sou · H6B323 · 2018-03-28 00:00:00 — Den konstnärliga utvecklingen inom alla konstområden stärks av ökade samarbeten och kontakter mellan kulturlivet i och i den övriga världen. Öppenhet och mobilitet spelar en avgörande roll för konstnärlig förnyelse och utveckling. Det leder också till att ett varierat kulturutbud från olika delar av världen blir tillgäng- ligt för en bred publik. Konstnärliga residens ger konstnärer nya möjligheter till försörjning och har en stor betydelse som stimulans för det lokala konstlivet där gästateljéerna är belägna. har residensprogram även betydelse för anseende utomlands. Residens bör i första hand placeras i eller i anslutning till miljöer där konstnärer verkar samt i görligaste mån spridas till andra delar av landet. Program för internationella residens finns inom vissa konstområden, som det saknas inom andra. Det finns residens för bild- och formkonstnärer, musiker, komponister, dansare och koreografer, men inte för t.ex. författare, översättare och kulturjournalister. Utredningen föreslår att residensverksam- heten vid ska få ytterligare resurser och att myndigheten i samband med det också prövar möjligheten att in- rätta program på områden där det saknas sådana. En sådan analys och bedömning bör genomföras i samverkan med Författar- fonden. Behovet av ett större fokus på kultur inom utvecklingssam- arbetet har vuxit i takt med att det demokratiska utrymmet i många länder tryckts tillbaka. Konstnärligt utbyte mellan konstnärer 31 Tillts webbplats . Utredningens bedömningar och förslag spelar stor roll för att stödja konstnärer i länder med odemokra- tiskt styre. Konstens betydelse som demokratifrämjande kraft bör tydliggöras i större utsträckning inom Sidas verksamhet. Konst- närsnämndens erfarenhet av residensverksamhet där internationella kulturutbyten konstnärer emellan understödjer och utvecklar kul- turella uttryck och kulturell mångfald kan vara en stor tillgång. Ett residensprogram med denna inriktning kan ha stor betydelse för att stärka yttrandefriheten i länder med ett odemokratiskt styre. Ut- redningen föreslår därför att , i samarbete med Sida, får i uppdrag att utveckla konstnärliga residens inom bistånds- politiken. Utredningen föreslår att tillförs för att finansiera satsningarna på nya residens. Konstnärernas roll i utvecklingssamarbetet I ett samarbetsprojekt med Sida 2011–2013 fördelade bidrag till kulturorganisationer som verkar i biståndsländer. och fick därefter uppdraget att i interna- sammanhang främja kulturens roll för yttrandefrihet och demokratisering. Stödet till renodlade kulturprojekt har överlag minskat kraftigt sedan ett tiotal år tillbaka och kulturinsatser integ- reras oftare i bredare satsningar på demokrati och mänskliga rättigheter. tar kulturen en allt större plats i samhället även i länder med odemokratiskt styre, särskilt i samband med digi- taliseringen. Utredningen anser att det tydligare ska betonas att konst och konstnärer är viktiga även inom andra områden än kulturområdet och att de har en betydelsefull roll i bl.a. demokratiseringspro- cesser. Rätten till kulturella uttryck och en kulturell mångfald är en viktig del i arbetet med att stärka yttrandefriheten. Utredningen föreslår därför att , , och får ett gemensamt uppdrag att samverka för att främja konstnärernas roll i utvecklingssamarbetet. Utredningens bedömningar och förslag 9.4.6Offentliga inköp av konst Förslag: När det offentliga bygger bör motsvarande en procent av byggkostnaderna avsättas för satsningar på offentlig konst. En enprocentregel bör dock kunna vara flexibel och anpassas till de förutsättningar som råder i enskilda projekt. För att långsiktigt ska få bättre förutsättningar att hävda enprocentsnivån på konstnärliga satsningar i den offentliga miljön omfördelas 10 miljoner inom anslag för ändamålet 2019 och 2020. De statliga fastighets- bolagens ansvar för en enprocentregel ska framgå av regeringens ägardirektiv till dem. Kunskaperna om vilka upphandlingsregler som gäller vid in- köp av bildkonst för gestaltning av offentliga miljöer bör för- bättras. Statliga, landstingskommunala och kommunala myndig- heter bör i ökad utsträckning inhämta råd och stöd av Upp- handlingsmyndigheten. Redan i ett tidigt skede av kulturpolitikens framväxt skapades en modell för en konstnärspolitik som utgick från att offentligt stöd kunde ges genom att det offentliga förvärvade konst till sina egna verksamheter. Enprocentregeln, som utgör en viktig del av konstekonomin, stärkte konstnärers inkomster, de offentliga mil- jöernas gestaltning förhöjdes och samtida konstuttryck nådde en ny och bredare publik. Till skillnad från stipendier var här förut- sättningen att det fanns en tydligt formulerad motprestation. Enprocentregeln innebär att cirka en procent av budgeten för ett byggprojekt avsätts till konstnärlig gestaltning i offentligt byg- gande.32 Syftet med regeln är att skapa tydliga förutsättningar och goda villkor för konsten i planering och byggande av offentliga 32 Inom den offentliga konsten skiljer man traditionellt mellan fast och lös konst. Den fasta konsten är i normalfallet beställd för sin plats och i juridisk mening en del av fastigheten. Den lösa konsten kan vara platsspecifik, i första hand tillfälliga installationer, men är oftast inköpt och placerad i lokalerna utan att tillhöra fastigheten. En enprocentregel kan antingen tilllämpas för att finansiera enbart fast konst i ett projekt, men även för att beräkna kost- naden för både fast och lös konst. Olika aktörer använder regeln på olika sätt. Utredningens bedömningar och förslag Enprocentregeln har sedan den tillkom haft stor betydelse för konstnärers medverkan och konstens plats i utformningen av offentliga byggnader och miljöer. En tidig målsättning var att anslag skulle motsvara en procent av byggandet för statliga verksamheter. I och med den stora statliga fastighetsreformen 1993 som innebar att myndigheterna inte längre var begränsade till statliga fastighetsägare för sina lokalbehov uppstod en problematik kring hur statliga anslagsmedel kunde användas för den beställda, fastighetsanknutna konsten, i de fall myndigheterna hade icke- statliga hyresvärdar. Lösningen blev att grunden för de statliga insatserna inte längre skulle vara det statliga fastighetsägandet, utan bruket av miljön. Idén om en formell koppling mellan anslag och nivån på det statliga byggandet blev därmed också över- spelad. Däremot ansåg regeringen att ”en procent av den totala byggkostnaden är ett rimligt riktmärke för konstnärliga insatser i enskilda byggprojekt”.33 Enligt Konstnärsnämndens rapport regel utan undantag har många kommuner och landsting fattat egna beslut för att befästa och stärka enprocentregeln.34 Tillämpning och nivå varierar dock från kommun till kommun. Den vanligaste lös- ningen är att finansieringen sker genom att belasta aktuella bygg- projekt. Det faktum att det uppstått förändrade förhållanden inom den offentliga fastighetsförvaltningen vad avser ägandet av lokaler där det offentliga bedriver verksamhet bör inte leda till att satsningar på offentlig konst minskar. En enprocentregel bör kunna upprätt- hållas genom att resurser motsvarande en procent av det byggande som sker av eller för det offentliga tillförs för förvärv av offentlig konst. har ett brett verksamhetsområde, formu- lerat som att myndigheten har till uppgift att verka för att konsten blir ett naturligt och framträdande inslag i samhällsmiljön.35 Regeringen har i budgetpropositionen tillfört Konst- rådet för att främja samtidskonstens utveckling i landet, ett uppdrag som tidigare låg på Riksutställningar. 1996/97:3, s. 120. 34Konstnärsnämnden (2013). Ingen regel utan undantag. Enprocentregeln för konstnärlig gestaltning av offentlig miljö. 35Förordning (2007:1188) med instruktion för . Utredningens bedömningar och förslag gets historiska grund är att kompensera för det faktum att bild- konstområdet inte har länsinstitutioner av det slag som t.ex. har etablerats på teaterns och musikens område. Vidare tillförs Konst- rådet –2020 för att vara ett nav för kunskapsutveckling för offentlig konst samt ett stöd till lokala aktörer som arbetar med delaktighetsprocesser.36 Satsningen kopplar till det nya samverkansuppdrag som ges till , , och och som presenteras i propositionen Politik för gestaltad livsmiljö.37 Slutligen tillfördes anslag för Konstnärlig gestaltning av den gemensamma miljön (4:2) på för en bred satsning på den fria konsten. Av propositionen framgår också att regeringen avser att ge i uppdrag att, i samarbete med statliga fastighetsförvaltare, utarbeta ett metodstöd för hur upp till en procent av budgeten för ett byggprojekt, vid nybyggnation, om- eller tillbyggnad, kan avsättas till bild- eller form- konstnärlig gestaltning när staten bygger. Syftet med uppdraget är att stärka förutsättningarna för konstnärlig gestaltning när staten bygger. Idén om en enprocentregel har haft en stor pedagogisk kraft och betytt mycket för att generera ekonomiska medel till konstnärlig gestaltning. Utredningen delar flera aktörers bedömning att här ändå återstår en del innan regeln fått tillräckligt genomslag inom stat, landsting och kommuner. För statens del ligger huvudansvaret för finansieringen av en enprocentsnivå på det anslag som disponerar för förvärv av konst. Trots att medel nu tillförts detta an- slag bedömer utredningen att det inte är tillräckligt för att svara mot de uppgifter har i enlighet med sin instruktion. Därför föreslår utredningen att av de medel som tillförts förvaltningsanslag 4:1, förs över till anslaget 4:2 Konstnärlig gestaltning av den gemensamma miljön. Syftet är att ska få bättre förut- sättningar att hävda den enprocentsnivå på konstnärliga satsningar i den offentliga miljön som varit den ursprungliga målsättningen för verksamheten. bör det stå myndigheten fritt att i en- 36Budgetpropositionen 2018 (prop. 2017/18:1, utg.omr. 17), s. 38. 2017/18:110, s. 24. Utredningens bedömningar och förslag skilda projekt avgöra vilken budgetnivå som är lämplig med avse- ende på miljöns förutsättningar och bruk. Vidare föreslår utredningen att det ska skrivas in i regeringens ägardirektiv till statliga fastighetsbolag som , , och att bolagen i sitt byggande ska tillämpa en enprocentregel för offentlig konst. Kompetens om offentlig upphandling Som framgår av kapitel 8 hanteras upphandlingen av bildkonst till offentliga miljöer på olika sätt i enlighet med lagen om offentlig upphandling (). En modell innebär att den upphandlade instansen använder det undantag som finns i lagen och som möjliggör en direktupphand- ling utan föregående annonsering. En annan modell innebär att den upphandlande instansen använder öppna utlysningar. På båda sidor finns det starka uppfattningar om den egna modellens fördelar och om den andras nackdelar. Det har också utvecklats en ordning där direktupphandlingar ofta överklagas. Bakgrunden är att förhandlat förfarande utan föregående annon- sering får användas om det som ska upphandlas av tekniska skäl eller är en unik konstnärlig prestation eller med skydd av ensamrätt endast kan tillhandahållas av en viss leverantör. Undantagen tar sikte på situationer där det bara finns en möjlig leverantör av det som den upphandlande myndigheten vill köpa. För att förfarandet ska vara tillåtet måste det vara uteslutet att någon annan leverantör än den man vänder sig till kan uppfylla myndighetens behov.38 När det gäller konstnärliga prestationer kan det handla om att en myndighet vill köpa ett unikt originalverk och då är undantaget tillämpligt. Det krävs dock att den upphandlande myndigheten kan visa varför bara en leverantör kan leverera det verk som efterfrågas. Vid upphandling av konst kan en upphandlande myndighet även vilja välja leverantör utifrån en estetisk bedömning. Det kan vara svårt att avgöra om ett anbud är ekonomiskt mer fördelaktigt än ett annat, och frågan om det finns ett annat, likvärdigt, konstverk kan 38 6 kap 12–19 §§ . Utredningens bedömningar och förslag ofta inte bestämmas annat än utifrån myndighetens subjektiva upp- fattning. I dessa fall kan i stället öppna utlysningar i form av pro- jekttävlingar enligt 18 kap. vara aktuella. En projekttävling är inget egentligt upphandlingsförfarande utan en transparent urvals- process. Genom annonsering infordras tävlingsbidrag som sedan bedöms av en jury och en vinnare utses. Tävlingen bör öppna för högre grad av estetisk och konstnärlig bedömning. I ett efterföl- jande led får vinnaren direkttilldelas kontraktet. är komplicerat och en rad frågor kan inställa sig när val av upphandlingsform ska göras. Kunskaperna om de regler som gäller och de möjligheter och fördelar som upphand- lingar ger måste ökas hos statliga, landstingskommunala och kom- munala myndigheter när det gäller upphandling av konst. inrättades 2015 och har det samlade ansvaret för att utveckla, förvalta och stödja den upphandling som genomförs av upphandlande myndigheter och enheter. Myndighe- ten ska verka för en rättssäker, effektiv och socialt och miljömäs- sigt hållbar upphandling till nytta för medborgarna och närings- livets utveckling. uppdrag är bl.a. att bidra till att offentliga upphandlingar planeras, genomförs, följs upp och utvärderas på ett ändamålsenligt sätt. Upphandlingsmyn- digheten ska på olika sätt ge stöd till upphandlande myndigheter, enheter och leverantörer. För att minska osäkerheter om lagens möjligheter och begräns- ningar och att verka för en minskning av antalet överklaganden är det angeläget att statliga, landstingskommunala och kommunala myndigheter och instanser i ökad utsträckning utnyttjar möjlig- heterna att få stöd av vid inköp av bild- konst för gestaltning av offentliga miljöer. Det bör i sammanhanget framhållas att även om formen för upphandling på många sätt är viktig är ändock det mest centrala för konstnärernas försörjning att den offentliga sektorn ökar sin efter- frågan på konstnärlig gestaltning. Utredningens bedömningar och förslag 9.4.7Konstens behov av mellanhänder Förslag: Konstens behov av mellanhänder har ökat, inte minst på grund av digitaliseringen. De strukturer som finns bör på olika sätt stärkas och kompletteras. Ett statsbidrag införs för en försöksverksamhet med en allians för konstnärliga upphovsmän –2022. ges i uppdrag att utreda de närmare förutsättningarna att etablera en allians för upphovsmän samt lämna förslag om försöksverksamhetens närmare utformning. För försöket till- förs en ekonomisk ram på . Uppdraget till centrumbildningarna att arbeta med arbets- förmedling samt kompetensutveckling av sina medlemmar ska förstärkas genom ökade möjligheter för dem att delta i lokala och regionala konstnärliga noder. Genom ett ökat samarbete med landsting och regioner skapas möjligheter för fler konstnärer att kunna bo och verka i hela landet. Det statliga anslaget till centrumbildningarna tillförs ytterligare 2020. Mellanhänderna spelar en central roll för konstnärers möjligheter att nå marknaden. Även om allt fler konstnärer är företagare, är det som regel i verksamheter där marknadsföringen och affärs- uppgörelsen kommer i andra hand efter det konstnärliga arbetet. En mellanhand kan på konstnärens uppdrag på olika sätt hantera dessa uppgifter och även bidra till att konstnärerna får skäligt betalt för sitt arbete. Med en vidare förståelse av mellanhandsfunktionen kan gallerister, bokförlag och konstcurators räknas dit, och ibland utgör de flera led mellan konstnär och marknad. Här finns både etablerade och befästa strukturer och nya aktörer. som bedömningen är att behovet av mellanhänder har ökat har digitaliseringen också inneburit att det uppstått nya möjlig- heter för konstnären att upprätta en mer direkt relation till sin publik och marknad. På olika områden av det konstnärliga fältet ser mellan- händers funktion olika ut, beroende på sådant som grad av inter- nationalisering, institutionsstrukturer och andra specifika omständig- heter. Om hela kedjan från konstnär till publik ska beskrivas kan även kulturinstitutionerna, konstbildningen och den offentliga kritiken beskrivas som mellanhand. Vissa mellanhänder agerar som sagt med konstnären som uppdragsgivare, andra på uppdrag av arrangörer, Utredningens bedömningar och förslag kommersiella aktörer eller publiken. Konstnärernas egna organi- sationer och centrumbildningar har också en viktig förmedlande roll. Spridningen av konst genom studieförbunden och andra konst- bildande aktörer har förändrats . Ett flertal av de konstbildande aktörerna har tvingats minska sin verksamhet, vilket i förlängningen påverkar konstnärernas arbetstillfällen, men även den allmänna konstbildningen i samhället i stort. En parallell förändring som är föremål för återkommande diskussioner är att det ges ett minskat utrymme i offentligheten för en kvalificerad kritik som även det riskerar att leda till en minskad förståelse för konst och en ökad distans mellan konstnärerna och deras publik. All konst är inte tillgänglig, utan kräver ofta förkun- skaper hos publiken. När det förmedlande ledet försvagas riskerar det att uppstå en negativ spiral där ett ökat avstånd mellan konst och publik i förlängningen också försvagar konstnärernas försörjnings- möjligheter. Vad som är än värre är att den kvalificerade konsten i denna process på ett mer grundläggande sätt kan tappa i samhällelig legitimitet när det gemensamma samtalet om konsten tystnar. Frågan om konstbildningen och den professionella konstkritiken måste därför ses som en integrerad del av konstnärspolitiken. En särskild kategori av mellanhänder är de allianser som etable- rats för utövande konstnärer på scenkonstområdet. Allianserna stärker de anslutna konstnärernas ställning på arbetsmarknaden. Utredningen ser en möjlighet att utveckla denna modell med en ny allians för konstnärliga upphovsmän. En allians för konstnärliga upphovsmän Den så kallade alliansmodellen skapades i och med inrättandet av . Det finns tre allianser inom konstområdena musik, teater och dans. Gemensamt för de tre allianserna är att de anställer frilansande utövare som är konti- nuerligt yrkesverksamma samt verkar inom offentligt stödda verk- samheter. Alliansmodellen bygger på att de som anställs är de mest yrkesverksamma inom sina områden. Utöver villkoret att de som antas ska ha arbetat med verksamhet som omfattas av offentligt kulturstöd görs ingen kvalitetsbedömning eller behovsprövning vid ansökan. Utredningens bedömningar och förslag Allianserna arbetar aktivt med kompetensutveckling och för- medling för att öka de anställdas möjligheter till fler arbeten. Ju mindre de är i tjänst hos allianserna desto mer ekonomiska medel frigörs för att anställa fler frilansare. Anställningsformen är rent formellt en tidsbegränsad anställning men avviker dock i praktiken från vad som traditionellt menas med en sådan. Detta gäller i syn- nerhet för de anställda som har omfattande engagemang som fri- lansande utövare. För dessa utövare kan alliansanställningen mycket väl löpa under hela den resterande yrkeskarriären. Av dessa skäl har alliansanställningen kallats för en tredje anställningsform. Allians- modellen premierar de skådespelare, dansare och musiker som kan försörja sig på sitt yrke, och ska principiellt sett inte samman- blandas med a-kasseersättning eller stipendier. Erfarenheter från de tre allianserna är goda. De främjar den kul- turella utvecklingen genom att viktiga konstnärskap kan bibehållas och utvecklas. De skapar också ökad trygghet för konstnärerna. Anställningarna möjliggör en kontinuitet i yrket i form av regel- bundna inkomster, kompetensutveckling och förmedling. Allian- serna främjar arbetsmarknaden för frilansande konstnärer genom samarbeten och nätverk, genom att stimulera utveckling och rör- lighet såväl nationellt som internationellt och genom att öka kun- skaperna om arbetsmarknaden. Anställningen omfattas av social- försäkringssystemen och kollektivavtal. De anställda får därigenom trygghet vid sjukdom, betald semester, betald föräldraledighet, tjänstepension m.m. Det medför en stabilitet i såväl den privata som den yrkesmässiga tillvaron. De tre allianserna omfattar enbart utövande konstnärer. För konstnärliga upphovsmän finns ingen motsvarande lösning. har det dock i olika sammanhang diskuterats möjligheten att inrätta allianser även för upphovsmän. Frågan har aktualiserats i riksdagsmotioner och från intresseorganisationers sida. Förutsätt- ningarna för en allians för upphovsmän skiljer sig dock i flera avse- enden från de som gäller för utövande konstnärerna. Deras uppdrag har en helt annan karaktär och det är inte uppenbart vilka parter som kan teckna avtal och vara huvudmän för en sådan allians. Utredningens bedömningar och förslag I den totala konstnärsgruppen finns det betydligt fler upphovsmän än utövare. uppskattar omfattningen av respektive kategori utifrån den population man har i sina inkomst- undersökningar räknar man med cirka 20 000 upphovsmän och knappt 9 000 utövare. I tabell 9.1 redovisas antalet utövare inom de tre områden som har egna allianser, antalet anställda i respek- tive allians och den andel som det motsvarar av det totala antalet i respektive grupp. Källa: och respektive allians. Av totalt knappt 9 000 utövare står musiker, sångare och musikal- artister för , skådespelare för och dansare för . Ser man till andelen i respektive grupp som är anställd i en allians är bilden omvänd. Antalet anställda i de tre allianserna har successivt ökat. Vid de ansökningstillfällen som funnits har inte alla som levt upp till kriterierna av resursskäl kunnat erbjudas en anställning. Det finns sålunda utrymme för en ytterligare ut- byggnad av de nuvarande allianserna. är det enligt utred- ningen ett större problem både konstnärspolitiskt och trygghets- mässigt för enskilda att hela gruppen med upphovsmän inte har möjlighet att få en alliansanställning. Utredningen anser därför att det bör prövas om det går att utveckla en alliansmodell för upp- hovsmän. I tabell 9.2 redovisas hur det totala antalet upphovsmän fördelas på olika grupper. Det finns en överlappning i den meningen att många konstnärer är både utövare och upphovsmän, t.ex. skådespe- lare–regissör och dansare–koreograf. I statistiken kan dock bara en 39 Omfattar instrumentalister, sångare, musikalartister och dirigenter. Utredningens bedömningar och förslag Uppgifterna i tabellen bygger på den indelning mellan upphovsmän och utövare gjorde för Inkomstundersökningen 2014. Källa: inkomstundersökning 2014. Den största gruppen finns på bild- och formområdet och ord- området, dvs. områden där man inte skiljer på upphovsmän och utövare på det sätt som gäller på musik-, dans-, teater- och film- områdena. Utredningen bedömer att det skulle vara ett värdefullt tillskott till konstnärspolitiken med en allians för upphovsmän. Som framgår av tabell 9.2. finns ett stort antal upphovsmän inom vitt skilda konst- områden. Det kan bl.a. av den anledningen vara svårt att utan en djupare analys avgöra hur en allians för upphovsmän skulle kunna läggas upp. Utredningen har inte grund för att gradera behovet av en alliansmodell bland de olika grupperna av upphovsmän eller för Utredningens bedömningar och förslag att bedöma de praktiska förutsättningarna för att inrätta allianser på alla områden. En modell är då att man börjar i mindre skala med en försöks- verksamhet. Utredningen ser några möjliga ingångar för hur en successiv uppbyggnad skulle kunna ske. En är att utgå ifrån en bred grupp av upphovsmän. En annan att titta på upphovsmän som hör till samma sfär som de nuvarande scenkonstallianserna och där- igenom administrativt skulle kunna knytas till någon av dem. Ett sådant upplägg tar vara på erfarenhet från verksamheten med ut- övare och det går sannolikt snabbare att etablera en ny allians. Utredningens förslag är att regeringen uppdrar åt att utreda de närmare förutsättningarna att etablera en allians för upphovsmän samt lägga förslag om en försöksverksamhet som bör starta och pågå .