sou · H6B384 · 2018-12-20 00:00:00 — har Efsa ut- värderat ett antal återvinningsprocesser för PET men kommissionen har inte ännu godkänt dem (, 2018). De PET- återvinnings- processer som har utvärderats positivt av Efsa är dock i full produk- tion. Även om återvunnen råvara i många fall inte kan användas som förpackningsmaterial i livsmedelsförpackningar hindrar det inte att dessa förpackningar görs materialåtervinningsbara för att användas i andra produkter i ett nästa led. Plast som kommer, är avsedda att komma eller rimligen kan för- väntas komma i kontakt med livsmedel är som nämnts tidigare re- glerade inom EU. I EU:s så kallade plastförordning (10/2011) finns en lista över kemikalier som är godkända att använda i plast ur en hälsosynpunkt (”positivlista”)7. Plast som används för livsmedels- förpackningar ska ha genomgått tester som visar att ämnen inte migrerar till livsmedlet över givna gränsvärden. Även om miljö- och avfallsaspekter inte tas med i bedömningen är det sannolikt att före- komst av farliga ämnen är mindre vanligt i dessa plastprodukter än andra produktgrupper som saknar ett sådant godkännandeför- farande. Positivlistan innehåller emellertid inte alla ämnen som an- vänds vid tillverkning av plastmaterial för kontakt med livsmedel eller som finns i den färdiga förpackningen. Till exempel omfattas inte de icke-avsiktligt tillsatta ämnena, såsom nedbrytningspro- dukter och biprodukter som finns kvar från tillverkningen. Plastförordningen tillåter även vissa ämnen som finns på Reach- förordningens kandidatförteckning över särskilt farliga ämnen (s.k. SVHC-ämnen). Förpackningars innehåll av vissa tungmetaller (bly, kadmium, kvicksilver och sexvärt krom) regleras i EU:s förpackningsdirektiv (94/62/EG). Den omfattar alla typer av förpackningar inte bara plast i kontakt med livsmedel. Forskningen visar att förpackningar oftast inte innehåller farliga ämnen (Sternbeck et al., 2016.). Men det finns resultat från en ny europeisk studie som indikerar att farliga ämnen kan förekomma (Groh et al., 2018). Av de 908 kemikalier som identifierades som sannolikt förekommer i plastförpackningar, identifierades 68 kemi- kalier som mest farliga för miljön och 64 som mest farliga för män- niskors hälsa. Men för många andra kemikalier saknades harmoni- serad toxicitetsklassificering, så forskningen ger ingen komplett lista över de farligaste kemikalierna. Resultaten pekar på en betydande brist på information inom ämnenas användning och förekomst i pro- dukter, även de som är i direkt kontakt med livsmedel. Den nuva- rande bristen på information försvårar en korrekt riskbedömning och riskhantering. Producentled för en förpackning är ofta en lång kedja av aktörer, till exempel för en livsmedelsförpackning så är handelskedjornas egna förpackningsdesigners, fyllarna och slutligen tillverkarna av själva förpackningen inblandade i val av design och funktion. Det är alltså många led som ska passa ihop för att en förpackning ska bli återvinningsbar. 7Observera att ytterligare ämnen är tillåtna eller kan vara tillåtna enligt nationell lagstiftning enligt artikel 6 i förordningen. Förpackningar från hushåll samlas in via Förpacknings- och Tid- ningsinsamlingens (FTI:s) system för insamling (återvinningssta- tioner, ÅVS) samt i vissa kommuner med fastighetsnära hämtning. Regeringen beslutade om förordningsändringar om pro- ducentansvaren för förpackningar som syftar till enklare och mer lät- tillgängliga insamlingssystem för hushållen. Regeringens ambition är att detta ska tydliggöra att huvudregeln för insamlingen ska vara att den utförs bostadsnära (fastighetsnära) eller kvartersnära. Förpackningar från verksamheter samlas in i anslutning till verk- samhetens övriga avfallsinsamling. Förpackningar från verksamheter kan till exempel vara krymp-/sträckfilm eller hårda plastdunkar. Byggsektorn står för av den totala plastanvänd- ningen. Det handlar om en rad olika applikationer, såsom isolering, rör, golv och dörrar. För avfall som uppkommer i byggsektorn är det viktigt att skilja på i vilken fas avfallet uppkommer. Byggavfall så som installationsspill eller avfall som uppstår vid renoveringar är att betrakta som material där innehållet troligen är känt. Vad gäller riv- ningsavfall är situationen annorlunda; den långa livslängden gör att det finns risk för att rivningsavfall av plast innehåller oönskade och reglerade ämnen. Möjligheterna för en säker materialåtervin- ning ser därför olika ut för plastavfall beroende från vilket skeende i byggnation det härrör, om det kommer från spill från installation (byggavfall) eller om det är avfall till följd av rivning. Enligt EU:s avfallsdirektiv (2008/98/EG) ska av bygg- och rivningsavfallet materialåtervinnas . Plast är dock ett lätt material som lätt skyms i statistiken bakom de väsent- ligt tyngre materialen. Därför läggs ofta inte fokus på att sortera ut plasten. Statistik visar att mängden utsorterat plastavfall inom bygg- och rivningssektorn är i (mäng- der som ligger i brännbara fraktioner räknas inte med i statistiken), av vilka endast sorteras ut för att materialåtervinnas (, 2012). Statistik visar på en ökning av mängden ut- sorterat plastavfall, inom bygg- och rivningssektorn drygt (Avfall , 2016; SCB, 2018). Material Economics, (2018) skattar innehållet i rivningsavfall till att det främst handlar om PVC (), därefter PS och PE (). Vid produktion och installation finns goda förutsättningar för att ha tillgång till information om kvalitet, egenskaper, plastmaterial och kemikalieinnehåll. Detta gör att omhändertagandet av den typen av avfall borde kunna öka. På byggen uppkommer även en hel del plast- avfall från de emballage produkterna kommer inpackade i. Det hand- lar till exempel om sträck- och krympfilm som främst utgörs av PE (LPDE). Dessa kan materialåtervinnas (, 2002). Få bygg- platser har dock de sorteringssystem som krävs för att kunna sortera emballage- och installationsspill. Golvbranschen har dock infört ett system för att samla in installa- tionsspill som sedan kan användas som råvara vid tillverkning av nya golv. Vid installation av plastgolv uppkommer spill, såsom restbitar och kanter. tog därför företaget fram ett system, GBR Golvåtervinning, med syfte att materialåtervinna spillet i större utsträckning. Efterhand har flera entreprenörer och leverantörer anslutit sig. I praktiken går det till så att spillet läggs i återvinningsbara plastsäckar som skickas till åter- vinningsanläggningen i . Här sker sortering. Cirka 25 pro- cent av det inkomna spillavfallet utgörs av skräp och skickas därför till förbränning. Företagen ansvarar för sitt eget spill och för att i nästa steg ta tillbaka spillet till fabrik. Totalt samlas spillav- fall in . I läggs plastgolv. Det väger i snitt per kvadratmeter och vid installation blir det spill. Det ger en total teoretisk spillvolym på . Om detta jämförs med den insamlade voly- men på så borde det enligt branschen teoretiskt gå att öka insamlingen sex gånger, i praktiken åtminstone nå . Anled- ningen till att inte mer samlas in är enligt branschens uppfattning att beställarsidan inte ställer krav på att installationsspill ska samlas in, vilket kan bero på okunskap om nyttan och kostnader. En stor del av byggmaterial i plast är rör av olika slag. I uppstår rörspill vid installation (, 2018). Utöver det genereras röravfall vid rivning och ombyggnad som troligtvis främst hamnar i blandade avfallsfraktioner som går till energiåtervinning. Rör i rivningsavfallet består enligt uppskattning till av PVC-rör (Boss, 2018). Nordiska plastgruppen (NPG) driver ett system för insamling av plaströrsspill från nyanläggning eller gamla rör från renovering eller rivning8. Återvinningssystemet om- fattar PVC, PE och PP. NPG har insamling på sju platser i . Materialet som samlas in sorteras, tvättas och återvinns. röravfall samlas in (, 2018), dock kan det finnas viss annan insamling utanför NPG:s system, men kapa- citeten för att materialåtervinna röravfall i högre utsträckning än bedöms ändå som stor ur ett mängdperspektiv, uppemot (Stenmarck et al., 2018). Repipe, ett forskningsprojekt från 20179 visar på hur samarbete längs värdekedkedjan kan ta omhand installationsspill av rör och på så sätt öka materialåtervinningen. I projektet ingick aktörer längs hela värdekedjan, från producent av rör, grossist, användare på bygg- arbetesplaster, insamlare av det uppkomna spillet, till materialåter- vinnare som slöt cirkeln genom att återföra re-granulatet till produ- centen. Tre utmaningar för att åstadkomma ett cirkulärt system för rör kunde identifieras, incitament och enkelhet för insamling av spill på byggarbetsplatsen, transportkostnader samt kvaliteten på det gra- nulat som kommer från materialåtervinnaren. Projektet gick sedan ut på att hitta lösningar för att åtgärda dessa. Forskarna testade fyra olika typer av insamlingsplatser på olika ställen i leverantörskedjan. En slutsats var att det inte finns ett opti- malt ställe utan det beror på utifrån förutsättningarna och måste där- för bedömas fall till fall. Utmaningen med transporter konstaterades ligga i flödet mellan insamlare och återvinnare. Kvantitet och kvalitet på spillet påverkar transportkostnaderna. En låg volym av en smutsig och osorterad fraktion motsvarar en kortare transportsträcka jäm- fört med en hög volym ren och sorterad fraktion. Transporterna kan optimeras genom att kvantiteten och kvaliteten på rörspillet modi- fieras. Materialet i rören och sedermera spillet utgjordes av PE, PP, PVC och PEX (tvärbunden PE). Resultatet från materialtester visade att det är möjligt att tillverka rör av installationsspill som uppfyller krav 8http:////roratervinning/. 9https:///app/uploads/2018/11/Repipe-projektet.pdf. Områden som skulle kunna vara aktuella för liknande återvunna rör är vägtrummor samt rör för kabelskydd och dränering. Studien visade att de identifierade utmaningarna går att lösa. De flesta byggnader har lång livslängd och värdekedjan är lång från tillverkning till avfall. byggindustrier bedömer att bästa hanteringen av plasten i rivningsavfallet är energiåtervin- ning. Anledningen till det är brist på spårbarhet när det gäller materi- alet i äldre byggnader. Dels saknas information om vilka ämnen som finns i äldre byggnader, dels har det tidigare använts ämnen i plast som konstaterats som miljö- eller hälsofarliga och därför regle- rats eller substituerats på frivillig väg. Materialåtervinning med da- gens teknik är därför ingen lämplig lösning för dessa plaster (, 2018). visar olika projekt på att inte för stora generella slutsatser bör dras för grupper med plast- avfall. Exempelvis att det inte går att återvinna plast som innehåller flamskyddsmedel. Detta kan gälla en begränsad del av plastdelarna medan många passar bra att materialåtervinna (, 2018). Norska miljödirektoratet har även publicerat en studie som visar att det är möjligt att separera bort de farliga bromerade flamskyddsmed- len med densitetsseparering av plasten innehållandes bromerade flamskyddsmedel (Strååt och , 2018). Ett projekt visar att genom en selektiv rivning kan ut- sortering av plast för upparbetning och materialåtervinning möjlig- göras (, 2015). I projektet genomfördes två fallstudier. I den ena sorterades och eftersorterades plastavfall från en totalrivning och den andra vid en ombyggnation. Därefter analyserades plasten till viss del med avseende på materialegenskaper. Totalrivningsstu- dien genomfördes i två steg, först en selektiv rivning och därefter en så kallad tungrivning. Ingen plast sorterades dock ut under den se- lektiva rivningen eftersom entreprenören bedömde att denna kunde utföras under den efterföljande tungrivningen, vilket visade vara mer arbetskrävande än beräknat. En utsortering av olika plastmaterial re- dan under den selektiva rivningen skulle därför sannolikt ge bättre förutsättningar för renare och större mängder utsorterad plast. I den andra fallstudien(ombyggnation) sorterades plast ut som en fraktion under den selektiva rivningen. Erfarenheter från denna stu- die visar att detta inte behöver medföra något betydande merarbete. Plast och andra material sorterades först upp inuti själva byggnaden och transporterades därefter till olika containrar på byggarbets- platsen. Förutom att lägga plasten i en separat container innebar detta ingen extra arbetsbörda. Den utsorterade plasten från rivningarna eftersorterades på en sorteringsanläggning. Resultaten visade att effektiviteten av efter- sorteringen kan förbättras genom en bättre försortering på bygg- arbetsplatsen med syfte att ta bort och minimera plast- och bland- material som inte kan materialåtervinnas med dagens teknik. Det kan handla om exempelvis kompositmaterial och plast med glas- fibrer. Detta skulle å andra sidan kräva ett merarbete på byggarbets- platsen. En slutsats från projektet är därför att antalet plastfraktioner måste optimeras utifrån efterföljande upparbetning så att inte onödig sortering sker. För att underlätta sorteringen bör antalet fraktioner minimeras som mängden återvunnen plast inte får bli för liten eller medföra att materialegenskaperna blir väsentligt sämre. Enligt uppskattningar som gjordes inom ramen för projektet skulle kostnaderna för att upparbeta plastmaterialet vara högre än intäkterna. Detta skulle dock kunna förändras om efterfrågan på gra- nulat från plastavfall ökade. I sammanhanget ska det dock betonas att olika aspekter måste vägas mot varandra för att bedöma förut- sättningarna för att på ett säkert sätt kunna materialåtervinna plast från rivning. En avgörande del är den historiska användningen av far- liga ämnen som är förbjudna eller på annat sätt reglerade. Bilar och andra fordon utgörs till stor del av plast. Mängden plast i bilar varierar, ofta innehåller dock nyare bilar mer plast. Uppskatt- ningsvis innehåller varje bil som skrotas i plast (Stenmarck et al., 2018). Ungefär halva mängden plast som användes inom den europeiska bilindustrin användes i interiören, i exteriören, under motorhuven och i ljuskällor och i elektronik (CBI, 2016). Uttjänta fordon lämnas på verkstäder eller bildemonterings- anläggningar. På demonteringsanläggningen görs en värdering av vilka delar som är lämpade för återanvändning, dessa demonteras och säljs som reservdelar. Resten av fordonet skickas sedan vidare till en fragmenteringsanläggning. Vanligaste materialen är PP och PE () men inom fordons- branschen förekommer även specialplaster, såsom ABS, PA och PMMA10 (Material Economics, 2018). Bilproducenten har flera skyl- digheter när det gäller producentansvaret enligt förordningen (2007:185) om producentansvar för bilar.11 Bland annat ska produ- centen ta emot en uttjänt bil. Bilproducenten ansvarar för att åter- användning och återvinning av bilar fungerar på ett tillfredsställande sätt. I det ingår att informera om vilka material och komponenter samt farliga ämnen som finns i produkterna. Vidare ska producenten se till att materialen eller komponenterna i första hand återanvänds och i andra hand materialåtervinns. Först därefter kommer energi- återvinning. Enligt lagkraven har producenten ansvar för att av bilens vikt återanvänds eller återvinns senast från och med 201512. Av detta ska av bilens vikt utgöras av återanvändning eller materialåtervinning. Den största utmaningen för att klara målet är framför allt att öka återvinningen av ickemetal- liska material där plast representerar den största mängden. En högre materialåtervinning skulle kunna åstadkommas med hjälp av demon- tering av bildelar före fragmentering. I sker i princip ingen demontering av plastdelar för materialåtervinning. Plasten hamnar i stället i så kallade fluffraktionen, det vill säga en av material- fraktionerna som uppkommer vid fragmenteringen och den efterfölj- ande sorteringen av uttjänta bilar. Fluffen går främst till energiåter- , men även deponering förekommer. Realize, finansierat inom Mistra Closing the Loop, har tittat på förutsättningarna för en utökad () de- montering av plastdetaljer (Cullbrand et al., 2015). De delar som plockades bort var främst hasplåt, stötfångare och stolpbeklädnader men även andra plastdetaljer ingick i studien. Genom den ökade de- monteringen i projektet uppnåddes en ökad materialåtervinnings- grad för bilen. Det är främst ekonomiska skäl som gör att en ökad 10Akrylnitril-Butadien-Styren (ABS), Polyamid (PA) och Polymetylmetakrylat (PMMA). 11Ordet ”bil” i förordningen (2007:185) betyder personbil, buss eller lastbil vars totalvikt inte 12Innan 2015 var målet att av bilens vikt ska återanvändas eller återvinnas. demontering inte sker i större utsträckning . En annan slutsats från projektet är att en effektiv packning av materialet är nödvändig. Dessa plastdetaljer är skrymmande och för att få eko- nomi i frakten behöver de på något sätt ta mindre plats. Projektet , en fortsättning på Realize, går vidare för att analysera förändringen i den framtida fordonsflottans materialinne- håll och den anpassning av återvinningssystemet som krävs. Till ex- empel arbetar forskarna med att kartlägga plastinnehållet i bilar. De tittar också framåt för att se vilka nya tekniska lösningar som finns för sortering och återvinning av framtida fordon. Det har visat sig vara en utmaning att separera de blandade materialfraktioner från bilar och annat material som kommer ut ur fragmenteringsanlägg- ningar. , Recycling, IVL och med flera deltar i projektet som också ska identifiera politiska och industriella åtgärder som kan stödja utvecklingen av svensk fordons- återvinning. Projektet ska vara klart (, 2018). Producentansvar för elektronik har funnits i . Detta regleras numera i WEEE-direktivet (2012/19/EU) som imple- menterats i genom förordning om producentansvar för elektronik (2014:1075). Enligt kraven ska producenten bland annat ta hand om avfallet och utforma produkten så att återvinning och återanvändning främjas. träder ändringar i förordningen i kraft. Bland annat förändras de kategorier som elektronik klassas in i och producentansvaret kommer att täcka in fler typer av elektronik. I finns två insamlingssystem för elektronik, via El-kretsen som har samarbete med kommunerna om insamling på återvinnings- centraler och i butik (ÅVC) och via Recipos system med återläm- ning i ett antal butiker. Elektroniksektorn i stod 2010 för runt plast- avfall av vilket materialåtervanns, energiåter- vanns, lades på deponi och förbrändes (Fråne et., al., 2012). Samhällets konsumtion av elektronik har växt starkt och samlades plastavfall in från elektronik (, 2018). Plast i elektronik är naturligtvis en delmängd av produkten och återvinningsprocesserna är framför allt anpassade till att ta vara på metaller som ingår i produkten. Elektronik (och plast från elektronik) kan innehålla farliga ämnen, det gäller framför allt äldre elektronik. I och med införandet av RoHS-direktivet (2011/65/EU) har användningen av vissa av dessa ämnen i elektronik begränsats eller är på väg att begränsas. Vid återvinning av plast från elektronik behöver hänsyn tas till detta. De bromerade flamskyddsmedlen OktaBDE, DekaBDE och HBCD är upptagna på lista för lång- livade organiska föreningar (POPs). Inom EU och fem ytterligare länder i världen finns ett undantag för återvinning. Det så kallade Low POPs Content levels avgör om ett material klassificeras som farligt avfall och om det då bör saneras. Det förs en diskussion i EU om att genomföra en haltgräns på mindre än 10 ppm av flamskyddsmedlet dekabromdifenyleter (dekaBDE) för återvinning av plast från elektronik.13 Enligt återvin- ningsföretagen i skulle en sådan strikt gräns innebära att ingen plast från elektronikprodukter skulle kunna materialåtervinnas. Halterna dekaBDE i flamskyddad plast, främst PS eller ABS, är mellan fem och 15 viktsprocent. finns ingen tillgänglig sorte- ringsutrustning med tillräcklig noggrannhet för att resthalten i den ”rena” fraktionen ska kunna understiga 10 ppmför dekaBDE. DekaBDE är svårnedbrytbar och farlig för miljön och är upptagen på kandidatförteckningen och begränsad i Reach. belyser en europeisk studie där konsumenter deltog (Straková et al., 2018) problematiken med återvinning av elektronik. Analyser av olika konsumentprodukter (såsom köksred- skap, leksaker och håraccessoarer) som ursprungligen kommer från återvunnet elektronikavfall visar på spår av flamskyddsmedel. Totalt ingick 430 produkter i studien och resultaten visar på att innehöll oktaBDE i koncentrationer mellan 1 och 161 ppm, 46 pro- cent översteg gränsvärdet för produkter tillverkade av ny plast. innehöll dekaBDE mellan 1 och 3310 ppm. 13DRAFT REPORT on the proposal for a regulation of Parliament and of organic pollutants (recast) (COM(2018)0144 – C8-0124/2018 – 2018/0070(COD)) , Public Health and Food Safety. 14The ’ , EuRIC, paraplyorganisationen för europeiska återvinningsindustrier. En studie utförd på uppdrag av Miljödirektoratet i visar Swerea IVF15 (Strååt och , 2018) visar dock på motsatsen, att det förutsatt att sortering sker med modern teknik är liten risk att satta gränsvärdena för de undersökta flamskyddsmedlen överskrids i den återvunna råvaran. TCO Certified är en internationell hållbarhetscertifiering för IT- produkter. Kraven i TCO Certified omfattar olika miljö- och sociala risker som kopplar till produktens tillverkning, energianvändning, innehåll av farliga ämnen och arbetsmiljöproblem på arbetsplatserna där produkten används samt återvinning. Krav finns bland annat på materialkodad plast och återvinningsbart emballage. För kemikalier ställs krav på låga eller inga halter av tungmetaller och farliga ämnen, såsom klor och brom i plast. TCO Certified tillåter dessutom bara icke-halogenerade flamskyddsmedel som är granskade och uppfyller vissa kriterier enligt det amerikanska verktyget GreenScreen™ for . TCO Certified finns tillgängligt för bland annat bildskärmar, bärbara datorer, stationära datorer smarta telefoner, projektorer och headsets. Certifieringen görs på produktnivå och inte för hela varumärket. Annan plast från hushåll I hushållsled finns en rad produkter av plast som inte täcks av något producentansvar, till exempel hinkar, leksaker, rör, pallar och träd- gårdsmöbler. En del av den plasten samlas in för materialåtervinning på återvinningscentraler (ÅVC). Till skillnad från plastförpack- ningar, som omfattas av producentansvar, samlar kommunerna på eget initiativ in plasten för att öka materialåtervinningen av avfall i kommunen. En separat insamling och förvaring av olika plasttyper ökar gene- rellt förutsättningarna för en materialåtervinning. Anledningen till det är att plastens ekonomiska värde maximeras och även att möjlig- heterna ökar för avsättning av materialet. Ett forskningsprojekt inom innovationsprogrammet RE:Source identifierade olika möjligheter för hur en förbättrad och ökad materialåtervinning av ÅVC-plast (Fråne, 2017). Projektet stu- derade praktisk insamling och hantering av plast och genomförde plockanalys av insamlad ÅVC-plast på olika återvinningscentraler. Baserat på resultat gavs en rad potentiella förbättringsförslag. •Hårdplast bör samlas separat Plockanalysen visade att den insamlade ÅVC-plasten viktmässigt främst utgjordes av rena hårdplastprodukter som inte nämnvärt består av sammansatta material såsom hinkar och burkar. Forsk- arna bedömer att en insamling av rena hårdplastprodukter kan ge en intäkt eftersom marknaden för återvunna för dessa plaster (polypropen och polyeten) är positiv i jämförelse med andra plasttyper. •Mjukplast bör samlas separat Efterseparering av mjukplast och hårdplast kan inte göras full- ständigt. Forskarna menar att genom att samla in plastpåsar och plastsäckar avskilt kan en fraktion med ett högre ekonomiskt värde skapas till skillnad mot om mjukplast generellt samlas in. Värdet är relaterat till andelen mjuk polyeten (LDPE) som mjuk- plasten innehåller.