sou · H6B314 · 2018-02-28 00:00:00 — registrerar inte begäran om prövning av beslut efter brottskod och kan därför inte uttala sig om hur många som avser brott mot bi- dragsbrottslagen.22 för statistik på överpröv- ningar av åklagarbeslut utifrån olika brottstyper. I gruppen ”bedrä- geri/förskingring” ingår brott mot bidragsbrottslagen, men de kan inte skiljas ut från övriga brott inom gruppen. Hur många av åklagar- myndighetens prövningar av polisbeslut som avser bidragsbrott går inte heller att läsa ut, eftersom dessa inte registreras på ett sätt som gör detta möjligt.23 Det går därför inte att ta reda på i vilken ut- sträckning som beslut i fråga om bidragsbrott ändras med mindre än att granska varje enskilt beslut. Detta är enligt vår mening inte en tillfredställande ordning. 6.11Lagen om underrättelseskyldighet – tillämpningsproblem och delvis bristande rutiner Kartläggningen visar att samtliga myndigheter och majoriteten av de a-kassor som svarat på vår enkät har rutiner som beskriver när underrättelser ska skickas och särskilda blanketter för ändamålet. CSN har utarbetat nya rutiner , både för att skicka och hantera mottagna underrättelser och tog fram bl.a. rutiner och exempel . Merparten för statistik över underrättelserna, men i flera fall först relativt Enligt kartläggningen för och statistik över antalet underrättelser. Även CSN och Kronofogde- myndigheten har tillgängliga siffror, men först Riksåklagarens riktlinjer Överprövning och annan prövningsverksamhet (RåR 2013:01) senast uppdaterad . Slutsatser av vår kartläggning och /2015 och framåt. Pensions- myndigheten för ingen statistik och Arbetsförmedlingen inte någon regelmässig sådan. De siffror som Arbetsförmedlingen har tillgäng- liga kommer från flera olika kontor och är därför enligt myndig- heten till viss del osäkra. När det gäller arbetslöshetskassorna har tre av de fem som svarat angett att de för statistik eller i vart fall kan söka fram antalet underrättelser, medan två inte registrerar hur många som skickas eller tas emot. En av fem svarande kommuner registre- rar hur många underrättelser de fått ta emot. CSN konstaterar att tillämpningen av lagen varit bristfällig. När lagen infördes följdes effekterna upp, men det är enligt CSN oklart när myndigheten sedan slutade föra statistik och om den sparats. Även har tagit ett omtag på sina rutiner och beslutade att diarieföra antalet underrättelser sedan man uppmärksammat att det inte längre var vanligt att myndig- heten skickade sådana. Diarieföring blir då ett sätt att vid behov kunna följa upp om anmälningar sker. Antalet underrättelser visar att lagen inte fått fullt genomslag Det är naturligtvis inte möjligt att slå fast någon önskvärd nivå för hur många underrättelser som bör skickas eller tas emot. Klart är emellertid att antalet underrättelser säger något om vilket genom- slag lagen har fått. Bland kommunerna i vår kartläggning är det en genomgående uppfattning att de myndigheter som är skyldiga att skicka underrättelser inte tillämpar den fullt ut, eftersom det borde ha resulterat i fler underrättelser. En kommun har fått ta emot en enda underrättelse under de som lagen varit i kraft. Men låga siffror kan också bero på att underrättelserna inte diarieförs på rätt sätt, dvs. att det skickas fler än vad som faktiskt registreras. Det menar , som konstaterar att verket enligt sta- tistiken skickat mellan 0 (2015) och 9 (2017 till och med maj) men mottagit mellan 28 (2016) och 115 (2015). Att informationsinsat- ser och ett strukturerat arbete med underrättelseskyldigheten kan öka antalet anmälningar har sett. Där gick antalet från 317 (2014) till 1 109 (2016) efter att man 2014/2015 tagit fram ruti- ner, informerat om skyldigheten internt och utsett kontaktpersoner. Slutsatser av vår kartläggning Det följs sällan upp om underrättelserna leder till någon åtgärd Merparten av de svarande aktörerna får eller lämnar ingen åter- koppling på vad underrättelserna lett till. gör det, men enbart om den anmälande myndigheten begär det och CSN diskuterar om en sådan rutin ska införas. CSN är den enda svarande myndigheten som har beskrivit vad deras mottagna under- rättelser lett till. Av de 43 som togs emot hade en fel- aktig utbetalning skett i tio fall. Av dessa hade hälften redan upp- täckts och utretts av CSN, medan fem alltså var nya ärenden. Av de 22 underrättelser som hunnit komma in när CSN svarade på enkäten hade tre visat sig röra felaktiga utbetalningar om , tidigare okända för CSN. Den kommun som fått ta emot en underrättelse totalt har angett att den ledde till polis- anmälan om bidragsbrott. Kartläggningen har visat att sekretessbestämmelserna inom social- försäkringen och hindrar myndigheterna från att åter- koppla på individnivå. betonar att uppgifterna om en persons rätt till ersättning troligen skulle omfattas av sekre- tess samt att varje begäran om utlämnande skulle behöva prövas vilket blir tidskrävande och leder till administrativt arbete. Där- emot skulle återkoppling kunna lämnas på en aggregerad nivå, där man beskriver att av 100 underrättelser från er myndighet har X lett till detta resultat. Den vanligaste situationen är alltså att myndigheterna inte kän- ner till i vilken utsträckning underrättelserna leder till ändrade be- slut eller andra åtgärder som t.ex. polisanmälan för bidragsbrott hos den egna eller mottagande myndigheten. Det blir därför svårt att bedöma vilken effekt lagstiftningen fått för arbetet att motverka felaktiga utbetalningar. Som vi återkommer till nedan krävs ingen kunskap om t.ex. två förmåner kan betalas ut innan en underrättelse skickas, utan en misstanke om felaktigheter är till- räckligt. Myndigheterna riskerar därför att löpande skicka under- rättelser om fullt korrekta utbetalningar, vilket leder till merarbete hos såväl den skickade som mottagande myndigheten. Bristen på återkoppling gör då att arbetet riskerar att bli ineffektivt. Slutsatser av vår kartläggning Vissa åtgärder skulle kunna öka lagens genomslagskraft I tidigare forskning har Brå konstaterat att lagen skulle kunna an- vändas i större utsträckning. Då pekade Brå på att de utbildningsin- satser som genomfördes när lagen var ny fick antalet impulser att öka kraftigt (Brå rapporter 2016:9 och 2015:8). Enligt Brå fanns det återigen ett behov av sådana insatser, t.ex. att det behöver bli tyd- ligt för handläggarna vilka möjligheter som finns att lämna impul- ser om misstänkta fel. Liknande resonemang finns hos flera av de myndigheter i vår kartläggning som tagit ett omtag på sina rutiner, eller avser att göra större informationsinsatser. Brå konsta- terade att utmaningen är att beskriva exempel som är relevanta och uppkommer i deras arbete och vilken information de i så fall får lämna vidare. Behovet av information med konkreta exempel till de anställda återkommer i flera av svaren från myndigheterna i vår enkät. Vi instämmer i det behov som såväl myndigheterna som Brå sett, men konstaterar att mer utbildning bara skulle kunna lösa delar av problemet att underrättelseskyldigheten används i för låg utsträckning. Det handlar då om att öka kunskapen om att lagstift- ningen finns och hur man går till väga för att skicka underrättelser. Behovet av konkreta exempel är svårare att lösa. Lagstiftaren är tydlig med att den som skickar en underrättelse inte behöver ha särskild kännedom om bestämmelserna för att t.ex. kunna avgöra om två förmåner kan betalas ut samtidigt.24 Ett återkommande problem som lyfts i vår kartläggning är emellertid hur handläggaren ska kunna misstänka att det rör sig om en felaktig utbetalning utan sådan kunskap. CSN tror att motivationen skulle öka om det genom att ge handläggarna olika exempel blev tydligt när de ska skicka en underrättelse. Man efterlyser mer samverkan mellan berörda myn- digheter för att reda ut vilka stöd som kan kombineras för att på så vis undvika onödiga underrättelser. betonar i stället att det räcker med en misstanke om felaktigheter och att om lagen skulle ställa krav på vetskap om vilka ersättningar som kan kombineras skulle lagen i stort sett bli verkningslös. blir resultatet att den mottagande myndigheten får lägga tid och resurser på att utreda impulser som visar sig röra helt 24 Se prop. 2007/08:48, s. 23. Slutsatser av vår kartläggning Det beror ofta på okunskap om vilka er- sättningar och bidrag som går att kombinera. Enligt vad vi erfarit har det tidigare gjorts försök att konstruera scheman över vilka förmåner hos de olika myndigheterna som kan kombineras. Försö- ken har emellertid havererat på grund av att mängden förmåner gjort det svåröverskådligt. som lagstiftningen alltså säger att det inte ska krävas kunskap om vilka förmåner som kan kombi- neras, visar kartläggningen att det är just sådan information som efterfrågas av de som ska hantera underrättelserna i praktiken. Ett annat problem som lyfts i kartläggningen är att underrättel- serna skickas manuellt vilket blir tidskrävande och in- effektivt för såväl den mottagande som skickande myndigheten. Det saknas alltså ett gemensamt it-stöd för uppgiftslämnandet. Förväntningarna på vilka problem lagen kan lösa måste vara rimliga Det finns enligt vår mening en grundläggande utmaning med under- rättelseskyldigheten som inte kan åtgärdas med utbildningsinsatser eller ändrad lagstiftning. Lagen bygger på att en handläggare på en myndighet först ska upptäcka en misstänkt felaktighet som en annan myndighet eventuellt har begått och sedan underrätta den andra myndigheten om misstanken. I många fall förutsätter det, enligt vad som beskrivits i kartläggningen, att den anställde tar fram under- lag, fyller i blanketter, föredrar ärendet för sin närmaste chef som i sin tur fattar beslut. Som vi tidigare nämnt skickas underrättelserna manu- ellt och därefter ska underrättelsen hos vissa myndigheter även diarieföras. Det är enligt vår mening inte obetydliga krav att ställa i när många anställda upplever en pressad arbetssituation med höga krav på produktivitet. Att det dessutom finns en stor osäker- het bland många handläggare i vilka situationer man faktiskt är skyldig att skicka ett tips medför att det kan upplevas som enklast att avstå. Det finns heller ingen tydlig fördel för den enskilde hand- läggaren att rapportera en misstänkt felaktighet. Incitamentet för att skicka underrättelser blir då omsorg om välfärdssystemet i sin helhet. som underrättelseskyldigheten alltså är förknippad med stora utmaningar finns det på sina håll höga förväntningar på att lagstiftningen ska bidra till att identifiera felaktiga utbetalningar hos den egna myndigheten. Under vårt arbete har vissa myndig- Slutsatser av vår kartläggning heter gett uttryck för förhoppningen att om samtliga förmåner som myndigheten beslutar om skulle omfattas av anmälningsskyl- digheten skulle de få ta emot ett ökat antal underrättelser, som i sin tur skulle leda till att myndigheten upptäckte felaktiga utbetal- ningar i långt högre utsträckning än . Helt klart bidrar lagen till att myndigheter får vetskap om tidi- gare okända felaktigheter. Vi menar dock att de utmaningar som beskrivits i tidigare avsnitt gör att myndigheterna i första hand måste säkerställa att det egna kontrollsystemet är så effektivt och träffsäkert som möjligt. Myndigheterna måste sammantaget ha rim- liga förväntningar på i vilken utsträckning anmälningsskyldigheten kan leda till att upptäcka felaktiga utbetalningar och i förläng- ningen motverka bidragsbrott inom den egna organisationen. Vi anser att de strukturella problem som är förknippade med anmälningsskyldigheten visar på behovet av att samköra myndig- heternas beslut om utbetalning. Den synpunkten har även framförts i kartläggningen. Vi instämmer därför i den bedömning som senast gjordes i betänkandet Kvalificerad välfärdsbrottslighet – förebygga, för- hindra, upptäcka och beivra (SOU 2017:37) att en samordnad statlig utbetalningsfunktion bör inrättas efter att ha utretts i särskild ordning. I väntan på en sådan funktion finns det åtgärder som kan bidra till att tillämpningen av lagen om underrättelseskyldighet blir mer effektiv. Vår bedömning i den delen framgår av avsnitt 8.2.2. 7 En genomgång av rättspraxis Som ett led i vårt uppdrag att utvärdera lagstiftningen ska vi genom- föra en praxisgenomgång, alltså ta reda på hur domstolarna har be- dömt mål om brott mot bidragsbrottslagen. Genomgången har flera syften. Ett är att undersöka om det finns skäl att se över straffskalan för grovt bidragsbrott, ett annat om det finns några särskilda tolk- ningsproblem eller andra svårigheter när bestämmelserna i lagen ska tillämpas. Vi har också velat se om det i övrigt finns behov av att ändra hur lagstiftningen är utformad. I den delen har vi särskilt undersökt det vårdslösa brottet och hur kravet på grov oaktsamhet har bedömts i tiden efter ett avgörande från samt vad som beaktas när domstolen avgör om brottet är mindre all- varligt och därmed straffritt. Ett avsnitt belyser hur domstolarna behandlat farerekvisitet. Eftersom en vanlig uppfattning är att ut- redningar och mål om bidragsbrott läggs ned respektive ogillas i olika delar av rättskedjan, ofta på grund av att uppsåt eller grov oaktsam- het inte kan bevisas, har vi samlat ett antal avgöranden där detta varit skälet till en frikännande dom. Ett avsnitt behandlar hur domstolarna har hanterat invändningar som kan ha betydelse för den bedöm- ningen, som språkförbistring eller missuppfattning av vilka regler som gällt. Vi ger även exempel på fall där brister i utredningen lett till fri- kännande domar. Vår tanke är att detta kan vara ett stöd i arbetet hos såväl de anmälande som utredande myndigheterna. Hur har vi gått till väga? De avgöranden som finns med i sammanställningen är framför allt sådana rättsfall som vi har sökt fram i Bisnode InfoTorgs rättsdata- bas , men också rättsfall som på annat sätt kommit till vår kännedom. Sökningarna har med något undantag avsett av- göranden från hovrätterna och även ett fall från En genomgång av rättspraxis SOU 2018:14 (HD) huvudsakligen till . Sammanställningen gör inte anspråk på att vara fullständig. Vissa relevanta fall kan t.ex. ha filtrerats bort genom de sökord vi har valt. Andra fall kan ha utelämnats på grund av att vi av olika skäl har bedömt dem som mindre intressanta att redovisa. Det kan i sin tur bero på att det inte har varit möjligt att dra några säkra slutsatser av de bedömningar som gjorts i målet. Upplysningar om att en dom har fastställts eller ändrats i ett visst avseende, vilken part som har överklagat osv. tar sikte på det eller de brott som vi behandlar i referatet (om ett åtal har avsett flera olika brott). Domarna i samman- ställningen har vunnit laga kraft, dvs. kan inte längre överklagas, om inget annat särskilt anges. Vi har delat in framställningen under följande rubriker. •Hur bedöms kravet på grov oaktsamhet efter HD:s dom? •Är gärningen mindre allvarlig? Särskilt om straffvärde samt kravet på syste- matik och större omfattning •Bristande uppsåt – en genomgång av frikännande domar •Brister i utredningen som skäl till frikännande domar •Invändningar om språkförbistring, missuppfattning av regler och liknande Under varje rubrik finns en närmare redogörelse för vilken typ av fall som refereras och i förekommande fall hur sökningen gjorts. 7.1Hur bedöms kravet på grov oaktsamhet efter HD:s dom? HD har i ett avgörande prövat gränsen för vad som anses som grovt oaktsamt i bidragsbrottslagens mening (se rättsfallet NJA 2013 s. 369 som redovisas nedan). Mot bakgrund av HD:s ställningstagande ifrågasättes i våra direktiv om utformningen av bestämmelsen om vårdslöst bidragsbrott är ändamålsenlig i förhållande till bl.a. den En genomgång av rättspraxis enskilda förmånstagarens ansvar för att alla efterfrågade uppgifter lämnas och att de är korrekta. Vi har därför fått i uppdrag att se över bestämmelsens utformning. Ett naturligt led i det arbetet har varit att undersöka hur frågan om den tilltalade har varit grovt oaktsam har bedömts i tiden efter HD:s avgörande. Vid sökningen har orden ”vårdslöst bidragsbrott grov* oakt- sam*” använts och den har omfattat avgöranden från och med den NJA 2013 s. 369 IS åtalades för bidragsbrott, alternativt vårdslöst bidragsbrott med påstående om att hon uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnat oriktiga uppgifter till en kommun genom att vid ansökan om för- sörjningsstöd undanhålla inkomstuppgifter i form av skatteåter- bäring. IS hade därigenom oriktigt fått utbetalt i för- sörjningsstöd, vilket hon inte har varit berättigad till. I ansökan om försörjningsstöd redovisade inte IS att hon fått skatteåterbäring med . Blanketten innehöll en särskild rad för uppgift om belopp och utbetalningsdag för det fall sökanden hade fått överskjutande skatt. Underlåtenheten ledde till att kommunen felaktigt beviljade henne försörjningsstöd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453). Frågan var om underlåtenheten att redovisa fullständiga uppgifter skulle bedömas som grov oaktsam- het i bidragsbrottslagens mening. Tingsrätten dömde IS för vårdslöst bidragsbrott. IS överklagade domen, men hovrätten beslutade att inte med- dela prövningstillstånd. Efter att HD meddelat tillstånd till målets prövning i hovrätten fastställde hovrätten tingsrättens dom. Efter att domen överklagats friade från brottet. Efter att ha redogjort för förarbetenas syn på de krav man bör kunna ställa på förmånstagaren i samband med ansökan eller utbetalning (p. 5 i domen och prop. 2006/07:80, s. 49 f.) gick HD in på frågan vilka gärningar som enligt förarbetena i första hand kan anses som grovt oaktsamma, nämligen sådana där förmånstagaren har lämnat mer påtagligt felaktiga uppgifter som är grundläggande för rätten till en 1 HD:s dom i NJA 2013 s. 369 meddelades detta datum. En genomgång av rättspraxis förmån eller för förmånens storlek. Det kan gälla avsevärt felaktiga inkomstuppgifter eller uppenbart felaktiga uppgifter om boende-, familje- och arbetsförhållanden som medför eller kan medföra fel- aktiga utbetalningar. Straffansvar för grovt oaktsamma gärningar bör i första hand förbehållas sådana beteenden som är ett utslag av medveten oaktsamhet, men det är inte uteslutet att beteckna även en omedveten oaktsamhet som grov (se a. prop., s. 97 och punk- terna 6–7 i domen). HD konstaterade att det i förarbetena angavs beträffande fall då förmånstagaren har underlåtit att anmäla ändrade förhållanden, att utrymmet för att bedöma en omedveten oaktsamhet som grov är begränsat. Om en förmånstagare inte har misstänkt att det uppkommit en anmälningsskyldighet bör han eller hon i regel inte anses ha varit grovt oaktsam (se a. prop., s. 84). HD övergick sedan till bedömningen i det aktuella fallet. hade innan hon ansökte om försörjningsstöd fått till- baka på skatten och var väl medveten om detta. Hon hade tidigare ansökt om försörjningsstöd hos kom- mun. Blanketten för ansökan om försörjningsstöd innehöll en särskild rad för uppgift om belopp och utbetalningsdag för det fall sökanden hade fått överskjutande skatt. har berättat följande. Hon och hennes pojkvän ansökte om för- sörjningsstöd. Det var pojkvännen som fyllde i blanketten. Hon tit- tade inte så noga på blanketten innan hon skrev under. Hon visste inte att man skulle redovisa överskjutande skatt. Hon kan inte minnas att hon såg en ruta på blanketten för redovisning av överskjutande skatt och kan inte heller minnas att någon sagt till henne att en sådan åter- betalning skulle redovisas. Den informationen fick hon först när hon hade flyttat till kommun. Hon tog då med sig slutskattsedeln och utbetalningsavin när hon ansökte om försörjningsstöd. – Det finns inte någon anledning att ifrågasätta det som I.S. Av utredningen i målet framgår inte att I.S. kände till att hon var skyldig att redovisa den överskjutande skatten. Det är därmed inte heller visat att hon insåg risken för att de uppgifter hon lämnade var oriktiga. Det var alltså inte fråga om någon medveten oaktsamhet. var emellertid oaktsam när hon undertecknade blanketten utan att läsa igenom den ordentligt och utan att kontrollera om skatte- återbäringen skulle redovisas. Utrymmet för att bedöma den oaktsam- heten som grov måste dock anses begränsat (jfr a. prop., s. 84). Mot den bakgrunden och med hänsyn till IS:s bristande erfarenhet i ekono- miska frågor kan hon inte anses ha gjort sig skyldig till grov oaktsamhet i bidragsbrottslagens mening när hon underlät att lämna uppgift om skatte- återbäringen. Åtalet och skadeståndstalan ska därför ogillas. En genomgång av rättspraxis , dom i mål B 9910-12 HD åtalades för bidragsbrott, alternativt vårdslöst bidragsbrott, för att han två gånger lämnade oriktiga uppgif- ter till en a-kassa genom att uppge att han varit arbetslös trots att han fått föräldrapenning och på så sätt orsakat att en ekonomisk förmån felaktigt betalats ut med ett belopp om , alter- nativt orsakat fara för detta. HD medgav att han ansökt om och fått bidrag enligt vad som påståtts och att det var grovt oaktsamt, men förnekade att han agerat med uppsåt. Tingsrätten ansåg att gärningen var mindre allvarlig och ogillade åtalet. Efter överklagande ändrade hovrätten tingsrättens dom och dömde HD för vårdslöst bidragsbrott.2 Hovrätten ansåg att HD varit grovt oaktsam av följande skäl. Av utredningen framgick att det klart och tydligt följde av de s.k. kassakorten att även uppgift om sjuk- och föräldrapenning skulle fyllas i. HD hade inte fyllt i att han var föräldraledig och inte heller tagit reda på om hans uppgift om att han varit arbetslös stämde. Han hade också före signeringen fått upplysning bl.a. om att han genom denna försäkrade att lämnade uppgifter var sanna och inga förutsättningar ändrats, att han varit arbetslös och velat och kunnat arbeta den tid han inte markerat annat samt att han inte hade fått någon annan form av ersättning. När han inte fyllde i uppgiften om föräldraledigheten eller tog reda på om han ändå hade rätt till er- sättning från a-kassan var HD medvetet oaktsam. Denna oaktsam- het skulle bedömas som grov. Hovrätten för , dom i mål B 1017-13 CQ åtalades för vårdslöst bidragsbrott med påstående om att han vid ansökningar om försörjningsstöd lämnat felaktiga uppgifter genom att han inte uppgett att han fått utbetalt från ett försäkringsbolag och på så sätt orsakat att han bl.a. fått utbetalt för mycket i försörjningsstöd. 2 Efter att åklagaren justerat gärningsbeskrivningen omfattade åtalet i hovrätten bara vårds- löst bidragsbrott. En genomgång av rättspraxis Av utredningen framgick att CQ, som varit föremål för olika in- satser från försörjningsenheten sida under innan hän- delsen, inte redovisat den utbetalda ersättningen till försörjnings- enheten samt att han på direkta frågor från socialsekreteraren först förnekade att han fått försäkringsersättning och också vägrade låta henne kontrollera om en eventuell utbetalning skett. Följande månad redovisade CQ ersättningen. Hans förklaring var att han inte upp- fattat den som inkomst i detta sammanhang. Tingsrätten dömde CQ för vårdslöst bidragsbrott. Efter över- klagande ändrade hovrätten tingsrättens dom och ogillade åtalet. Hovrätten tog bl.a. fasta på att försäkringsersättningen utbetalades eftersom försörjningsenheten tidigare beviljat honom bistånd för att teckna en tilläggsförsäkring, som gav rätt till den aktuella ersätt- ningen. Därför var det inte självklart att CQ misstänkte att det skulle redovisas som inkomst. Sammantaget menade hovrätten att CQ varit oaktsam, men att det inte var fråga om medveten oakt- samhet. Med beaktande av det begränsade utrymmet för att bedöma en omedveten oaktsamhet som grov och den utbetalade försäkrings- ersättningens speciella karaktär ansåg hovrätten att han inte varit grovt oaktsam i bidragsbrottslagens mening när han underlät att lämna uppgifter om försäkringsersättningen. Hovrätten hänvisade till NJA 2013 s. 369. , dom i mål B 1456-13