sou · H6B313 · 2018-02-28 00:00:00 — Om målet däremot är kostnadsåtervinning uppkommer inte detta slags problem.17 I stort finns två grupper av värdeåterföringsmekanismer, om man delar in dem efter periodicitet. Å ena sidan avgifter eller skatter som tas ut en gång. Å andra sidan årligt uttagna skatter. Många värdeåterföringstekniker har uppenbara tillkortakommanden. menar också att det är förvånande att årligt uttagna skatter försummas i diskussioner om värdeåterföring.18 Förbättringsskatter har också förlorat i popularitet. I åtminstone , och pågår dock värdeåterföringsförsök genom olika slags förbättringsskatter. Definitionsmässigt är en förbättringsskatt en skatt som avser att fånga en värdeökning som är resultatet av infrastrukturutveckling. Förbättringsskatter skiljer sig från exploatörsavgifter genom att de uttryckligen avser att få del i privata värdevinster som är resultatet av offentligt handlande. Sådana skatter skiljer sig också från årligt uttagna fastighetsskatter genom att de är engångsbeskattning och, generellt sett, bara tillämpas på värdeökningen som följer av offentliga investeringar eller planändringar. Erfarenhetsmässigt har förbättringsskatter varit mycket impopulära och förenade med uppbördssvårigheter. Förbättringsålägganden i natura till lokala myndigheter har varit mer framgångsrika, t.ex. byggandet av infrastruktur som betjänar ett område och inte bara byggherrens egen exploatering. Förbättringsskatter kan emellertid vara effektiva instrument för värdeåterföring om den politiska viljan finns till säkerställandet av en effektiv uppbörd. Om offentligt handlande resulterat i sänkta fastighetsvärden har viljan från det allmänna varit begränsad när det gäller att ersätta sådana. Det bör också uppmärksammas att förbättringsskatter, som framgått tidigare, inte fångar värdeökningar som beror på t.ex. generella marknadstrender m.m. 17Se avsnitt 8 för resonemang om värdeökning till följd av infrastrukturinvesteringar. 18Walters a.a., s. 6. Värdeåterföring och rätten till en fastighets värdestegring 3.1.4Trafikverkets forskningsprojekt ”Höghastighetståg: markvärden och finansiering” Enligt utredningens direktiv ska kommittén följa Sverigeförhandlingens arbete. Den utredningen ska ta fram förslag till principer för finansiering och en utbyggnadsstrategi för höghastighetståg mellan och respektive Göteborg.19 har bekostat projektet : markvärden och finansiering. Projektet består av fyra delprojekt som redovisats med delrapporter.20 Analyser utgår vidare från den trafikering som antagits av Trafikverket.21 I sammanfattningen anges följande angående markvärdesstegringar av höghastighetsbanor: Det finns goda teoretiska grunder till varför en investering i infrastruktur kan ge upphov till positiva markvärdeseffekter. Utöver en direkt effekt från förbättrad tillgänglighet kan indirekta effekter uppstå ifall den ökade tillgängligheten lockar till sig företag och människor som i sin tur gör platsen ännu attraktivare som lokaliseringsort (så kallade agglomerationseffekter). För att positiva markvärdeseffekter ska uppstå behöver höghastighetsbanan innebära en förbättrad tillgänglighet, ju större förbättringen är desto större är potentialen för markvärdeseffekter. Om nyttan från kortare restider tas ut genom högre biljettpriser minskar potentialen för ökade markvärden.22 För kommitténs del är, som förevarande avsnitts rubrik anger, intresset inriktat på projektets syn på hur en fastighets värde uppstår. En fråga som inte tas upp i projektet är om ökade markvärden kring infrastrukturinvesteringen kan leda till sänkta markvärden på andra platser. Till exempel kan en verksamhet flytta för att få bättre kommunikationer. På aggregerad nivå kan därför t.ex. effekterna av förändrade markvärden utgöra ett nollsummespel. I den första delrapporten hävdas att det inte fastigheten i sig som skapar dess värde. Detta beror i stället på att fastigheten möjliggör en produktion som har ett värde (eng. ”the Residual Theory of 2016:59, s. 8. 20Rapporterna finns samlade i Finansieringsmetoder för transportinfrastruktur, Fastighetsvetenskap, samhälle, , . 21Trafikverket, (), Samhällsekonomisk kalkyl av höghastighetsjärnväg enligt Sverigeförhandlingen. 22Finansieringsmetoder för transportinfrastruktur, Fastighetsvetenskap, samhälle, , , s. 7. Värdeåterföring och rätten till en fastighets värdestegring Value” eller ”the Left ”).23 Fastigheten är en produktionsfaktor bland andra. Vad som produceras saknar betydelse i detta sammanhang som produktionens värde i hög grad lägesberoende. Det som skiljer den fasta egendomen (fastigheten) från andra produktionsfaktorer är att fastigheten är den enda produktionsfaktorn som inte kan flyttas från en marknad med vikande lönsamhet till en marknad med bättre lönsamhet. Det är på grund av denna trögrörlighet som fastigheten får en residual position jämfört med andra produktionsfaktorer. Den residuala värdeteorin klargör, enligt rapporten, två viktiga förhållanden. Teorin innebär att en fastighet kommer att vara den produktionsfaktor som varierar mest i värde över tiden (den ekonomiska cykeln) och mellan olika orter. Den residuala värdeteorin för fastigheter innebär i korthet att om det är möjligt att genomföra värdefull produktion på en viss ort, har marken där också ett högt värde. I praktiken är det dock inte avgörande om produktionen faktiskt utförts på fastigheten, utan snarare att produktionens vinster tillfaller fastighetsägaren. Värdet på varor och tjänster som inte har sin egen marknad kan sugas upp i fastigheternas värden. När det gäller så kallad råmark, dvs. icke exploaterad mark, är dess värde derivat av den utvecklade fastighet som är möjlig att skapa på marken. Markvärdet kan då sägas vara dubbelt residualt till produktionen på marken. Det vi sagt handlar om att fastighetsägaren kan erhålla en del av de intäkter som produktionen på fastigheten genererar. Det handlar alltså om ett kassaflöde . För att översätta detta till markvärde behöver kassaflödet diskonteras till ett nuvärde. Värdet av en fastighet är lika med det nuvärdet av alla de framtida kassaflöden som fastigheten kan förväntas generera åt ägaren. 23 Metoden att härleda fastighetens värde ur dess funktion som produktionsfaktor går långt tillbaka, åtminstone till of Political Economy and Taxation (utgiven ). Värdeåterföring och rätten till en fastighets värdestegring 3.2Rätten till en fastighets värdestegring enligt gällande rätt Enligt direktiven bidrar större offentliga infrastrukturinvesteringar, som sagt, typiskt sett till att värdet på vissa fastigheter höjs. När det gäller vem som har rätt till värdetillväxt, oberoende av skälet till att en lös sak eller fastighet ökar i värde, är det enligt gällande rätt automatisk egendomens ägare som har den rätten.24 Det ägda föremålet i dess helhet bildar objektet för äganderätten. Det följer dock inte att ägaren i och för sig har befogenhet att tillgodogöra sig all den nyttoeffekt som skulle kunna avvinnas föremålet. Summan av ägarens befogenheter, och därmed vad som utgör dennes egendom, kan vara mindre än oinskränkt makt över föremålet. Exempelvis kan ägaren, vilket är vanligt, ha upplåtit en eller flera befogenheter (begränsade sakrätter) till andra personer såsom nyttjanderättshavare, panthavare osv. På liknande sätt kan rättsordningen sätta gränser för utövningen av äganderätten, exempelvis kan en begränsad sakrätts bindande verkan kräva viss form. konstaterade dock att lagstiftningen inte hade anvisat någon anordning varigenom det ägda föremålets värdetillväxt hindras från att omfattas av de i äganderätten ingående befogenheterna.25 Det bör dock tilläggas att hur stor del av värdeökningen som faktiskt tillfaller ägaren även är beroende av tillämpliga skatter och andra pålagor. Ett eventuellt förslag från kommittén kommer, som framgått, att innebära att en del av enskildas fastigheters värdeökning, till följd av större offentliga infrastrukturinvesteringar, tas i anspråk av det allmänna. Det kommer alltså att vara fråga om ett avsteg från utgångspunkten att värdeökningen tillfaller egendomens ägare. Skatters och avgifters förhållande till äganderätten behandlas därför vidare i avsnitt 4.1. Den traditionella argumentationen för att värdeökningen åtminstone inte i sin helhet ska tillfalla ägaren är, i korthet, att denne varken genom kapital eller arbete självt skapat eller ens bidragit till den. I detta fall kan det alltså även vara fråga om värdeökningar som varken fastighetsägaren eller det offentliga skapat, t.ex. den allmänna ekonomiska utvecklingen. 24Se t.ex. SOU 1957:43, s. 28. SOU, s. 28. Värdeåterföring och rätten till en fastighets värdestegring vänds begreppet värdeåterföring förhållandevis ofta i aktuellt sammanhang. Begreppet har då, som framgår i avsnitt 3.1.3, normalt den mer begränsade betydelsen att värdeåterföring till det allmänna bör ske i samband med fastigheters värdeökning till följd av offentliga infrastrukturinvesteringar i allmänhet eller större investeringar avseende transportinfrastruktur.26 undersökte bl.a. i vilka fall jordvärdestegring kunde betecknas som oförtjänt, dvs. att det allmänna ägde ett befogat anspråk på åtminstone en del av den.27 Kommittén å sin sida gör inga bedömningar om och i vilken utsträckning en värdeökning kan betecknas som oförtjänt. Här är utgångspunkten i stället direktivens förutsättning att det är rimligt, bl.a. med tanke på värdeökningarna, att fastighetsägarna bidrar till finansieringen av aktuellt slags infrastrukturinvesteringar. I detta sammanhang bör även noteras att regeringen indirekt uttalat sig i frågan: ”… en del av den värdeökning som uppstår hos exploatörer till följd av offentligt finansierad infrastruktur bör återföras”.28 Uttalandet avser visserligen bara transportinfrastruktur och bygger på att investeringar ”som ökar tillgängligheten till en fastighet bidrar till att fastigheter ökar i värde”.29 26Jfr t.ex. prop. 2016/17:45, s. 1. 27Se vidare SOU 1957:43, s. 29. 2016/17:45, s. 14. 4.1Regeringsformens och egendomsskydd, med mera I avsnitt 3.1.1 framhålls att egendomsskyddet begränsar möjligheten till värdeåterföring, i form av en särskild skatt eller avgift på kommersiella fastigheters värdestegringar till följd av större offentliga infrastrukturinvesteringar. I detta avsnitt behandlas frågan om vilka olika grunder och omfattning skyddet för äganderätten till en fastighet har, vad avser värdeåterföring genom en sådan skatt eller avgift. Avsnittet avslutas med en sammanfattande bedömning som avser att klargöra, generellt sett, i vilken omfattning egendomsskyddet begränsar möjligheten till värdeåterföring. måste framhållas att frågan i praktiken måste avgöras i förhållande till ett konkret regelverk när det gäller utredningens eventuella förslag. Enligt direktiven ska kommittén analysera hur eventuella förslag förhåller sig till reglerna om egendomsskydd i regeringsformen samt den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna med tilläggsprotokoll. På samma sida i direktiven sägs att ett sådant förslag ska vara förenligt med unionsrätten. Det betyder bl.a. att ett förslag ska vara kompatibelt med EU:s rättighetsstadga1. EU:s rättighetsskydd innehåller bestämmelser om skydd för egendom i artikel 17 i stadgan. Professor summerar det i gällande grundläggande rättighetsskyddet på följande vis: … [Rättighetsskyddet] … står [numera] som bekant på tre ben; för det första det unionsrättsligt grundade skyddet inom ramen för rättighetsstadgan2 och unionsrättens allmänna rättsprinciper, för det andra det konventionsrättsligt grundade skyddet inom ramen för rättighetsstadgan, dvs. med tilläggsprotokoll, för det tredje det svenska grundlagsskyddet i regeringsformen [RF] …3 I direktiven ligger med andra ord att överväga hur ett förslag avseende aktuellt slags skatt eller avgift, dvs. en tvångsmässig förmögenhetsöverföring från enskilda till det allmänna genom staten eller en kommuns pålagor för större infrastrukturinvesteringar, förhåller sig till egendomsskyddet. Mot denna bakgrund uppkommer frågor om dels vilken grunden för egendomsskyddet är när det gäller uttaget av skatter och avgifter, dels vilken form och omfattning skyddet har avseende sådana pålagor. Inledningsvis finns anledning att kommentera varför direktiven tar upp egendomsskyddet, eftersom det normalt inte sker i lagstiftningsärenden på skatteområdet. Skälet torde bl.a. vara att de infrastrukturinvesteringar som skatten eller avgiften ska bidra till gör att ett eventuellt förslag kan ligga nära fastighetsrätten i vid mening och på det området spelar skyddet en viktig roll. I aktuellt fall är nämligen skattebasen fast egendom eller avgiften knuten till sådan 1Rättighetsstadgan är primärrätt och är tillämplig enligt den unionsrättsliga principen om direkt effekt. Stadgan blev bindande unionsrätt genom Lissabonfördraget. Medlemsstaterna är också – i enlighet med unionsrättens effektivitetsprincip – skyldiga att ge stadgans rättigheter fullt genomslag nationellt genom att tillhandahålla effektiva rättsmedel, se , U., Rättighetsstadgans genomslag i svensk rätt, JT 2016–17 nr 4, s. 791. 2Rättighetsstadgan utgör inte någon dubblering av , även om den delvis löper parallellt och då ofta med modernare och precisare formuleringar än i konventionen. Stadgan slår emellertid fast ett avsevärt antal rättigheter och principer som går utöver innehållet i och har sammantaget inneburit en framflyttning av det europeiska skyddet för grundläggande rättigheter på olika punkter. Å andra sidan har ju en ytterst rik rättspraxis utvecklats av i , medan utvecklingen av praxis på grundval av rättighetsstadgan ännu befinner sig i ett tidigt stadium. Rättighetsskyddet enligt RF är som bekant av mer begränsad omfattning och rättspraxis ännu liten.”, , U., a.a., s. 791. 3Bernitz, U., Rättighetsstadgans genomslag i svensk rätt, JT 2016–17 nr 4, s. 790. ”De tre skyddsformerna har delvis olika inriktning och räckvidd men kompletterar varandra. På vissa områden erbjuder sålunda alla tre rättighetsinstrumenten ett skydd, om än med delvis olika utformning.”, ibid. Det är fråga om pålagor på ägandet som sådant, i form av viss del av en fastighets värdeökning, i motsats till t.ex. beskattning av inkomster eller mervärde. Exempel på gällande eller upphävda skatter med egendom som skattebas är den statliga fastighetsskatten, den kommunala fastighetsavgiften, förmögenhetsskatten samt arvs- och gåvoskatten. Ett icke skatterelaterat exempel, som nämns bland gällande rätt i kommitténs direktiv och som ska tas hänsyn till, är gatukostnadsersättning (6 kap. 24 § [2010:900]). Att egendomsskyddet kan aktualiseras i det fallet illustreras t.ex. av Mark- och dom i mål P 11043-15. Mark- och anförde kort att den delade mark- och miljödomstolens bedömning att påförandet av gatukostnadsersättning inte inneburit en kränkning av de klagandes rätt till skydd för egendom enligt eller att det står i konflikt med egendomsskyddet i 2 kap. 15 § regeringsformen. beslutade att inte meddela prövningstillstånd (målnummer T 3592-16). I domskälen anförde mark- och bl.a. att kravet att betala de aktuella gatukostnaderna i praktiken reducerat fastighetsägarnas effektiva utövande av sitt ägande. Fastighetsägarna hade störts i sin frihet att förfoga över sina fastigheter. Domstolen fann dock att störningen tillgodosåg ett legitimt allmänt intresse och var lagenlig. Påförandet av gatukostnadsersättningen innebar därför, enligt domstolen, inte en kränkning av konventionen och tillämpningen av 2 kap. 15 § RF ledde inte till någon annan bedömning. I sammanhanget kan dock noteras att mark- och inte behandlade frågan om gatukostnadsersättningen är en sådan pålaga4 som undantas från tillämpningsområdet för egendoms- 4 Jfr t.ex. ansökan 7489/76, X. mot , 9 DR, 1978, s. 114. Sökanden beordrades av ”staden” att betala ett bidrag (Erschliessungsbeitrag) på cirka 25 000 till bestridande av kostnaderna för ett vägbygge som särskilt gjorde mark han ägde tillgänglig. Efter sökandens invändningar sänktes hans bidragsbelopp till 16 500 . Kommissionen konstaterades emellertid att andra stycket i den aktuella artikeln föreskriver att ”ovanstående bestämmelser inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överensstämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betalning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten.” I det aktuella målet, och i avsaknad av något som talade för motsatsen, var Kommissionen tillfredsställd att vägbygget hade beslutats i enlighet med allmänintresset. Vidare, beloppet som utkrävdes från de berörda fastighetsägarna – inklusive sökanden – utgjorde en ”pålaga” i den mening som avses i artikel 1 andra stycket första tilläggsprotokollet EKMR, som behörig myndighet tog ut av dem vars egendom drog nytta skyddet enligt artikel 1 andra stycket första tilläggsprotokollet EKMR (se vidare avsnitt 4.1.3). Allmänt om egendomsskyddets tillämpningsområde Vid en undersökning avseende egendomsskyddet är en naturlig utgångspunkt innebörden av begreppet egendom, vilket bestämmer skyddets tillämpningsområde. Det finns fast egendom, som definieras i 1 och 2 kap. jordabalken (1970:994), och lös egendom som är allt annat. Sakrätter5, t.ex. äganderätten – vilken också kan ha formen av en andelsrätt i ett bolag eller en förening, gäller mot tredje man och avgör förenklat uttryckt vem egendom tillhör. Det finns även begränsade sakrätter som nyttjanderätt, servitut och panträtt. Ytterligare rättigheter är upphovsrätter och andra immaterialrätter. I har begreppet egendom en autonom och vidsträckt betydelse (se vidare avsnitt 4.1.36). Det nu sagda har relevans för kommitténs överväganden på så sätt att om en skatt eller avgift baseras på egendom kan frågan uppkomma om skyddet är tillämpligt. Uttaget av sådana pålagor har, som framgått, effekt på äganderätten till egendomen. Generellt sett är skyddet för egendom grundlagsreglerat i 2 kap. 15 § RF. Vad beträffar föreskrivs ett sådant skydd i artikel 1 första tilläggsprotokollet. Konventionen gäller som svensk lag och har inkorporerats genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. av den utveckling vägbygget förde med sig. Kommissionens prövning av det aktuella klagomålet, i ingiven form och inklusive en prövning ex officio, visade därför inte några tecken på en kränkning av de friheter och rättigheter som föreskrivs i och särskilt i den ovan nämnda artikeln. 5En sakrätt är en viss typ av rättighet som inte endast kan göras gällande mot motparten utan även mot olika kategorier av tredje man, se t.ex. Adlercreutz, A., Finansieringsformers rättsliga reglering, 3 uppl. 2001, s. 15. Det sakrättsliga skyddet brukar i modern sakrätt delas in i det statiska och dynamiska rättsskyddet. Det förstnämnda kan kortfattat sägas ha till syfte att ”ge skydd mot kränkning av ett bestående äganderättsförhållande, att säkra en viss real position för en bestämd person, den s k ägaren…”, a.a. s. 29 f. ”Det dynamiska rättsskyddet handlar om vad som gäller vid transaktioner av olika slag, överlåtelse eller upplåtelse, där alltså en förändring i rättsläget beträffande viss egendom åsyftas, ofta i syfte att aktivera egendomens ekonomiska värde.”, a.a. s. 30. 6När det gäller EU:s rättighetsstadga, se avsnitt 4.1.4. vissa av tilläggsprotokoll, bl.a. det här aktuella första tilläggsprotokollet. När det gäller vilka rättsområden som berörs av egendomsskyddet står uppskattningsvis … två eller tre typer av inhemsk lagstiftning … i fokus. Det rör sig först och främst om fastighetsrättslig lagstiftning i vid mening, inklusive [(2010:900)], och [e]xpropriationslagen (1972:719) med dess ersättningsbestämmelser och … [(1998:808)]. Vidare märks mer ekonomiskt präglad lagstiftning rörande immaterialrätt, näringsfrihet, vissa typer av avtalsfrihet liksom skydd för minoritetsaktieägare gentemot risken att tvingas avstå från sin egendom utan godtagbar ersättning. Slutligen bör kanske skatterätt och skyddet mot excessiva skattesatser nämnas som en särskild kategori, ehuru detta är omtvistat och den [övre gränsen] för tillåtna skatteuttag i så fall är mycket svår att fixera. Som något av ett nytt rättsområde, av framtida potentiell stor vikt, framstår slutligen ingripanden mot expropriationer som sker till förmån för privata intressen, av typen mobilmaster och köpcentra. … Alla dessa former av lagstiftning kan sedan i äganderättssammanhang analyseras utifrån olika perspektiv. Ett slags skydd – kanske det man i första hand tänker på – gäller naturligtvis gentemot rena egendomsberövanden, medan ett annat snarare gäller mot begränsningar i ägarens rätt att förfoga över sin egendom som han önskar. En tredje viktig aspekt gäller vilken ersättning som ska utgå i fall då inskränkningar faktiskt skett i äganderätten. Inför de fortsatta övervägandena bör nämnas att skatter i enstaka fall har behandlats ur ett egendomsskyddsperspektiv i lagstiftningsärenden. Frågan uppkom t.ex. i samband med en tillfällig förmögenhetsskatt för livförsäkringsbolag, dvs. en engångsskatt på egendom.8 I avsnitten 4.1.2 och 4.1.3 redogörs för vilka gränser för beskattnings- och avgiftsmakten som allmänt sett uppställs i eller följer av regeringsformen och . Hur ett eventuellt förslag från kommittén förhåller sig till egendomsskyddet är givetvis ytterst avhängigt de föreslagna bestämmelsernas utformning. 7Nergelius, J., De europeiska domstolarna och det svenska äganderättsskyddet, 2012, s. 38 f. 8Se bl.a. Lagrådets yttrande i prop. 1986/87:61, s. 78 ff. och departementschefen i protokollet vid regeringssammanträdet, a. prop., s. 86 ff. Skatters och avgifters karaktär Egendomsskyddets funktion har inverkan på dess tillämplighet på skatte- och avgiftsområdet. Kortfattat är ett av egendomsskyddets viktigaste ändamål att den som berövas sin egendom ska tillförsäkras ersättning för förlusten. Hur förhåller sig då detta till skatters och avgifters beskaffenhet? Regeringsformen innehåller inte någon definition av vad som menas med skatt. definierade begreppet skatt som ”tvångsbidrag utan direkta motprestationer från det allmänna” 9Grundlagsberedningen tydliggjorde inte begreppets innebörd10 men departementschefen uttalade att en ”… skatt kan karakteriseras som ett tvångsbidrag till det allmänna utan direkt motprestation”.11 Kommittén konstaterar att det ligger i en skatts beskaffenhet att någon ”ersättning inte ska utgå för förlusten” vid betalningen av skatten.12 Det är därför föga förvånande att skatter formellt sett inte omfattas av 2 kap. 15 § RF eller artikel 1, enligt andra stycket, första tilläggsprotokollet EKMR. Det är dock inte så enkelt som att påstå att skatter och avgifter inte alls omfattas av egendomsskyddet, se vidare avsnitten 4.1.2 och 4.1.3. Vad avser avgifter i regeringsformens mening kännetecknas sådana av att de betalas som ersättning för direkta motprestationer i form av tjänster eller varor från det allmänna13. ”Enligt [departementschefens] mening har man i allmänhet att göra med en avgift i RF:s bemärkelse endast om ett specificerat vederlag utgår för den erlagda penningprestationen”14. Inte heller dessa, eller andra pålagor, omfattas i princip av 2 kap. 15 § RF eller artikel 1 första tilläggsprotokollet EKMR. De här ifrågavarande tvångsavgifterna utmärks av att en enskild är rättsligt eller faktiskt tvingad att erlägga dem. Även om det allmänna alltså tillhandahåller en motprestation för betalningen av avgiften kan situationen tangera uttaget av skatt. Den som betalar avgiften gör det inte frivilligt och i vissa fall kan därmed mottagan- 9SOU 1963:17, s. 366 och jfr s. 374 samt i SOU 2008:125, s. 552. 10SOU 1972:15, s. 109 f. 1973:90, s. 213. 12Jfr t.ex. , B., Ersättning vid offentliga ingrepp I, Egendomsskyddet enligt regeringsformen, 1986, s. 133. 13SOU 1963:17, s. 109. 1973:90, s. 213 och 219.