sou · H6B360 · 2018-08-10 00:00:00 — I nuvarande 13 kap. 25 §, som behand- lar ansvar för sakskada, anges ”någon som han svarar för”. Detta syftar på 7 kap. Bedömningarna av vem som omfattas av respektive regler lär dock i praktiken inte falla ut på så olika sätt. Maritimt utförande parts ansvar 30 § En maritimt utförande part är ansvarig enligt samma regler som trans- portören om skadan eller dröjsmålet inträffade 1.under perioden från det att godset anlände till fartygets lastnings- hamn till det att godset lämnade fartygets lossningshamn, 2.medan den maritimt utförande parten hade godset i sin vård, eller 3.när den maritimt utförande parten utförde en uppgift enligt trans- portavtalet. En maritimt utförande part blir inte bunden av att transportören har åtagit sig annan skyldighet eller accepterat en högre ansvarsbegränsning än vad som följer av detta kapitel, om inte den maritimt utförande parten ut- tryckligen har accepterat att vara bunden av sådan skyldighet eller ansvars- begränsning. Accepten ska vara skriftlig. Ansvaret enligt första stycket gäller även om den maritimt utförande parten gett annan i uppdrag att utföra de förpliktelser som transportören har enligt transportavtalet. Paragrafen anger omfattningen av en maritimt utförande parts an- svar. Den bygger på artikel 19.1–19.3 i Rotterdamreglerna och motsvarar närmast nuvarande 13 kap. 36 §. Begreppet maritimt utförande part är definierat i 2 §. Med utförande part avses en utförande part som utför eller åtar sig att utföra någon del av transporten från det att god- set ankommer till fartygets lastningshamn till dess att det lämnar lossningshamnen. En inlandstransportör är bara maritimt utförande part om denne utför eller åtar sig att utföra sina tjänster uteslutande inom ett hamnområde. Första stycket anger under vilka förutsättningar en maritimt utför- ande part blir ansvarig enligt samma regler som transportören. Med samma regler som transportören avses dels de skyldigheter och det ansvar som 13 kap. föreskriver för transportören, dels de invänd- ningar och ansvarsbegränsningar som transportören har rätt att åbe- ropa. Bestämmelserna om ansvarsfrihet och ansvarsbegränsning ska tillämpas även om talan mot den maritimt utförande parten inte grundas på transportavtalet (se 41 §). En förutsättning för att en maritimt utförande part ska bli ansvarig är att händelsen som orsakade skadan eller dröjsmålet skedde från det att godset anlände till fartygets lastningshamn till det att godset lämnade fartygets lossningshamn (första punkten) eller medan den maritimt utförande parten hade godset i sin vård (andra punkten) eller vid någon annan tidpunkt i den utsträckning den maritimt utförande parten utförde en uppgift enligt transport- avtalet (tredje punkten). En maritimt utförande part har således ansvar endast för sin del av sjötransporten. Andra stycket föreskriver att den maritimt utförande parten inte blir bunden av att transportören har åtagit sig ett större ansvar än vad som följer av regleringen i 13 kap. För att den maritimt utför- ande parten ska bli ansvarig utöver vad som följer av 13 kap. krävs att den maritimt utförande parten skriftligen och uttryckligen accep- terar detta. Skriftlighetskravet följer av artikel 3 i Rotterdam- reglerna. Enligt 6 § får skriftlighetskravet uppfyllas genom att part- erna använder elektronisk kommunikation. Tredje stycket behandlar den maritimt utförande partens ansvar för egna uppdragstagare. Inom ramen för vad som föreskrivs i första stycket ansvarar den maritimt utförande parten även för uppdrags- tagaren. 31§ Fartygets befälhavare, besättningsmedlem eller anställd hos transpor- tören eller en maritimt utförande part är inte ansvariga enligt detta kapitel. Paragrafen förtydligar att för det fall fartygets befälhavare, besätt- ningsmedlem eller anställd hos transportören eller en maritimt utför- ande part skulle vara att anse som en maritimt utförande part ska inte dessa kunna åläggas ansvar enligt 13 kap. Paragrafen bygger på arti- kel 19.4 i Rotterdamreglerna. Den saknar motsvarighet i nuvarande 13 kap. 32 § När transportören och en eller flera maritimt utförande parter är ansvariga för samma skada svarar de solidariskt inom de ansvarsgränser som anges i detta kapitel. Om inte annat följer av 39 § får inte det sammanlagda ansvaret enligt första stycket överstiga ansvarsgränserna enligt 37 och 38 §§. Paragrafen reglerar transportörens och en maritimt utförande parts solidariska ansvar. Paragrafen bygger på artikel 20 i Rotterdamreg- lerna. Paragrafen motsvarar nuvarande 13 kap. 37 §. Första stycket anger att när transportören och en eller flera utförande parter ansvarar för samma skada ska de svara soli- dariskt. Att transportören och en maritimt utförande part kan bli ansvariga för samma skada följer av bl.a. 24 och 30 §§. Oavsett antalet skadevållare ska enbart ett ansvarsbelopp utbetalas. Detta är nödvändigt för att reglerna om ansvarsbegränsning ska kunna upp- rätthållas. Andra stycket föreskriver som huvudregel att det samlade ansvaret inte får överstiga ansvarsgränserna i 37 och 38 §§. Ansvarsgränserna får dock överskridas om rätten till ansvarsbegränsning har gått för- lorad enligt 39 §. Har parterna avtalat om en högre ansvarsgräns än vad som följer av 13 kap. är utgångspunkten att den gränsen är styrande för det samlade ansvaret. Beräkning av skadestånd vid sakskada 33 § Skadestånd på grund av att godset gått förlorat eller skadats ska beräk- nas med utgångspunkt i värdet av gods av samma slag enligt den tid och plats som anges i 72 § första stycket. Värdet på godset ska bestämmas efter börspriset eller, om sådant pris saknas, efter marknadspriset. Om såväl börspris som marknadspris saknas ska värdet bestämmas efter det allmänna värdet på gods av samma slag och kvalitet på utlämningsplatsen. Paragrafen anger hur skadestånd för sakskada ska beräknas. Den bygger på artikel 22.1 och 22.2 i Rotterdamreglerna. Paragrafen mot- svarar nuvarande 13 kap. 29 §. Paragrafen är tillämplig även vid beräkning av skadestånd som en maritimt utförande part ska utge. Förutsättningarna för att ansvar ska inträda för en maritimt utförande part anges i 30 §. Transportören och avsändaren får avtala om att skadeståndet ska beräknas på annat sätt än vad som följer av paragrafen. Avtalet måste dock vara förenligt med bestämmelserna i 7–12 §§. I annat fall är det ogiltigt. För att en maritimt utförande part ska bli bunden av ett avtal som innebär att transportören åtar sig annan skyldighet eller accep- terar en högre ansvarsbegränsning än vad som följer av 13 kap. krävs att den maritimt utförande parten har accepterat detta (se 30 § andra stycket). Första stycket anger att skadeståndet ska beräknas med utgångs- punkt i värdet av gods av samma slag enligt den tid och plats som anges i 72 § första stycket. Enligt 72 § första stycket gäller i första hand den tid och plats som överenskommits i transportavtalet. Om tid och plats inte har avtalats gäller i stället den tid och plats då ut- lämnande av godset rimligen kan förväntas med hänsyn till villkoren i avtalet, branschpraxis, sedvänja och omständigheterna kring trans- porten. Transportörens ansvar är begränsat till de ansvarsgränser som anges i 37 §. Rätten till ansvarsbegränsning kan under vissa förhål- landen gå förlorad, se 39 §. Andra stycket reglerar hur värdet på godset ska bestämmas. Om det finns ett tillämpligt börspris ska det användas i första hand. Beräkning av ersättning vid dröjsmålsskada 34§ Ersättning utgår för skada till följd av dröjsmål. Har dröjsmålet orsakat förlust av eller skada på godset ska skadeståndet beräknas i enlighet med Paragrafen reglerar beräkning av ersättning vid dröjsmålsskada. Den frågan regleras inte av Rotterdamreglerna. Paragrafen saknar mot- svarighet i nuvarande 13 kap. (jfr dock nuvarande 13 kap. 28 § första stycket). Första meningen behandlar alla typer av dröjsmålsskador, dvs. både rena dröjsmålsskador och sakskador till följd av dröjsmålet. Eftersom sakskadorna regleras särskilt i andra meningen får första meningen praktisk betydelse i första hand för de rena dröjsmål- skadorna. Hur ersättningen ska beräknas framgår inte närmare. Denna beräkning får göras med utgångspunkt i allmänna obligations- rättsliga principer. Enligt andra meningen ska ansvarsbeloppet för sakskada beräknas i enlighet med 33 §. 35§ Godset anses utlämnat sådant det har beskrivits i transportupplysning- arna, om inte transportören eller den utförande part som lämnat ut godset, senast för utlämnandet skriftligen underrättats om att god- set gått förlorat eller skadats samt om förlustens eller skadans allmänna art. Detsamma gäller om förlusten eller skadan inte kunde iakttas vid utläm- nandet och underrättelse inte har lämnats senast efter ut- lämnandet. Transportören är inte ansvarig för skada till följd av dröjsmål med utlämnande av godset om inte skriftlig underrättelse om skadan har lämnats till transportören från det att godset lämnades ut. Underrättelse enligt första eller andra stycket till en utförande part som lämnat ut godset ska anses vara framförd även till transportören, och under- rättelse till transportören ska anses vara framförd även till en maritimt utförande part. Paragrafen innehåller bestämmelser om reklamation vid förlust av eller skada på godset och vid dröjsmål. Den bygger på artikel 23.1, 23.2, 23.4 och 23.5 i Rotterdamreglerna. Paragrafen motsvarar nuvar- ande 13 kap. 38 § första, tredje och fjärde styckena. Enligt första stycket ska reklamation ske till transportören eller den utförande part som lämnar ut godset. Om godset har synliga skador ska reklamation ske senast för utlämnandet. Detsamma gäller vid synlig förlust av godset. Reklamationen ska vara skriftlig och ange skadans eller förlustens allmänna art. Det behöver inte vara mottagaren som lämnar underrättelsen om reklamation. Den kan lämnas av annan. Om skadan eller förlusten inte är synlig ska reklamation lämnas efter utlämnandet. Vad som är arbetsdagar ska bestämmas efter vad som gäller på utlämningsplatsen. Underlåtenhet att lämna transportören eller den utförande parten meddelande inskränker inte rätten att kräva ersättning för sakskada enligt bestämmelserna i 13 kap. Om reklamation inte sker, eller sker efter de angivna fristerna, presumeras dock att transportören har lämnat ut godset i enlighet med beskrivningen av godset i transport- upplysningarna. Andra stycket reglerar reklamation vid dröjsmål. Rätten till ersätt- ning vid dröjsmål bortfaller om inte reklamation görs från det att godset lämnades ut. För sen reklamation har alltså större betydelse vid dröjsmål än vid sakskada. Reklamationen behöver inte innehålla en redogörelse för ersättningskravet i detalj. Det är tillräck- ligt att det redogörs för dröjsmålet och de skador som har uppstått. Reklamationen ska vara skriftlig. Skriftlighetskraven i första och andra styckena följer av artikel 3. Enligt 6 § kan skriftlighetskravet uppfyllas genom att parterna an- vänder elektronisk kommunikation. Av tredje stycket följer att underrättelse om reklamation lämnas till en utförande part som lämnar ut godset i stället för transportören, och till transportören i stället för en maritimt utförande part. 36 § Om godset gått förlorat eller skadats ska parterna ge varandra rimliga möjligheter att inspektera och kontrollera skadan och kvarvarande gods samt ge varandra tillgång till för godstransporten relevanta handlingar och dokument. Underrättelse enligt 35 § första stycket behöver inte lämnas om för- lusten av eller skadan på godset har fastställts vid en gemensam besiktning av godset utförd av den till vilken godset har lämnats ut och den som anspråk riktas mot, oavsett om anspråket riktas mot transportören eller den maritimt utförande parten. Paragrafen innehåller bestämmelser om besiktning av godset. Den bygger på artikel 23.3 och 23.6 i Rotterdamreglerna. Paragrafens första stycke saknar motsvarighet i nuvarande 13 kap. Paragrafens andra stycke motsvarar nuvarande 13 kap. 38 § andra stycket. Första stycket innehåller en praktiskt viktig bestämmelse vid tvist. Parterna har en ömsesidig plikt att i rimlig omfattning ge varandra möjlighet att besiktiga godset. På motsvarande sätt ska parterna bistå varandra med insyn i relevant dokumentation. Lagtexten innehåller inga särskilda sanktioner för den som inte följer bestämmelsen. Den omständigheten att någon inte lämnats möjlighet att besiktiga god- set kan dock få betydelse i bevishänseende. Andra stycket föreskriver att underrättelse enligt 35 § första stycket inte behöver lämnas om godsförlusten eller godsskadan fast- ställs vid en gemensam besiktning av godset. Besiktningen ska utföras av den person till vilken godset har lämnats ut (vilket inte nödvän- digtvis behöver vara mottagaren) och den som anspråk riktas mot. 37 § Transportörens ansvar är begränsat till 875 särskilda dragningsrätter (SDR) för varje kolli eller annan lastenhet eller, om ansvaret därigenom blir högre, 3 SDR för varje kilogram av det berörda godsets bruttovikt. Vad som avses med SDR anges i 22 kap. 3 §. Begränsningen i första stycket gäller inte när ett högre ansvarsbelopp skriftligen har avtalats mellan transportören och avsändaren eller när godsets värde har angivits av avsändaren och ingår i transportupplysningarna. Transporteras godset i eller på en container, lastpall eller annan liknande transportanordning som används för att samlasta gods, eller på ett fordon, ska de eller lastenheter som i transportupplysningarna är angivna som paketerade i eller på sådan transportanordning eller fordon anses som eller lastenheter. Om godset inte anges till antal på sådant sätt ska samtliga varor i eller på en sådan typ av transportanordning eller sådant fordon anses som en lastenhet. Paragrafen innehåller bestämmelser om transportörens rätt till ansvarsbegränsning. Den bygger på artikel 59 i Rotterdamreglerna. Paragrafen motsvarar nuvarande 13 kap. 30 och 31 §§. Enligt första stycket är ansvarsgränsen antingen 875 SDR per kolli eller 3 SDR per kilo, beroende på vilket som ger det högsta beloppet. Varken kolli eller lastenhet är definierade begrepp. Vägledning avse- ende innebörden av kolli och lastenhet får därför hämtas från i första hand nordisk rättspraxis. Ansvarsbegränsningen omfattar även transportörens ansvar vid felleverans och vid tillhandahållande av felaktig information (se UNCITRAL A/CN.9/645 p. 189 och 190). Detta är till viss del en utvidgning i förhållande till gällande rätt där utlämningsansvaret inte begränsas. Rätten till ansvarsbegränsning kan gå förlorad enligt bestäm- melserna i 39 § första stycket, dvs. när skadan har orsakats uppsåt- ligen eller av grov oaktsamhet med insikt att sådan skada sannolikt skulle uppkomma. I andra stycket anges två undantag från ansvarsgränsen i första stycket. Ansvarsgränsen gäller inte om godsets värde har angivits av avsändaren och ingår i transportupplysningarna eller om parterna har avtalat om högre ansvarsgräns än vad som följer av första stycket. Sådant avtal ska vara skriftligt (se artikel 3 i Rotterdamreglerna). Enligt 6 § får skriftlighetskravet uppfyllas genom att parterna använder elektronisk kommunikation. Tredje stycket innehåller bestämmelser om enhetslastat gods. Om godset anges till antal i transportupplysningarna gäller de upp- gifterna. I annat fall ska de varor som transporteras i eller på en trans- portenhet eller ett fordon räknas som en lastenhet. Med fordon avses både fordon för transport på väg och fordon för transport på järnväg (se artikel 1.27 i Rotterdamreglerna). 38 § Transportörens ansvar för ekonomisk skada till följd av dröjsmål är begränsat till ett belopp motsvarande den frakt som ska betalas för det gods som dröjsmålet avser. Det totala beloppet som ska betalas enligt denna paragraf och 37 § första stycket får inte överskrida den ansvarsgräns som enligt 37 § första stycket skulle gälla vid total förlust av det aktuella godset. Paragrafen anger vilken ansvarsbegränsning som gäller vid dröjsmåls- skada. Den bygger på artikel 60 i Rotterdamreglerna. Paragrafen har ingen motsvarighet i nuvarande 13 kap. Första stycket anger att ansvarsbeloppet för ekonomisk skada till följd av dröjsmål är begränsat till den frakt som ska betalas. Dröjsmål föreligger när godset inte är utlämnat inom avtalad tid på den plats som följer av transportavtalet eller, om någon frist inte har avtalats, inom den transporttid som det med hän- syn till omständigheterna är skäligt att begära av en omsorgsfull transportör (se 24 § andra stycket). Med frakt avses den ersättning som enligt transportavtalet ska betalas till transportören för trans- port av gods (se artikel 1.28 i Rotterdamreglerna och författnings- kommentaren till 55 §). Andra stycket föreskriver att den högsta ersättningen är begränsad till den ansvarsgräns som enligt 37 § första stycket skulle gälla vid total förlust av godset. Rätten till ansvarsbegränsning kan gå förlorad enligt bestäm- melserna i 39 § andra stycket, dvs. när dröjsmålet har orsakats upp- såtligen eller av grov oaktsamhet med insikt att dröjsmålsskada san- nolikt skulle uppkomma. Utredningen har valt att inte vidareföra den s.k. 60-dagarsregeln som finns i nuvarande 13 kap. 28 § tredje stycket (se författnings- kommentaren till 24 § andra stycket). Förlust av rätten till ansvarsbegränsning 39 § Rätt till ansvarsbegränsning enligt 37 § eller enligt transportavtalet före- ligger inte för den som visas själv ha orsakat skadan uppsåtligen eller av grov vårdslöshet och med insikt att sådan skada sannolikt skulle uppkomma. Rätt till ansvarsbegränsning enligt 38 § föreligger inte för den som visas själv ha orsakat dröjsmålet uppsåtligen eller av grov vårdslöshet och med insikt att dröjsmålsskada sannolikt skulle uppkomma. Paragrafen anger att rätten till ansvarsbegränsning går förlorad under vissa förutsättningar. Den bygger på artikel 61 i Rotterdam- reglerna. Paragrafen motsvarar nuvarande 13 kap. 33 §. I första stycket behandlas förlust av den rätt till ansvarsbegräns- ning som följer av 37 § och sådan ansvarsbegränsning som parterna kan ha avtalat om. I andra stycket behandlas förlust av den rätt till ansvarsbegränsning som följer av 38 §. Rätten till ansvarsbegränsning går förlorad när skadan eller dröjs- målet har orsakats uppsåtligen eller av grov oaktsamhet och med in- sikt att skada sannolikt skulle uppkomma. För att rätten till ansvars- begränsning ska gå förlorad krävs att skadan eller dröjsmålet har orsakats av den som åberopar rätt till ansvarsbegränsning. Paragrafen omfattar transportören och de personer som trans- portören svarar för enligt 29 §. 40 § Transportören är inte ansvarig för skada till följd av att godset gått förlorat eller skadats eller för dröjsmål med utlämnandet av godset, när skadan eller dröjsmålet har orsakats av de särskilda risker som är förknip- pade med att godset transporterats på däck i enlighet med 17 § första stycket 1 eller 3. Transporteras gods på däck i strid med 17 § första stycket är transpor- tören, oavsett bestämmelserna i 24 § första stycket och 25–28 §§, ansvarig för skada eller dröjsmål som uteslutande orsakats av att godset har trans- porterats på däck. I fråga om ansvarets omfattning gäller 37–39 §§. Om gods har transporterats på däck i strid med ett uttryckligt avtal mellan transportören och avsändaren om transport under däck, är transpor- tören inte berättigad till ansvarsbegränsning enligt 37 och 38 §§ i den mån skadan eller dröjsmålet beror på att godset har transporterats på däck. Paragrafen innehåller bestämmelser om ansvar för däckslast. Den bygger på artikel 25.2, 25.3 och 25.5 i Rotterdamreglerna. Paragrafen motsvarar nuvarande 13 kap. 34 §. Utgångspunkten vid skada på gods som transporteras på däck är att skadan ska behandlas enligt samma ansvarsregler som gäller för gods som transporteras under däck. I Rotterdamreglerna anges detta uttryckligen (se artikel 25.2). Enligt 17 § första stycket får gods transporteras på däck endast under vissa särskilt angivna förutsätt- ningar. I första stycket regleras den extra risk som förekommer när gods transporteras på däck. När godset transporterats i enlighet med 17 § första stycket 1 (transport på däck föreskrivs enligt lag eller annan författning) eller 3 (transport på däck sker i enlighet med transport- avtalet eller följer av handelsbruk eller sedvänja) ansvarar inte trans- portören för skada eller dröjsmål som har orsakats av de särskilda risker som är förknippade med transport på däck. På samma sätt som vid åberopande av ansvarsundantagen enligt 25 § är det transpor- tören som ska visa att ansvarsundantagen vid däckslast är tillämpliga. Andra stycket reglerar transport på däck som skett i strid med 17 § första stycket. Om skada eller dröjsmål uppstår på grund av att godset har transporterats på däck är transportören ansvarig oavsett bestäm- melserna i 24 § första stycket och 25–28 §§. För tydlighets skull har det angetts att 37–39 §§ gäller i fråga om ansvarets omfattning. Tredje stycket reglerar transport på däck som skett i strid med ett uttryckligt avtal mellan transportören och avsändaren om transport under däck. Om skada eller dröjsmål uppstår i ett sådant fall gäller inte begränsningsreglerna i 37–38 §§. Ansvar som inte grundas på transportavtalet 41 § De bestämmelser i detta kapitel som ger transportören rätt till invänd- ning mot eller begränsning av ansvar samt bestämmelserna om preskription i 19 kap. gäller även om talan mot transportören inte grundas på transport- avtalet. Bestämmelserna ska tillämpas även om talan, oavsett grund, förs mot 1.den maritimt utförande parten, 2.befälhavaren, besättningsmedlem eller annan som utfört tjänst om- bord på fartyget, eller 3.anställd hos transportören eller den maritimt utförande parten. Paragrafen utökar räckvidden av bestämmelserna om ansvarsfrihet, ansvarsbegränsning och preskription. Den bygger på artikel 4.1 i Rotterdamreglerna. Paragrafen motsvarar nuvarande 13 kap. 32 § första och andra styckena. Bestämmelserna om ansvarsfrihet, ansvarsbegränsning och pre- skription ska tillämpas även om talan mot transportören inte grundas på transportavtalet. Det är således inte möjligt att kringgå dessa be- stämmelser genom att åberopa exempelvis en utomobligatorisk skadeståndsgrund (jfr prop. 1993/94:195 s. 243). I artikel 4.1 hänvisas till ”provision of this Convention that may provide a defence for, or limit the liability of, the …”. Av UNCITRAL-dokumenten framgår att ”a defence for, or limit the liability” ska tolkas brett (se UNCITRAL A/CN.9/621 p. Utredningen har bedömt att även preskriptionsreglerna i artiklarna 62–65 omfattas av ”a defence for, or limit the liability”. Bedöm- ningen ligger i linje med gällande rätt; de nuvarande preskriptions- reglerna i 19 kap. 1 § första stycket 5 ska tillämpas oavsett om ersätt- ningsanspråket grundas på transportavtalet eller på annan grund (se prop. 1993/94:195 s. 243 f. som hänvisar till prop. 1973:137 s. 121 f.). Bestämmelserna om ansvarsfrihet, ansvarsbegränsning och pre- skription ska tillämpas även om talan förs mot fartygets besättning eller mot transportörens medhjälpare eller anställda. Detsamma gäller om talan förs mot en maritimt utförande part eller dennes anställda. Regleringen vilar på bruket av s.k. Himalayaklausuler. Bestämmelserna ska tillämpas även om talan inte grundas på trans- portavtalet. Med maritimt utförande part avses en utförande part som utför eller åtar sig att utföra någon del av transporten från det att godset ankommer till fartygets lastningshamn till dess att det lämnar lossningshamnen (se 2 § 3). Första punkten skyddar den som är maritimt utförande part. Andra och tredje punkterna skyddar befälhavaren, besättningen, andra personer som utför tjänster ombord på fartyget samt anställda hos transportören och den maritimt utförande parten. Den som om- fattas av andra eller tredje punkterna kan också vara att betrakta som en maritimt utförande part. I sådant fall omfattas personen även av första punkten.