sou · H6B318 · 2018-03-14 00:00:00 — I kan även personer som är med- lemmar i ett av staten erkänt trossamfund betala in en procent av sin inkomst till trossamfundet genom skattsedeln. I flera f.d. kommuni- stiska länder betalar staten ut en kompensatorisk ersättning till kristna och judiska samfund för egendom som nationaliserades åren efter , vilket t.ex. är fallet i , , och . har ett generöst stödsystem till trossamfund som har sitt ursprung konstitution. Stödet inrättades som en kom- pensation för kyrkoegendom som nationaliserades , men motiveras stödet främst av statens ambition att behandla alla trossamfund lika. Stödet innebär att religiösa funktionärer får sin lön betald direkt av staten. Stödet uppgick till och gavs till sex erkända trossamfund och två sekulära livs- åskådningssällskap. Den belgiska staten erkänner ett samfund efter en bedömning av dess sociala nytta (utilité sociale), men det finns enligt praxis totalt fem kriterier som regeringen förhåller sig till vid ett erkännande. Dessa avser antal medlemmar, en formell organi- sering, hur länge samfundet varit aktivt, dess sociala nytta och att dess verksamhet inte strider mot den offentliga ordningen. ger ett stöd till trossamfund enligt fördelningsprincipen per mille, vilket innebär att av inkomstskatten går till och andra trossamfund som erkänts av staten. Trossamfund vid sidan av kan ingå ett avtal med staten om att få tillgång till per mille. Avta- let måste godkännas av parlamentet och ger trossamfundet en sär- skild status och möjlighet till att utföra andlig vård på sjukhus och i fängelser samt att genomföra vigselceremonier och begravningar. var det 12 trossamfund som hade ingått ett sådant avtal. Staten använder de medel som tagits in genom per mille från personer som inte deklarerat ett medlemskap i något trossamfund till bistånds- och välgörenhetsprojekt. De statligt erkända trossam- funden kan också ta del av vissa skatteförmåner. För erkännande finns det vissa krav på ett trossamfunds organisering och trossam- fundet får inte agerar i konflikt med det italienska rättssystemet. fördelar inte något särskilt stöd till trossamfunden, men registrerade trossamfund och livsåskådningssällskap kan mot en viss betalning få hjälp med att ta in medlemsavgifter genom skatt- sedeln och har rätt till vissa skattelättnader. Registrerade trossam- fund och livsåskådningssällskap måste visa att de har ett stabilt antal medlemmar och de ska respektera den tyska författningens grundvärderingar. tar emot ett stöd från staten eller från delstatsförvaltningen för religiös undervisning i skolor, diakoni och drift av hälso- och sjukvård, liksom för andlig vård på sjukhus och i fängelser. , , , , I de flesta västeuropeiska länder fördelar staten inte något särskilt stöd till trossamfunden. Den franska staten får enligt lagen om separation mellan kyrka och stat inte finansiera religiösa samfund. Däremot kan trossamfunden ta emot stöd för vissa sociala verksamheter. I får erkända trossamfund vissa skattelättnader och sta- ten gör det möjligt för medlemmar av att betala av sin inkomst till kyrkan genom skatt- sedeln. Denna förmån är inte tillgänglig för några andra trossamfund. I tar varken Church of eller några andra trossamfund emot statligt stöd, men de åtnjuter särskilda skatte- lättnader och kan i egenskap av civilsamhällsorganisationer ta emot stöd för särskilda verksamheter. Även i , och kan statligt erkända trossamfund få särskilda skatte- lättnader, men staten ger inte något direkt finansiellt stöd i dessa länder. 5.2Sammanfattande jämförelse mellan stöd till trossamfund i och i andra europeiska länder Relationen mellan stat och kyrka i olika europeiska länder skiljer sig åt beroende på de historiska omständigheter som påverkat stats- bildningen i respektive land. En jämförelse mellan olika länder inom EU ger inte någon klar vägledning om hur bör utforma stödet till trossamfund. De nordiska länderna har emellertid en historia som är mer lik den svenska och är därför mer lämpliga för jämförelser, även om alla de olika modellerna för stöd som beskrevs inledningsvis används i de olika nordiska länderna. har valt att inte ge statligt stöd till trossamfund vid sidan av Danska kyrkan, medan registrerade trossamfund åtnjuter vissa skatteprivi- I övriga nordiska länder tar trossamfunden del av stöd från staten på ett sätt som i vissa avseenden liknar det som finns i . I kan trossamfunden använda för att ta in medlemsavgifter, vilket inte är fallet i , eller . När det gäller motiv för att ge stöd så är det ovanligt att stödet, såsom i , motiveras av samhällsnyttan (se avsnitt 10.2.2). I motiveras stödet utifrån religionsfrihetssynpunkt medan det norska och isländska stödet motiveras av ett likabehandlings- perspektiv. Det kan förklara varför de formella kraven som ställs på samfunden i och avseende antal medlemmar och orga- nisationsform är lägre ställda än i . Likabehandlingsperspek- tivet kan också förklara varför den norska och isländska staten, till skillnad från den svenska, ger stöd till livsåskådningssällskap. Även i är kraven gällande organisering och antal medlemmar lägre ställda än i . De flesta länder som har ett stöd ställer någon form av demo- kratikrav. Det finska demokratikriteriet, att verksamheten ska för- verkligas med respekt för de grundläggande fri- och rättigheterna och de mänskliga rättigheterna, är något mer tydligt än i . Den norska regeringens förslag på demokratikrav är tydligare än det demokratikriterium som gäller i och . Trossamfundens primära roll i samhället är att möta människors behov av att uttrycka sin religiositet och sin andliga längtan. Detta kan ske genom den religiösa verksamhet som trossamfund erbjuder såsom gudstjänst, bön och meditation eller passageriter som dop, vigsel och begravning, vilka beskrivs i kapitel 3. För många män- niskor tar religiositet sig dock inte bara uttryck i sådana inåtriktade aktiviteter, såsom bön och meditation, utan även i ett socialt enga- gemang och ett stöd till medmänniskor både inom och utanför trossamfunden. Många trossamfund bedriver också en social verk- samhet för socialt utsatta människor och grupper och betraktar dessa insatser som en del av sin religiösa verksamhet. I detta kapitel ges en redogörelse för de sociala verksamheter som trossamfunden bedriver. Redogörelsen ger en översiktlig be- skrivning av trossamfundens insatser för att möta behoven av and- lig vård vid kriser och olyckor. En beskrivning görs även av tros- samfundens sociala och meningsskapande verksamheter, utöver de regelbundna religiösa aktiviteterna, t.ex. för äldre och yngre. Vidare redogörs för trossamfundens sociala arbete, deras roll som välfärds- leverantör och deras insatser inom miljö- och klimatarbetet. 6.2Andlig vård vid kriser och olyckor 6.2.1Andlig vård inom sjukvården I historisk tid bedrevs en stor del av vården i av kyrkan och det fanns en naturlig närvaro av präster inom sjukvården. övertog landstingen ansvaret för vården, men sjukvårds- präster fortsatte att verka inom sjukvården med ansvar för den and- liga vården. De s.k. lasarettspredikanterna förde t.ex. kyrkobok i samband med födsel eller när någon avled, men hade också till upp- gift att erbjuda själavård. har trossamfunden inga förvalt- ningsuppgifter inom sjukvården, men eftersom det är vanligt att enskilda vid svår sjukdom eller i livets slutskede efterfrågar ett andligt stöd har de flesta sjukhus kontakt med företrädare för trossam- funden. De som arbetar med andlig vård inom sjukvården var tidi- gare anställda av sjukhusen, men ansvaret flyttades 1968 över till församlingarna. finns ett statligt stöd för andlig vård inom sjukvården som fördelas till själavårdare inom några av de bidragsberättigade trossamfunden däribland frikyrkorna, samt de ortodoxa, muslimska och buddhistiska samfunden. Det statliga bidraget är riktat till tjänster med en bred målgrupp och är inte ämnat för den enskilda lokala församlingens medlemsvård. De kristna kyrkorna organiserar den andliga vården genom Sjukhuskyrkan. Den finns på 70 platser i och har en verk- samhet med nära 270 medarbetare som är anställda av sina försam- lingar eller samarbetsorganisationer. Det finns också 11 företrädare för muslimska trossamfund som verkar inom den andliga vården. Dessutom finns det ett stort antal koordinatörer som företräder trossamfunden och som kan förmedla kontakter till andliga före- trädare vid behov. Den andliga vården omfattar enskilda samtal och själavård, kris- stöd vid akuta händelser, avskeds- och minnesstunder, dop och barnvälsignelser i krissituation, gudstjänster och andakter, samtals- och reflektionsgrupper med personal samt utbildningsinsatser för vårdpersonal eller personer i vårdutbildningar. De utförare av den andliga vården och representanter för sjukhusen som utredningen intervjuat vittnar om att den andliga vården inom sjukvården fyller ett viktigt behov hos både patienter som drabbats av någon sjuk- dom eller olycka liksom för anhöriga och sjukvårdspersonal. andliga vården är av särskild betydelse vid vård i livets slutskede. Vårdpersonal vittnar också om att ofta möter patienter med olika religiösa bakgrunder och att det finns ett stort behov av mångkulturell och mångreligiös kompetens inom vården. Det gäller inte minst vid dödsfall och frågor om ett värdigt omhän- dertagande av avliden i enlighet med hans eller hennes religiösa tradition. Även den ökade förekomsten av vård i hemmet av svårt sjuka personer har inneburit ett ökat behov av kunskap och förstå- else för religiösa sedvänjor liksom personernas existentiella behov. De individer som är verksamma inom den andliga vården har haft en viktig roll i att öka den mångreligiösa kompetensen inom vår- den. Företrädarna för den andliga vården är uteslutande reli- giösa och det finns inga företrädare som representerar sekulära livs- åskådningar. 6.2.2Andlig vård inom kriminalvården Frågor om straff, moral, förlåtelse och nåd är centrala element i de flesta religioner. Fängelsestraffet är en situation som ger upphov till existentiella frågor och ett behov av reflektion över sin livssitua- tion. Trossamfunden kan i detta sammanhang stödja den intagne med att hantera sina tankar och sitt frihetsberövande. Historiskt sett har bedrivit ett socialt hjälparbete utifrån det kristna evangeliet, där de intagna har erbjudits vård, undervisning och reha- bilitering. Med framväxten av en modern kriminalvård , där fokus sattes på rehabilitering snarare än straff, gavs kyrkan och den kristna själavården också en roll i själva botgöringen. Fängelseprästerna avskaffades dock 1952 och som ett resultat av in- förandet av religionsfrihetslagen (1951:680) tillkom religionsvårds- kommittéer som gav och frikyrkorna lika villkor att verka i fängelserna. Dessa ombildades till () som finns representerad på samtliga anstalter och häkten. Enligt häkteslagen (2010:611) och fängelselagen (2010:610) ska varje intagen ges möjlighet att på lämpligt sätt utöva sin religion och enligt Kriminalvårdens eget regelverk, Kriminalvårdens före- skrifter och allmänna råd (KVFS 2011:1, FARK Fängelse), kan denna rättighet bara inskränkas av ordnings- eller säkerhetsskäl samt till Trossamfundens sociala verksamheter SOU 2018:18 följd av praktiska förhållanden inom kriminalvården (Kriminal- vården ). Det förs ingen statistik över de intagnas religionstillhörighet, men enligt Kriminalvården är den andliga vården inom kriminal- vården så gott som uteslutande riktad till kristna och muslimer. I och med att antalet personer med utländsk bakgrund har ökat i har den religiösa tillhörigheten bland de intagna inom kri- minalvården förändrats och enligt Kriminalvården har behovet av andlig vård som ges av andra än företrädare från och frikyrkorna ökat , särskilt behovet av företrädare från muslimska trossamfund samt katolska och ortodoxa kyrkor. Kriminalvården har avtal med kristna råd och muslimska råd som ska förordna präster och imamer för den and- liga vården i fängelser och häkten. finansierar själv präster och diakoner som är verksamma inom kriminalvården, medan de andra samfundens andliga vård finansieras genom avtal med Kriminalvården. De som är verksamma inom den andliga vården, s.k. NAV-medarbetare, består av cirka 70 präster och diakoner från samt ett motsvarande antal frikyrkopastorer, cirka 20 katolska och ortodoxa präster samt närmare 30 imamer eller andra företrädare för muslimska trossamfund. Prästerna och pasto- rerna inom och frikyrkorna har ett interreligiöst uppdrag, vilket innebär att de ska möta alla intagna oavsett religion, även sökande och icke-troende, medan de övriga huvudsakligen ägnar sig åt intagna inom deras egna trosinriktningar (Kriminalvården ). Verksamheten omfattar bl.a. anordnande av gudstjänster, bön och samtalsgrupper samt ett stöd till intagna med att bearbeta ångest, oro och frågor om ansvar och skuld samt hjälp med sociala kontakter. Ett syfte är att bistå intagna med att bearbeta sin situation. Det finns forskning som visar att den andliga vården har bety- delse för de intagnas välbefinnande. De andliga företrädarna ses ofta som neutrala av de intagna och det är tänkbart att den andliga vården kan skapa förutsättningar för samexistens och ömsesidig tolerans mellan fångar med olika religiösa bakgrunder. Det finns dock inte inom forskningen tillräckliga belägg för att säga att den andliga vården har en effekt på benägenheten att återfalla i brott (2011). Närvaron av imamer i fängelser kan möjligtvis bi- dra till att förebygga att intagna radikaliseras och utvecklar sympa- tier för våldsbejakande islamistisk extremism. 6.2.3Trossamfundens betydelse för krisberedskapen Trossamfunden spelar en viktig roll när det gäller att ta emot män- niskor i sorg och chock efter att det inträffat en enskild kris eller större katastrof i samhället. De kan ha en funktion genom att möta andliga och psykosociala behov som uppstår i krissituationer, men kan också hjälpa till med samordning av civila insatser och informations- spridning. I förarbetena till lagen (1999:932) om stöd till trossamfund framhölls trossamfundens betydelse för krishanteringsförmågan i samhället som ett motiv till att staten ska stödja trossamfunden (prop. 1998/99:124 s. 60). Det finns också flera exempel på olyckor och händelser då trossamfunden tagit ett ansvar för krishanter- ingen, t.ex. bussolyckan i Måbödal , masskjutningen i , Estoniakatastrofen 1994, diskoteksbranden i och tsunamikatastrofen julhelgen 2004. Med sin långa tradition av krisberedskap och med sin lokala när- varo har haft bäst förutsättningar att erbjuda stöd, men i det mångkulturella samhället har andra trossamfund blivit mer betydelsefulla. Utvärderingen om kriskommunikationen vid diskoteksbranden i visade att församlingarna i , och i ett tidigt skede kunde agera som sam- lingsplatser för människor som sökte gemenskap och stöd, men att även muslimska och etniska krisgrupper bildades och fick betydelse. Utvärderingen pekade vidare på behovet av att upprätta kontakter med de etniska grupperna och deras trossamfund (SOU 1999:68 s. 184). Trossamfunden hjälpte till med anhörigstöd, samtalskontakter med skadade och oskadade, psykosocialt stöd samt att ordna värdiga ceremonier. Trossamfunden användes också som en kanal för att för- medla korrekt information om händelsen och dess konsekvenser. Vid tsunamikatastrofen samarbetade bl.a. dåvarande Krisbered- skapsmyndigheten och Statsrådsberedningen med som blev ombedd att utveckla ceremonier och värdiga ritualer vid hemsändande av avlidna. Kyrkan höll också i kontakter med andra samfund (SOU 2005:104). Erfarenheterna av dessa större katastro- fer visar att de drabbade ofta söker sig till kyrkor och trossamfund för att få sina andliga behov tillgodosedda. Enligt en studie av sam- hällets reaktioner efter Estoniakatastrofen svarade av de tillfrågade att hade varit viktig även för dem som inte uppfattar sig som religiösa och hävdade att de fick religiösa känslor vid en sådan katastrof (1995). Krisberedskapen har varit organiserad utifrån en hän- delse av krig och fram till relationsförändringen mellan staten och hade de kyrkliga kommunerna ansvar för att inom det civila försvaret vidta beredskapsförberedelser för det fall landet hamnar i höjd beredskap. Denna skyldighet togs bort vid relations- förändringen och i stället etablerades ett organiserat samarbete med trossamfunden inom . är det Myndigheten för samhällsskydd och beredskap som har ansvaret för krisberedskapen i samhället, men mot bakgrund av att det är Myndigheten för stöd till trossamfund (SST) som har upparbetade kanaler till trossamfunden har myndigheten ett uppdrag av regeringen att handlägga frågor om samordning av trossamfun- dens insatser inom krisberedskapen. SST har utifrån detta uppdrag arbetat med att skapa förutsättningar för samverkan mellan tros- samfunden på lokal nivå och kommuner och landsting (SST 2014a). I några kommuner, såsom i och , har interreligiösa råd upprättats som har en roll i krisberedskapen. I flera kommuner har även s.k. POSOM-grupper etablerats (Psykologiskt och socialt omhändertagande) i vilka trossamfunden ingår tillsammans med social- tjänst, polis, sjukvård, skola och andra civilsamhällesorganisationer. Dessa har kunnat erbjuda stödverksamhet vid kris och underlättat för myndigheter i deras kontakter med trossamfunden. 6.3Sociala och meningsskapande verksamheter utöver de regelbundna religiösa aktiviteterna Genom att människor delar en tro och agerar utifrån samma lev- nadsregler, symboler och ritualer kan starka sociala gemenskaper formas. På detta sätt kan den religiösa gemenskapen skapa social samhörighet mellan människor och ge en individ en identitet och en känsla av tillhörighet, vilket i sig är viktigt för att livet ska upp- levas som meningsfullt. kan trossamfunden genom sin verksamhet begränsa enskilda individers egna livsval och utveckling av sin identitet. Trossamfundens bidrag till sociala och menings- skapande verksamheter innehåller därmed aspekter som i ett bre- dare samhällsperspektiv kan bli både positiva och negativa. De flesta samfund bedriver någon form av verksamhet för barn och ungdomar. Det kan röra sig om söndagsskolor, kyrkans barntimme eller koranskolor samt verksamheter som inte är direkt religiösa såsom körer, musiklek, tjejgrupper och sport-, film- eller kultur- grupper, liksom öppen förskola för föräldralediga med barn och fritidsverksamhet. I flera trossamfund sker barn- och ungdomsverk- samheten som en del av samfundet. Därutöver finns ett flertal fri- stående ungdomsorganisationer som är mer eller mindre knutna till ett samfund såsom unga, ung, Svenska allians- missionens ungdom, och katoliker. Flera av ungdomsorganisationerna tar emot organisationsstöd från Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor (MUCF). fördelade myndigheten i enlighet med förordningen (2011:65) om statsbidrag till barn- och ungdomsorganisationer till barn- och ungdomsorganisationers verksam- heter och ytterligare till organisationers arbete för barn och ungdomar på lokal nivå. Det var sammanlagt 15 religiösa ungdomsorganisationer som tog emot stöd från MUCF och några av ungdomsorganisationerna, såsom Svenska alliansmissionens ungdom och , tog emot mer stöd än vad deras trossamfund fick i organisationsbidrag från SST (MUCF 2015). Den verksamhet som trossamfunden och deras barn- och ung- domsorganisationer bedriver för barn och unga kan bidra till att ge barn och unga en meningsfull fritid, bygga upp sociala relationer och stärka deras identitetsbildning. kan trossamfundens verksamhet för barn och unga vara problematisk eftersom barn och unga inte alltid själva aktivt valt att gå med i trossamfunden. Stu- dier visar också att barn till föräldrar som utövar en religion med stränga religiösa påbud kan utsättas för stora begränsningar i deras livsval (MUCF 2009; se även Kakabaveh m.fl. 2016). Föreningen , som hjälper och stödjer personer inom slutna rörelser, har i samtal med utredningen redogjort för att det förekommer att unga personer inom trossamfund som är bidragsberättigade vänt sig till föreningen för att få psykologiskt stöd vid avhopp. Dessa personer har berättat om begränsningar när det gäller med- verkan i fritidsaktiviteter, val av umgänge och möjlighet till att ut- Några har utsatts för hot eller social isolering efter att de lämnat ett trossamfund (se även 2005; och 2013; SOU 1998:113). Sammantaget är det dock färre unga än äldre som är religiöst aktiva och enligt undersökningar är det av de unga som är som besöker ett religiöst möte en gång (2013). Forskning visar dock att ungefär en tredjedel av alla unga identifierar sig som sökande eller andliga, men att deras tro i mindre utsträckning än äldres handlar om tillhörighet till trossystem, religiösa organisationer eller trossamfund (Lövheim 2012 och 2015). Bland trossamfundens medlemmar är personer över- representerade och i enkätundersökningar uppger äldre också i större uträckning än yngre att religionen har en betydelse för deras välbefinnande (och 2011). Äldre besöker i betydligt större utsträckning än yngre den regelbundna religiösa verksamheten och är mer engagerade i trossamfunden. En stor del av trossam- fundens verksamhet är också beroende av det frivilligarbete som äldre genomför. Det gäller t.ex. att arrangera begravningskaffe, medverka i andakter på äldreboende och att göra hembesök (Ds 2015:3 s. 38 f.). Betydelsen av de insatser som genomförs av äldre har även fram- kommit i utredningens intervjuer. När det kommer till språkkaféer för nyanlända har flera pen- sionerade lärare engagerat sig och utöver betydelsen av dessa insat- ser för de nyanlända har engagemanget skänkt mening till de som utfört dem. Sociala verksamheter som trossamfunden bedriver för äldre i form av träffpunkter, syföreningar och besök på äldrebo- ende har sammantaget ett mycket stort värde för äldre. De tros- samfund som etablerats av personer som invandrat till har en särskild betydelse för äldre med utländsk bakgrund. Att kunna delta i sammanhang som knyter an till en persons kulturella ur- sprung har visat sig vara viktigt för äldre. Det finns ingen statistik på omfattningen av trossamfundens verksamheter för äldre, vilket delvis beror på att det inte finns något riktat statligt stöd för dessa verksamheter. Det religiösa har genom historien varit en inspirationskälla för flera olika kreativa uttryck. Existentiella frågor har ofta behandlats genom musik, konst eller poesi och för många är de kreativa ut- trycken ett sätt att ge utlopp eller få förnimmelse av andlighet. Kyrkor och andra religiösa byggnader fungerar som värnare av ett geografiskt, kulturellt och existentiellt minne som bidrar till identitet för både orten och individen. Byggnaderna kan också vara arenor för musik och körverksamhet och , frikyrkorna och andra trossamfund förvaltar delar av kulturarvet genom bl.a. kyrko- musiken. Enligt en utredning bidrar till i genomsnitt en tredjedel av samhällets konsertverksamhet (2003). anlitar cirka 40 000 professionella musiker och ger 25 000 musikgudstjänster för en publik på cirka 2,5 miljoner personer . Inom finns cirka 5 000 körer med runt 94 000 körsångare (2016c). Inom frikyrkorna har kör- och musiklivet en lång tradition och musicerandet blev ett sätt att uttrycka social gemenskap och tro. Inom baptistkyrkorna organiserades i blandade körer med både män och kvinnor och genom att ta inspiration från framför allt baptistkyrkor i och har musiktraditionen inom frikyrkorna bidragit till att utveckla både sång- och strängmusiken i (2013). har Equmeniakyrkan runt 20 000 aktiva i sitt musikliv och ett 50-tal orkestrar (Equmeniakyrkan 2015). Inom tar det musikaliska uttrycket ett stort utrymme i gudstjänstlivet och rörelsen bedriver ett musikförlag som producerar musik för guds- tjänster och anordnar den kristna , överlåtelse och tro. Det finns ett flertal körer, brassband och andra musikaktiviteter inom alla bidragsberättigade frikyrkor.