sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — Detta återspeglas i mediarapporteringen; de som till exempel strider med våldsbejakande extremistiska organisationer reser inte sällan från socialt utsatta områden; exempelvis och i och Vivalla i . Detta kan självklart bero på en eller flera framgångsrika rekryterare men väcker också frågan om det finns s.k. områdeseffekter som påverkar detta. Det finns en lång tradition att studera hur olika områden påverkar oönskade utfall såsom brotts- lighet och missbruk i samhället. Områdeseffekter kan definieras som en möjlig kausal effekt på ett specifikt utfall av att bo i ett område med vissa egenskaper. Detta anses litet förenklat bero på faktisk och upplevd trygghet, framåtanda, och så kallat socialt kapital. Dock har stora svenska studier där en av författarna () medverkat funnit att när hänsyn tas till faktorer som samvarierar med socio- ekonomisk position och bostadsområde, som familjära (genetiska och tidiga miljömässiga) störfaktorer eller ”confounders”, så minskar SOU 2017:67 Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … sambandet påtagligt mellan var man bor, det vill säga det socioekono- miskt avgränsade området, och generell våldsbenägenhet mätt som brottsmisstankar/domar (Sariaslan et al., 2013) eller den svåra psykia- triska störningen schizofreni (Sariaslan et al., 2015). Detta kan tolkas som att familje- och personlighetsmässiga, kognitiva och psykiska faktorer också påverkar varför personer i riskzon för att utöva våld, och eventuellt också för radikalisering och våldsbejakande extremism, oftare har koppling till vissa bostadsområden. Detta kontrasterar mot föreställningen att områdets egenskaper huvudsakligen skulle kunna vara frikopplade från de sårbarheter och förmågor som de som bor i området har. Gällande till exempel ”foreign fighters” ger sig enskilda individer sällan av ensamma för att strida. Det är i stället mindre grupper, kon- stellationer av personer med relationer sinsemellan; släkt eller vänner, som reser i nära anslutning till varandra (Rostami et al., 2017). Den familjära effekten skulle, via personlighetsegenskaper och kognitiv profil, kunna förklara varför vissa konstellationer av individer från sådana utsatta områden radikaliseras och åker iväg för att strida medan andra liknande konstellationer som trots att de lever under samma betingelser inte uppvisar denna utveckling. Detta ska inte förenklande misstas för att det skulle finnas en eller ett fåtal gener som gör att människor blir terrorister. Det handlar alltså i stället om en familjärt betingad benägenhet (genetisk genom många samverk- ande gener, se nedan, och tidig miljömässig) hos vissa individer att exempelvis vara mer risktagande och benägna att gå över gränser som måste sammanfalla med påverkansfaktorer från omgivningen för att personerna verkligen ska resa iväg för att strida. Således kan social påverkan mot radikalisering från vänner och familj eller en familjärt betingad sårbarhet var för sig vara otillräckliga för att medföra radika- lisering till en ”foreign fighter”, men de skulle i samspel kunna åstad- komma detta. Modern psykologisk, psykiatrisk och kriminologisk genetisk forskning är tydlig; många tiotals till hundratals genvarianter sam- verkar till det som blir en övergripande, oftast substantiell, genetisk effekt på mänskligt tänkande, affekter och beteenden. Var och en av dessa genvarianter har regelmässigt en klart begränsad riskpåverk- ande inverkan på hjärnans mycket komplexa funktioner; via signal- substanseffekter, cellgrupper och bansystem. Det är först när olika konstellationer av genvarianter tillsammans verkar riskhöjande som Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … påtagliga, meningsfulla effekter uppkommer. På detta sätt kan nära besläktade individer, som inte sällan bor nära varandra, vara mer lika varandra beträffande benägenheten att radikaliseras än individer som inte är nära besläktade men bor i samma område. Det kan handla om genetiska faktorer som ökar benägenheten till starkt känslomässigt engagemang, svagare emotionell stabilitet, upplevt utanförskap samt risktagande och gränsöverskridande. Om dessa genetiska påverkans- faktorer sedan får möjlighet att samverka med miljöfaktorer; sociala- och andra medieflöden, personliga erfarenheter, karismatiska rekry- terare och propaganda samt likasinnade kamrater kan radikaliser- ingen vara ett faktum. Strukturerade bedömningar av risk för våldsbejakande extremistiskt beteende och terrorism Bedömningar av risk för våldsbejakande extremism och terrorism är vetenskapligt ett ungt fält; endast ett fåtal beslutsstöd eller bedöm- ningsinstrument har utvecklats (se tabell 6.3) och deras praktiska an- vändbarhet och prediktiva förmåga är knappast alls säkerställd (, 2014; Scarcella, , 2016). Detta står i stark kontrast till det klart mer solida kunskapsläge och de över 120 bedömnings- instrument för generell brottslighet, vålds- och sexualbrott som ut- vecklats under (, 2010). Skill- naden beror bland annat på flera stora metodproblem med forskning kring riskbedömningar för våldsbejakande extremism och terrorism. Främst att det, som tur är, handlar om mycket ovanliga händelser (i jämförelse med andra vålds- och sexualbrott) och påtagliga svårig- heter med att validera, dvs. kvalitetssäkra, metoderna (, 2011). Ett fåtal retrospektiva eller tillbakablickande studier har under- sökt riskbedömningsinstruments träffsäkerhet i efterhand på enstaka kända terrorutövare (, 2013; Meloy & Genzman, 2016) eller på grupper av extremister (, 2016; Egan et al., Dessutom fokuserar huvuddelen av forskningen gällande bedömningar av våldsrisk risken för återfall i liknande handlingar. Existerande terrorforskning påvisar dock att mycket få individer som begår terrorhandlingar har gjort detta tidigare (, 2014), eller kommer att kunna återfalla. Det sistnämnda gäller mest uppenbart SOU 2017:67 Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … för så kallade självmordsbombare eller andra terrorutövare som om- kommer i samband med våldshandlingen, men även för andra ter- rorister som inte avlider vid händelsen (Bakker, 2006; Sageman, 2004; , 2014). (2014) lyfter fram vissa av de mer eller mindre korrekta grundantaganden som påverkar riskbedömningar vid extremism och terrorism. Främst understryker han att det nästan är omöjligt att sär- skilja individen från de politiska, sociala och målsättande kontexter eller sammanhang som individen befinner sig i. Vidare att det sällan är fallet att individens drivkrafter och mål alltid till överens- stämmer med de som utmärker den rörelse de anslutit sig till. menar också att intrapersonella eller individburna och sociala faktorer ofta inverkar starkt på varför enskilda personer ansluter sig till vålds- bejakande extremistiska miljöer, snarare än de alltid till fullo omfam- nar den specifika politiska eller religiösa kampen (, 2014). har flera olika beslutsstöd för bedömningar av risk för våldsbejakande extremism och terrorism utvecklats. I tabell 6.3 presenteras kortfattat de mest kända; Violent Extremism Risk Assess- ment 2 (; , 2009; , 2012), Extremism Risk Guidence 22+ (ERG 22+; , 2015), Extremist (ERS; , 2015), Identifying Vulnerable People (IVP; , , 2016) och Terrorist 18 (; Meloy & Genz- man, 2016). Som nämnts ovan har dock ingen av dessa något övertygande forskningsstöd. Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … Det vetenskapliga underlaget för riskbedömningsmetoder Några studier har retrospektivt undersökt hur väl riskbedömnings- instrument i efterhand fångar upp riskerna hos enstaka kända terror- utövare, dvs. där en individ eller grupp redan genomfört en terror- handling (Beardsly & Beech, 2013; Meloy & Genzman, 2016). Den första av dessa innefattade insamling och bedömning av information SOU 2017:67 Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … från öppna källor för fem terrorister; information som sedan användes för att skatta fallen med . Alla fem individer hade höga poäng på och en samstämmighetsbedömning (interbedömar- reliabilitetsanalys) visade att två skattare oberoende av varandra gav fallen likadan sammanfattande riskpoäng i av bedömning- arna (motsvarande en mycket bra kappa på 0,76) (Beardsly & Beech, 2013). Meloy och Genzman (2016) använde i efterhand på , militärläkaren som 2009 utförde Fort Hood-skjut- ningen och dödade 13 och skadade över 30 individer. Författarna understryker att inte ska användas till att predicera ensam- agerandes terroristers våldsanvändning, men menar också att instru- mentet kan guida insatser för individer som uppvisar liknande egen- skaper som ensamagerande terrorister gjort. Kvantitativa utvärderingar av riskbedömningsinstrument har gjorts av Meloy och (2016) och Egan et al. (2016). I den första studien tillämpades på 111 amerikanska och europeiska ensam- agerande terrorister. i gruppen ensamagerande ter- rorister hade minst 9 av 18 riskfaktorer, och ingen skillnad fanns i vilken typ av rörelser individerna ingick i (jihadism, nazism eller andra rörelser/ideologier). De som lyckats genomföra terrorattacker upp- visade mindre ofta varningssignaler innan händelsen och hade i mindre utsträckning varit beroende av sin omvärld för att kunna utföra attacken. Meloy och menade att hade lovande egen- skaper som möjligt riskbedömningsinstrument bland vissa terror- utövare. Egan et al. (2016) utgick från data från öppna källor för 182 terrorister som de identifierat genom Google-sökningar. Över- ensstämmelsen mellan bedömare var god till mycket god med ett kappamedelvärde på 0,80, dock var bortfallet av information för vissa av variablerna så högt som i något enstaka fall (i genom- snitt saknades information för 7 av 16 faktorer för varje undersökt terrorist). Resultaten antydde att IRA-anhängare, jihadister och ny- nazister hade statistiskt säkerställt högre riskpoäng än djurrätts- extremister och skolskjutare. Dock var effektstorlekarna måttliga beträffande prediktion av allvarlig våldsanvändning (Egan et al., 2016). En studie som presenterades på en internationell vetenskaplig konferens jämförde riskbedömningsmetoderna , Multilevel ; et al., 2013) och Historical Clinical Risk management version 3 (HCR-20 V3; et al., 2013). Resultaten tydde på att metoderna i stor utsträckning innefattade identiska Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … riskfaktorer, även om några ”items” var specifika för de olika meto- derna (, , , , 2016). Den mest omfattande utvärderingen av forskningsläget i fältet är en systematisk kunskapsöversikt med meta-analys (Scarcella, , 2016). Meta-analysen baserades på 37 studier av fyra olika riskbedömningsmetoder och visade att så gott som alla studierna bedömdes ha begränsat förklaringsvärde pga. metodologiska pro- blem. Endast hälften av studierna rapporterade tillräckliga uppgifter för att studien skulle kunna anses vara metodologiskt genomsynliga (transparenta), bara en tredjedel rapporterade psykometriska indika- torer för den utvärderade riskbedömningsmetoden. Detta är betydligt lägre än vad som setts i en systematisk kunskapsöversikt beträffande riskbedömningar för generella brott, och vålds- och sexualbrott (Fazel, , , 2012). Förslag på individbaserade riskfaktorer och metodgrepp för framtida forskning Vår s.k. narrativa översikt av vetenskaplig litteratur om personbase- rade risk- och skyddsfaktorer och riskbedömningar vid våldsbejak- ande extremism gav ett (förväntat) magert resultat. Kunskapsområ- det är relativt ungt och kan sägas vara påtagligt svårbeforskat. Ett stort antal av studierna saknar tillräckligt bra empiriska underlag. De är antingen utpräglat teoretiska till sin karaktär eller drar långtgående slutsatser om orsakssamband utifrån samvariation i ett fåtal ärenden. Storleken och sammansättningen av studerade urval av radikaliserade personer eller extremister problematiseras sällan. Exempelvis kan observerade skillnader mellan undersökta våldsbejakande extremister och de jämförelsegrupper som eventuellt finns, i stället för att åter- spegla orsaksfaktorer för radikalisering, snarare följa av att studie- subjekten är de som samhället upptäckt, som gripits av polisen, och som kunnat (finns i landet där forskaren verkar, har överlevt) och velat delta i studier. Kontroll- eller jämförelsegrupper är regelmässigt mindre väl matchade till studiesubjekten eller saknas helt, och proble- matisering eller försök att hantera störfaktorer (”confounders”) är för det mesta svaga eller obefintliga. rappor- terades att av publicerade studier tillförde ny kun- skap till fältet (, 2008) och att utgjordes av SOU 2017:67 Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … empiriska studier (Getos, 2009). I likhet med Scarcella och med- arbetare (2016) bedömer vi att det vetenskapliga underlaget för risk- bedömningar med systematiserade beslutsstöd som bäst är klart begränsat. Detta betyder inte att vi menar att de inte ska utföras. Säkerhetspolisen, och andra myndigheter måste praktiskt bedöma enskilda individers och gruppers risk för att genomföra terrorhandlingar. Men, för bättre träffsäkerhet och rätts- säkerhet behövs mer god forskning på området. Emellertid kan vi , utifrån existerande forskning om att förutse ovanliga händelser, förvänta oss att beslutsstöden kommer vara avsevärt bättre på att med någorlunda precision identifiera de som inte riskerar begå terrorhandlingar än de som kommer att göra det. Därmed måste sam- hällets rättsvårdande myndigheter förhålla sig till en relativt hög andel felaktigt utpekade ”högriskindivider”. Det vill säga personer som trots att beslutsstöd indikerar ”hög risk” aldrig kommer begå terror- brott oavsett om de blivit föremål för eventuella förebyggande in- satser eller inte. I stället för att satsa resurser på ett flertal mindre projekt föreslår vi att ekonomiska medel prioriteras till 2–3 större studier av generella och specifika riskfaktorer för utveckling av radikalisering och vålds- bejakande extremism. Dessutom, om detta är möjligt av metodmäs- siga skäl, förstås även av vilka risk/skyddsfaktorer som härutöver är kopplade till att enskilda individer går vidare till/avstår ifrån konkreta terrorhandlingar. De prioriterade studierna bör utformas för att mini- mera systematiska fel i urval och representativitetsproblem. Målet är att några sådana nya forskningsstudier, genom att smart och syste- matiskt hantera metodproblemen, kan bidra till bättre riskbedömningar och riktade förebyggande insatser mot radikalisering och våldsbejakande extremism. Studierna bör vara tillräckligt stora, ta hänsyn till huvudsakliga undergrupper motivationsmässigt (höger- extrema, vänsterextrema samt jihadister) och socialt (ensamagerande/ självradikaliserade respektive gruppbaserade) samt med pålitliga mät- ningar följa såväl riskindivider som omsorgsfullt utvalda jämförelse- grupper . Att samordna och följa upp subjekten i olika data- källor inklusive de unika, nationella, befolkningsbaserade registren angående skolresultat, hälso- och sjukvård, olyckor, självskadebeteen- den, läkemedelskonsumtion, social anpassning m.m. är centralt. För att uppnå åtminstone en del av detta är det närmast en förutsättning att studier som bygger på internationellt samarbete prioriteras. Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … A., & Bonta, J. (2010). The psychology of criminal conduct. New : Routledge. Atran, S. (2003): Genesis of suicide terrorism. Science, 299, 1534–1539. Bakker, E. (2006). Jihadi terrorists in Europe, their characteristics and the circumstances in which they joined the jihad. An exploratory study. Hague, the . Bakker, E., & De Graaf, B. (2010). Expert meeting papers. Hague, the : . Hague: ICCT. Beardsley, N. L., & Beech, A. (2013). Applying the violent extremist risk assessment () to a sample of terrorist case studies. , Conflict and , 5(1), 4–15. Bhui, K., , B., & , E. (2014). Might depression, psychosocial adversity, and limited social assets explain vulnerability to and resistance against violent radicalisation? PloS One, 9, e105918. Borum, R., & , R. (2016). The psychology of foreign fighters. Studies in Conflict & Terrorism, 3, 1–19. G., & Cox, A. (2011). Making terrorism risk analysis less harmful and more useful: Another try. Risk Analysis, 31(2), 193. Chermak, S., & Gruenewald, J. (2015). Laying a foundation for the criminological examination of right-wing, left-wing, and extremism in the . Terrorism and Political Violence, 27, 133–159. , J., , , , B., & , L. (2010). Guidance for identifying people vulnerable to recruitment into violent extremism. , UK: , . SOU 2017:67 Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … N., , S. D., , . E., , S., & , Y. (2016). The individual assessment of terrorism: What we know about the applications of the MLG, , and HCR-20v3. Paper presented at the Annual Meeting of the , , NY. (1978). Psychopath as terrorist: psychological perspective. Legal Medicine Quarterly, 2, 253–262. Corner, E., & , P. (2015). A false dichotomy? Mental illness and lone-actor terrorism. and Human Behavior, 39, 23–34. Corner, E., , P., & , O. (2015). Mental health disorders and the terrorist: research note probing selection effects and disorder prevalence. Studies in Conflict & Terrorism, 39, 560–568. Egan, V., , J., , B., , L., , E., Waring, S., &Elntib, S. (2016). Can you identify violent extremists using a screening checklist and open-source intelligence alone? , 3(1), 21–36. Fazel, S., , J. P., , H., & Grann, M. (2012). Use of risk assessment instruments to predict violence and antisocial behaviour in 73 samples involving 24 827 people: systematic review and meta-analysis. BMJ, 345, e4692. Fazel, S., , N., Hjern, A., Grann, M., & , P. (2009). Schizophrenia, substance abuse, and violent crime. , 301, 2016–2023. Getos, A.M. (2009). The missing dots in terrorism. Paper presented at the Meeting of Society of Criminology, 9–12, , . , P., & , J. (2011). Comparing role-specific terrorist profiles. Nedladdad från: 28194473_Comparing_Role- Specific_Terrorist_Profiles/links/02e7e531c95f10c9a7000000.pdf (2016). Foreign terrorist fighters: German islamists in and and what can be done about them. Security Insights, 15, 1–4. Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … Horgan, J. (2005). The social and psychological characteristics of terrorism and terrorists. I Root causes of terrorism: Myths, reality and ways forward (ed. ), s. 44–53. Horgan, J. (2008). From profiles to pathways and roots to routes: Perspectives from psychology on radicalization into terrorism. of Political and Social Science, 618, 80–94. , D. V., Mullen, P. E., Meloy, J. R., Pathé, M. T., Farnham, F. R., , L., & , B. (2007). The role of mental disorder in attacks on European politicians 1990–2004. , 116, 334–344. Kraemer, H. C., Stice, E., Kazdin, A., Offord, D., & Kupfer, D. (2001). How do risk factors work together? Mediators, moderators, and independent, overlapping, and proxy risk factors. , 158, 848–856. , M., & , C. (2015). The development of structured guidelines for assessing risk in extremist offenders. 2 (1), 40–52. Meloy, J. R., & Genzman, J. (2016). The clinical threat assessment of the lone-actor terrorist. Psychiatric Clinics of North , 39(4), 649–662. Meloy, J. R., & , P. (2016). The lone-actor terrorist and the . , 3(1), 37–52. Porter, L. E., & Kebbell, M. (2011). Radicalization in : Examining 's convicted terrorists. Psychiatry, Psychology and , , 212–231. (2009). Risk assessment decisions for violent political extremism. Nedladdad från: rdv/index-en.aspx D., & Flockton, J. (2012). Calibrating risk for violent political extremists and terrorists: the 2 structured assessment. , 14(4), 237–251. SOU 2017:67 Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … Lankford, A. (2016). Detecting mental health problems and suicidal motives among terrorists and mass shooters. Criminal Behaviour and Mental Health, 26, 315–321. Lash, C. (1979). The culture of narcissism: American life in an age of diminishing expectations. Lum, C., , L. W., & , A. (2006). Are counter- terrorism strategies effective? The results of the systematic review on counter-terrorism evaluation research. , 2, 489–516. Malet, D. (2010). Why foreign fighters? Historical perspectives and solutions. Orbis, 54, 97–114. Merari, A. (2010). Driven to death: Psychological and social aspects of suicide terrorism. (2012). The individual risk assessment of terrorism. Psychology, Public Policy, and , , 167–205. (2007). Radicalization in the West: the homegrown threat. : Department, . Politiets sikkerhetstjeneste (2016). Temarapport: Hvilken bakgrunn har personer som frekventerar ekstreme islamistiske miljöer i för de blir radikalisert? : Den sentrale enhet, politi. Porter, L. E., & Kebbell, M. (2011). Radicalization in : Examining ’s convicted terrorists. Psychiatry, Psychology and , , 212–231. Rostami, A., , J., Mondani, H., Thevselius, P., , J. &, C. (2017). The of 41 Swedish foreign terrorist fighters deceased in and . Sageman, M. (2004). Understanding terror networks. Sariaslan, A., , N., D’Onofrio, B., , J., , J., & , P. (2013). The impact of neighbour- hood deprivation on adolescent violent criminality and substance misuse: a longitudinal, quasi-experimental study of the total Swedish population. , 42, 1057–1066. Individuella riskfaktorer och riskbedömningar för våldsbejakande radikalisering: … Sariaslan, A., , H., D’Onofrio, B., , N., Fazel, S., &, P. (2015). Does population density and neighborhood deprivation predict schizophrenia? A nationwide Swedish family-based study of 2.4 million individuals. Schizophrenia Bulletin, 41, 494–502. Scarcella, A., , R., & Furtado, V. (2016). Terrorism, radicalisation, extremism, authoritarianism and fundamentalism: a systematic review of the quality and psychometric properties of assessments. PLoS One, 11(12), e0166947. (Ed.). (2003). Terrorists, victims and society: Psychological perspectives on terrorism and its consequences. West , : Sons. (2008). Holy warriors exploring the psychological processes of Jihadi radicalization. , 5, 99–123. (2014). Prisons, terrorism and extremism: Critical issues in management, radicalisation and reform. P., & Fazel, S. (2010). Forensic risk assessment: Criminal and Behavior, 37(9), 965–988. (2016). Radicalization to extremism and mobilization to violence: What have we learned and what can we do about it? of Political and Social Science, 668, 102–117. Säkerhetspolisen (2010). Våldsbejakande islamistisk extremism i . Victoroff, J. (2005). The mind of the terrorist: review and critique of psychological approaches. , 49, 3–42. Weenink, A. W. (2015). Behavioral problems and disorders among radicals in files. Perspectives on Terrorism, 9(2), 17–33. 7Radikaliseringens politiska psykologi – betydelsen av hot och polarisering I det här kapitlet kommer vi ge en överblick av aktuell teori kring och, i förekommande fall, empiri om radikalisering till våldbejakande extremism, baserat i det politisk-psykologiska forskningsfältet. Vi applicerar sedan dessa modeller på hur samhället och politiken ser ut och integrerar dem med socialpsykologisk och statsveten- skaplig forskning. Vårt fokus ligger specifikt på att förklara politisk polarisering, vilket kan ses som en viktig ingrediens när det gäller radikalisering (Borum, 2010), utifrån uppfattat yttre hot, vilket är en gemensam nämnare för alla de modeller vi presenterar. Radikalisering och politiskt våld kan uppstå som ett resultat av ideologisk polarisering i samhället (Borum, 2010).