se till att olyckan undersöks när räddningsinsatsen är avslutad för att i skälig omfattning klarlägga orsakerna till olyckan, olycksförloppet och hur insatsen genomförts. Det sker genom att händelserapporter, tidigare insatsrapporter, upprättas efter varje räddningsinsats. Händelserapporten innehåller bland annat uppgifter om olyckan och dess orsak samt insatsens ut- förande. Dessa händelserapporter ligger bland annat till grund för statistik som MSB tar fram. Utöver den händelserapportering som gjordes efter varje insats så gjorde räddningstjänsterna i riket en mer omfattande olycksundersökning i 715 fall under 2016.36 Enligt 6 kap. 10 § LSO ska kommunerna och de statliga myndig- heterna som ansvarar för räddningstjänst se till att det finns anord- ningar för alarmering av räddningsorganen. Alarmering är ett brett begrepp. Det avser först allmänhetens möjligheter att larma räddnings- organen. Det innefattar också utlarmning av räddningsorganens resur- ser. Med anordningar för alarmering avses inte bara alarmeringscen- traler utan också till exempel hjälptelefoner för omgående alarmering. Det är vanligt att räddningsinsatser inleds efter att en hjälpsökande ringer (SOS Alarm) på nödnumret 112. SOS Alarm utför en intervju med den hjälpsökande och larmar ut rädd- ningstjänsten. Variationerna i larmhanteringen är dock stora bero- ende på organisation hos de kommunala räddningstjänsterna. Vissa räddningstjänster, särskilt i storstadsområdena, har räddnings- eller ledningscentraler som kan ta över delar av larmhanteringen. Det kan vara att ta över samtalet efter SOS Alarms initiala mottagande av detta samt larma ut resurser och dirigera dessa. Andra varianter är att per- sonal från räddningstjänsten kopplas in på medlyssning och själva larmar ut resurser eller bara kopplas in på medlyssning medan SOS Alarm i övrigt hanterar alarmeringen. En annan, kvantitativt vanligare, larmväg är automatiska larm som kan vara kopplade till SOS Alarm eller direkt till räddningstjänsten. 36MSB:s årsuppföljning av LSO för . Under höjd beredskap har ytterligare upp- gifter utöver de som de normalt utför. Enligt 8 kap. 2 § LSO ska kom- munal räddningstjänst vidta åtgärder i syfte att skydda och rädda be- folkningen och civil egendom från verkningar av krig. Det rör sig bland annat om upptäckande, utmärkning och röjning av farliga om- råden samt att utföra åtgärder till skydd mot kärnvapen och kemiska stridsmedel. Räddningstjänstpersonalen ska också delta i åtgärder för första hjälp åt och transport av skadade samt för befolkningsskydd. Staten utövar tillsyn och ger stöd till kommunerna genom länsstyrel- serna på regional nivå och MSB på central nivå. Att de ska utöva till- syn framgår av 5 kap. 1 § LSO. Det anges också särskilt i 1 kap. 5 § att länsstyrelserna ska hjälpa kommunerna med information och rådgivning. Enligt förarbetena är avsikten att det primärt är länsstyrelserna som ska utöva tillsyn över kommunerna medan MSB i först hand ska kontrollera och ge stöd till länsstyrelsernas tillsyn. Länsstyrelsernas tillsyn ska inriktas mot att bedöma om kommunerna lever upp till de nationella målen, lagens verksamhetsmål och verksamhetsmålen i handlingsprogrammen.37 Liksom vid statlig tillsyn av kommunerna på de flesta andra om- råden har länsstyrelserna och MSB inte några direkta till tillsynen kopplade sanktionsmöjligheter. Däremot kan regeringen, på fram- av MSB, besluta om att ändra kommunala handlingsprogram, vilket framgår av 3 kap. 3 § tredje stycket och 8 § tredje stycket LSO och 3 kap. 5 § FSO. MSB har också ett betydligt vidare uppdrag än att utöva tillsyn och tillsynsrådgivning. Enligt myndighetens instruktion ska MSB bland annat ansvara för skydd mot olyckor i den mån ingen annan myndighet gör det och myndigheten har flera specificerade uppgifter 2002/03:119 s. 73 f. inom området.38 MSB bedriver därför grund-, vidare- och påbyggnads- utbildningar på räddningstjänstområdet, utvecklar och tillhandahåller teknik- och metodstöd, finansierar forskning, sammanställer stati- stik, gör uppföljningar och utvärderingar, tillhandahåller nationella förstärkningsresurser för olyckor, samordnar olika aktörer, fördelar bidrag samt lämnar annat stöd på området. Slutligen bör nämnas att enligt 1 kap. 6 § LSO ska kommuner och de statliga myndigheter som ansvarar för verksamhet enligt LSO sam- ordna verksamheterna samt samarbeta med varandra och med andra som berörs. Avsikten är enligt förarbetena att resurser i och statlig räddningstjänst ska utnyttjas gemensamt samt att sam- arbete ska ske med andra myndigheter som har uppgifter som berör räddningstjänstområdet.39 Av 4 kap. 31 § FSO framgår också att stat- liga myndigheter som har lämpliga resurser för att delta i räddning- sinsatser är skyldiga att medverka i planläggningen av räddningstjänst och vid övningar i räddningstjänst. Kommunerna ska stå kostnaderna för sin brandförebyggande verk- samhet och räddningstjänst. Kommunernas intäkter i allmänhet kom- mer huvudsakligen från skatteintäkter men även allmänna och special- destinerade bidrag från staten kan vara stora inkomstkällor. Avgifter utgör också en inkomstkälla som inte är försumbar. Det finns även andra mindre inkomstkällor. Det brandförebyggande området är ett av de områden där kom- munerna får intäkter genom avgifter. Enligt 3 kap. 6 § och 5 kap. 4 § LSO samt 27 § LBE får kommunen ta ut avgifter vid tillsynsbesök enligt 2 kap. 2 § LSO, för sotning och brandskyddskontroll samt vid tillståndsprövning och tillsyn enligt LBE. Enligt den så kallade själv- kostnadsprincipen som framgår av 2 kap. 6 § KL får kommunen inte ta ut högre avgift än som motsvarar kostnaderna för den tjänst eller nyttighet som kommunen tillhandahåller. Det finns även viss möj- lighet att få intäkter vid uppdragsverksamhet inom området. Enligt 7 kap. 1 § LSO har en kommun rätt till skälig ersättning om den medverkar i annan kommuns eller statlig räddningstjänst. 38Se förordningen (2008:1002) med instruktion för Myndigheten för samhällsskydd och bered- skap och förordningen (2003:477) om utbildning i skydd mot olyckor. 2002/03:119 s. 103. Av 2 § i samma kapitel framgår också att kommunen har rätt till ersättning av staten för räddningsinsatser som beror på vissa utsläpp i vatten av olja eller andra skadliga ämnen som skett utanför kom- munernas ansvarsområde och i vissa vattendrag. Ersättning lämnas bara för den del som överstiger ett visst belopp vars beräkningsgrun- der finns i 7 kap. 1 § FSO. För kommunala räddningsinsatser som medför betydande kostnader får kommunerna också statlig ersätt- ning enligt 7 kap. 3 § LSO. Avdrag ska dock göras med en självrisk vars beräkningsgrunder finns i 7 kap. 2 § FSO.40 Staten ger många kommuner betydande bidrag genom det kom- munalekonomiska utjämningssystemet som regleras i lagen (2004:773) om kommunalekonomisk utjämning och tillhörande förordning. Det varierar dock stort hur mycket medel som enskilda kommuner får och det finns även kommuner som är nettobetalare. En del i utjäm- ningssystemet är kostnadsutjämningen som baseras bland annat på en komponent som ska kompensera för merkostnader för räddnings- tjänst i kommuner med lågt lokalt befolkningsunderlag och låg in- vånartäthet. Enligt statistik från fick 75 kom- muner kompensation i denna komponent för utjämningsåret 2017.41 Vi vill avsluta det här kapitlets beskrivning av räddningstjänsten genom att redogöra för några huvuddrag i en studie som behandlar framtida utmaningarna för räddningstjänsten. I studien ”Framtids- studie – Med fokus på räddningstjänstorganisation”42 har tre författare utifrån en bred omvärldsanalys försökt identifiera räddningstjänstens framtida utmaningar. Författarna inleder med att identifiera övergripande trender och dess konsekvenser för samhället och räddningstjänsten. Några av trenderna och deras effekter är följande. Klimatförändringar leder till extremare väder som till exempel höjda havsnivåer, torka med brand- risker och skyfall med översvämningar. Detta liksom en mer konflikt- fylld värld med terrorattentat leder till fler stora och spektakulära 40I statens budget utgår ersättning inom anslaget 2:3 Ersättning för räddningstjänst m.m. i utgifts- område 6 Försvar och samhällets krisberedskap. 41Statistiska centralbyrån, Kommunalekonomisk utjämning för kommuner, utjämningsår , utfall. 42Per , och , Framtidsstudie – Med fokus på räddningstjänstorganisation, MSB, 2016. Urbaniseringen leder till mindre utrymme i städer för uttryckning och ger rekryteringsproblem på landsbygden. En omställning från fossila bränslen ger förändrade förhållanden med nya risker och utmaningar. Förändrad befolkningssammansättning och nya värderingar leder till nya utmaningar som bland annat att skapa förtroende och kommunicera med allmänheten. Den tekniska utvecklingen ger möjlighet att använda ny teknik för en förbättrad förmåga men leder också till nya hot. Författarna drar flera slutsatser om vad räddningstjänsten behöver göra för att möta framtiden, bland annat följande. För att klara de allt- mer frekventa stora räddningsinsatserna behövs mer samverkan över både geografiska och organisatoriska gränser. Det behöver samverkas med aktörer som kommunala räddningstjänstorganisationer inte i samma utsträckning arbetar tillsammans med . Det handlar om att skaffa samarbeten och förmåga att ta till sig nya metoder, planera och att kunna kommunicera med legitimitet. Det gäller även att vara hela samhällets räddare utifrån ett mångfalds- och jämställdhets- perspektiv. Samverkan behöver även ske på nationell nivå. måste hanteringen av de vanligare räddningsinsatserna utvecklas. Även om den operativa delen alltså är viktig behövs mer långsiktighet och förebyggande arbete. behöver vidare ta tillvara de möjligheter den tekniska utvecklingen ger. Räddningstjänsterna be- höver också rekrytera och utbilda personal som har kunskap och in- ställning för att möta de nya situationerna. Man bör försöka att för- bereda sig på det oförutsägbara. Författarna anser att även om utmaningarna kan bli krävande kan räddningstjänsten klara av dem, om man är beredd att ta in ny kun- skap, omvärdera gamla sanningar och i samarbete bygga ny kunskap och nya metoder.