sou · H6B359 · 2018-06-29 00:00:00 — Det tydliga myndighetsansvaret borde också underlätta för en förenklad och direkt dialog innan beslut om säkerhetens storlek tas. Det saknas tydliga regler om hur och när en ställd säkerhet får tas i anspråk. Sådana bestämmelser föreslås föras in i gruvavfallsfinansieringslagen. Utredningen bedömer att dessa förslag förbättrar rättssäkerheten om en säkerhets skulle behöva påkallas. 13.1Förslag till lag om ändring i En ny regel med avseende på gruvverksamhet införs som innebär en skyldighet för den som bedriver gruvverksamhet att ställa säkerhet enligt lagen (0000:00) om finansiella säkerheter för gruvverksamhet. Begreppet gruvverksamhet definieras i den nämnda lagen som verksamhet för brytning bearbetning eller anrikning av malm, eller kol prövas av mark- och miljödomstolen som första instans. För tydlighetens skull bör det framhållas att täktverksamhet enligt 4 kap. 1–7 §§ miljöprövningsförordning (2013:251) inte ingår i denna definition. Skyldigheten att ställa säkerhet enligt denna bestämmelse är till skillnad mot bestämmelsen i 16 kap. 3 § obligatorisk. I andra stycket anges uttryckligen att skyldigheten att ställa säkerhet enligt denna paragraf inte gäller täktverksamhet. Verksamhet som bedrivs av staten, kommuner, landsting och kommunalförbund undantas från bestämmelsen. Paragrafen kompletteras med en bestämmelse som innebär att den som är skyldig att ställa säkerhet enligt lagen (0000:00) om finansiella säkerheter för gruvverksamhet inte behöver ställa säkerhet enligt denna paragraf. Av bestämmelsen i 9 kap. 6 i § framkommer att den som fått tillstånd till gruvbrytning är skyldig att ställa säkerhet enligt denna lag. Paragrafen, i dess nuvarande utformning, preciserar inte vilka närmare krav som skall ställas på en säkerhet på annat sätt än att säkerheten ska vara betryggande. Det finns en mängd olika säkerheter tillgängliga på marknaden, bl.a. ägarbolagsgarantier, pant, företagsinteckning, spärrat konto i bank, stiftelser, fonder, försäkringslösningar och bankgaranti. Den finansiella marknaden utvecklas. Pant och borgen är ofta kostsamma lösningar som innebär att kravet på säkerhet kan bli betungande för företag. Beträffande gruvbrytning har Mark- och miljödomstolen i flera avgöranden prövat vilken form av säkerhet som kan godtas i samband med verksamheten. är praxis att säkerhet i form av moderbolagsborgen inte alltid kan godtas. Det är i stället säkerheter i form av garanti från bank eller annat kreditinstitut som krävs. Bankgarantier är dock långtifrån en standardiserad finansiell produkt. Villkoren i en bankgaranti är inte sällan avgörande för förmånstagarens möjlighet att kalla på säkerheten om det skulle behövas. För att banken ska gå med på att ställa ut en garanti i samband med gruvbrytning kräver banken oftast att bolaget ställer säkerhet gentemot banken. har pekat på oklarheter och problem med bankgarantier i samband med gruvverksamhet. Vidare pekar utredningen på att det finns oklara förutsättningar för beräkning av säkerhetens storlek och därmed också brist på klara processer för uppdatering av säkerheter. Utredningen har därför har därför föreslagit att förutsättningarna för säkerheter ska ges en fastare form och prövas i enlighet med en särskild lag nämligen lagen (0000:00) om finansiella säkerheter för gruvverksamhet. Verksamhet enligt denna lag undantas därför från bestämmelserna i paragrafen Undantagen som gäller för staten, kommuner, landsting och kommunalförbund ändras inte. Paragrafen är ny och kompletterar 1 § som innehåller bestämmelser om vad en ansökan i ansökningsmål ska innehålla. En efterbehandlingsplan enligt lagen (0000:00) om finansiella säkerheter i samband med gruvverksamhet innehåller en redogörelse av verksamhetsutövaren för den efterbehandling som krävs av ett område som påverkats av gruvverksamhet. Efterbehandlingsplanen har betydelse när det gäller att beräkna storleken på den säkerhet verksamhetsutövaren ska ställa enligt 9 kap. 6 § i. Paragrafen är ny och kompletterar den uppräkning av vad en dom bör innehålla som anges i 25 §. Till skillnad från uppräkningen i 25 § som inte är absolut så innebär den nya 25 h § ett krav på att en dom alltid ska innehålla ett villkor om att en säkerhet enligt lagen (0000:00) om finansiella säkerheter för gruvverksamhet fortlöpande ska vara ställd till staten. Paragrafen som innehåller en möjlighet för domstolen att meddela verkställighetsförordnande. Paragrafen kompletteras i andra stycket med en bestämmelse som anger att domstolen när det gäller gruvverksamhet som villkor ska föreskriva att säkerhet ska ställas enligt lagen (0000:00) om finansiella för gruvverksamhet. I första hand bör säkerhet ställas för den del av tillståndet som omfattas av verkställighetsförordnandet för att därefter kompletteras när säkerhet enligt övriga delar av verksamheten tas i anspråk. Tredje stycket innehåller bestämmelser om omedelbar verkställighet av beslut om skadeförebyggande åtgärder sedan tillstånd har meddelats. 13.2Förslag till lag om finansiella säkerheter för gruvverksamhet Lagens syfte och omfattning Paragrafen anger lagens syfte och tillämpningsområde. Lagen anger förutsättningarna för de säkerheter som enligt 9 kap. 6 § i ska ställas av den som vill bedriva gruvverksamhet. Säkerheterna ska säkerställa att risken är låg för att staten ska behöva betala för de efterbehandlingsåtgärder som är verksamhetsutövarens ansvar En verksamhetsutövare är enligt 2 kap. 8 § och 10 kap. 2 § skyldig att avhjälpa de föroreningsskador eller miljöskador som verksamheten orsakat samt att när verksamheten har upphört, återställa området där verksamheten har bedrivits. Ansvarets omfattning regleras i 4 § samma kapitel. Den som är ansvarig för att avhjälpa en föroreningsskada ska i skälig omfattning utföra eller bekosta det avhjälpande som på grund av föroreningen behövs för att förebygga, hindra eller motverka att skada eller olägenhet uppstår för människors hälsa eller miljön. Ansvaret kvarstår till dess skadan eller olägenheten avhjälpts. Problem uppstår då en verksamhetsutövare på grund av konkurs eller annat inte har möjlighet att fullgöra sina skyldigheter och staten måste bli huvudman och finansiär av efterbehandlingen. Det är således denna kostnad som säkerheten ska täcka. Paragrafen definierar begreppet gruvverksamhet. Begreppet ”gruvverksamhet” finns tidigare inte definierat i lagstiftningen. Utgångspunkten för definitionen är bestämmelsen i 4 kap. 11 § miljöprövningsförordningen (2013:251). För tydlighetens skull bör det framhållas att täktverksamhet enligt 4 kap. 1–7 §§ miljöprövningsförordning (2013:251) inte ingår i denna definition. Paragrafen definierar begreppet verksamhetsutövare. Definitionen knyter an till den definition som finns i 10 kap. 2 § . Förhållandena i det enskilda fallet kan betydelse för vem som ska ses som verksamhetsutövare (jfr MÖD 2005:64). Paragrafen utesluter inte att två eller flera fysiska eller juridiska personer kan anses vara verksamhetsutövare på samma gång (jfr prop. 1997/98:45 Del 1 s. 361 och MÖD 2010:19). Ett moderbolag kan vid sidan av ett dotterbolag, i vissa fall betraktas som verksamhetsutövare i mening (MÖD , Mål nr M 11429–12). Paragrafen definierar begreppet efterbehandling. Definitionen innebär ingen begränsning i fråga om omfattningen av de åtgärder det kan vara fråga om. Alla de åtgärder som krävs för efterbehandlingen ska vidtas. Det får ankomma på tillsynsmyndigheten att se till att ange omfattningen av de åtgärder det kan vara fråga om. Begreppet efterbehandlingsplan knyter an till och kompletterar begreppet avfallsbehandlingsplan som anges i 12 § förordningen (2013:319) utvinningsavfall. Efterbehandlingsplanen ska ses som ett sammanhållet dokument som beskriver samtliga efterbehandlingsåtgärder till följd av gruvverksamheten. I planen bör efterbehandlingen av utvinningsavfallet beskrivas i en del som kan ingå i avfallshanteringsplanen. Paragrafen definierar begreppet efterbehandlingskostnader. Samtliga kostnader som arbetet med efterbehandling kan omfatta ska ingå i beräkningen av efterbehandlingskostnaden vilket närmare anges i 11 §. Paragrafen definierar begreppet säkerhet enligt denna lag. Dagens system med säkerheter. ersätts med ett system med pant genom deposition av kontanta medel eller med en bankgaranti med standardiserade villkor vilket i utgör en ny form av bankgaranti. Definitionen är formulerad så att verksamhetsutövaren ska kunna välja en av dessa former eller att kombinera formerna så de ställda säkerheterna sammantaget omfattar hela det belopp som säkerheten ska omfatta. Paragrafen föreskriver att efterbehandlingsplanen ska revideras löpande och minst . Det finns flera skäl för att säkerheten bör revideras löpande. Pris- och löneutvecklingen för efterbehandlingsarbeten urholkar över tiden det reala värdet på säkerheten. Kostnadsberäkningarna och avfallshanteringsplanerna behöver uppdateras löpande för att säkerställa att säkerheten baseras på ett aktuellt underlag. Utöver detta skapar en löpande uppdatering av kostnadsberäkningen och avfallshanteringsplanen incitament för att aktivt arbete med efterbehandling. En verksamhetsutövare som aktivt arbetar med efterbehandling kan succesivt komma att behöva ställa lägre säkerheter att eftersom efterbehandlingen fortgår och de förväntade kostnaderna för den återstående efterbehandlingen blir allt lägre. Det främsta skälet för att löpande uppdatera avfallshanteringsplanerna och kostnadsberäkningarna är dock att statens risk kan hanteras på ett mer ändamålsenligt sätt än . I samband med revideringen ska verksamhetsutövaren också redovisa hur efterbehandlingsarbetet kan utvecklas för att överensstämma med de krav som föreskrivs enigt gällande lagstiftning. Efterbehandlingsplanen ska vara ett levande dokument. Även kostnadsberäkningarna, som också behöver också uppdateras löpande, är beroende av att efterbehandlingsplanen är aktuell. Om säkerheten regelbundet uppdateras efter fastställda intervall är det de förväntade framtida kostnaderna vid varje revideringstidpunkt som säkerheten enligt 16 § bör täcka. Regeln i denna paragraf föreskriver att den behöriga myndigheten ska pröva de åtgärder planen redovisa. Uppfyller planen inte de krav som föreskrivs ska myndigheten förelägga verksamhetsutövaren att avhjälpa bristerna. Bestämmelsen medger att den behöriga myndigheten får utfärda föreskrifter som styr arbetet med efterbehandlingsplanen. Föreskrifter bör utfärdas efter samråd med övriga myndigheter som berörs av efterbehandlingsplanen Bestämmelser om beräkning av efterbehandlingskostnaderna Paragrafen föreskriver att efterbehandlingskostnaden, som enligt 16 § är bestämmande för säkerhetens storlek, ska beräknas av verksamhetsutövaren. Bestämmelsen ger övergripande regler om på vilket underlag som beräkningen ska baseras. Beräkningen ska dock alltid baseras på antagandet att en extern aktör anlitas. Det finns flera skäl att en efterbehandling som utförs i av en extern entreprenör kan förväntas bli avsevärt dyrare än en som genomförs i egen regi, exempelvis kanske inte maskiner och personal kan utnyttjas i den omfattning som planerats. Säkerheten bör således vara så stor att den med rimlig säkerhet räcker till för att finansiera efterbehandlingsåtgärder som utförs av en annan aktör än verksamhetsutövaren. Kostnadsberäkningen ska också ta hänsyn till en oplanerad eller tidigarelagd stängning som till exempel kan inträffa genom t.ex. en konkurs. Därmed finns det också ett behov av att i en kostnadsberäkning preciseras hur efterbehandlingen är tänkt att gå till vid en oplanerad eller tidigarelagd stängning En rimlig uppfattning av vad en planerad efterbehandling kommer att kosta bör ta hänsyn till vad priserna på de insatsfaktorer som är nödvändiga kommer att vara då efterbehandlingen genomförs. Vidare ska kostnadsberäkningen inkludera ett osäkerhetspåslag som baseras på en osäkerhetsanalys som verksamhetsutövaren ska genomföra. Närmare föreskrifter om hur efterbehandlingskostnaden ska beräknas får enligt 13 § meddelas av den myndighet regeringen bestämmer. Paragrafen föreskriver i första stycket att en ny beräkning av efterbehandlingskostnaden ska göras i anslutning till revideringen av efterbehandlingsplanen. Andra stycket anger att om gruvverksamheten upphör eller förändras inom ramen den tidsplan som anges i 10 § så ska verksamhetsutövaren göra en ny beräkning och därefter, utan dröjsmål, lämna de nya uppgifterna till den myndighet som prövar säkerheterna. Begreppet ”” kan naturligtvis vara föremål för tolkning men bör i detta sammanhang avse att beräkningen ska göras omgående. Även tillsynsmyndigheterna ska kunna ta initiativ till en revidering. Paragrafen är närmast en ren upplysingsparagraf som erinrar om att en verksamhetsutövare enligt 9 kap. 6 § är skyldig att fortlöpande ställa säkerhet till staten enligt denna lag. Bestämmelsen i 9 kap. 6 § att fortlöpande ställa säkerhet har betydelse i anslutning till bestämmelserna om revidering av efterbehandlingsplanen. Ändras kostnadsbedömningarna för efterbehandlingen ska säkerheterna utan dröjsmål anpassas till de ändrade förutsättningarna. Paragrafens andra stycke innehåller en möjlighet för myndigheten att, till exempel i samband med en konkurs, fatta ett tillfälligt beslut. Bestämmelsen knyter an till 22 kap. 28 § . Paragrafen anger den huvudsakliga grunden för beräkning av säkerhetens storlek. I och med att säkerheten storlek kommer att omprövas löpande inom en viss tidrymd bör säkerheten täcka de högsta kostnaderna som kan uppstå . Hänsyn bör tas till förväntad prisutveckling på de material och tjänster som behövs för att genomföra efterbehandlingen. Vid beräkning av säkerhetens storlek bör en systematisk osäkerhetsanalys genomföras – se 11 §. Beroende på hur stor sistahandsrisk som staten vill ta, kan beslut tas på olika konfidensnivåer. En konfidensnivå på kan betraktats som betryggande för staten och gruvnäringen. Denna paragraf föreskriver hur en finansiell garanti ska vara utformad som en som en s.k. demandgaranti. Det innebär att efter ett beslut av en behörig myndighet om att garantin ska tas i anspråk ska garantiutställaren betala ut garantibeloppet i sin helhet till myndigheten utan något dröjsmål. Något undantag från denna regel medges inte I övrigt definieras enligt 7 § en finansiell garanti som en säkerhet med standardiserade villkor vilken kan kombineras med en pant. Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får enligt 19 § meddela närmare föreskrifter avseende finansiella garantier. Denna paragraf föreskriver vissa krav på den som ställer ut finansiella garantier. Det får inte råda någon tveksamhet om att garantiutställarens har en betryggande förmåga att betala ut det garanterade beloppet om detta krävs. Därför krävs att garantiutställaren står under tillsyn av eller motsvarande utländsk myndighet och ha de tillstånd som behövs för att bedriva den verksamhet med garantigivning som det är fråga om. Garantiutställaren bör också ha en viss kreditvärdighet som motsvarar minst ”investment grade”, dvs. en kreditrating motsvarande minst BBB- enligt Standard & Poors rating, även om detta inte även om detta inte föreskrivs i paragrafen. Paragrafen föreskriver under vilka förutsättningar som en säkerhet får tas i anspråk. 1.om en verksamhetsutövare försätts i konkurs ska garantin alltid tas i anspråk. På så sätt säkerställs att staten direkt kan förfoga över de medel som är avsedda för nödvändiga efterbehandlingsåtgärder. Enbart det förhållandet att en verksamhetsutövare är på obestånd, bör inte vara ett tillräckligt skäl att ta säkerheten i anspråk. Det är ju möjligt att obeståndssituationen kan hävas och verksamhetsutövaren kan fortsätta sin verksamhet. För att säkerheten ska kunna tas i anspråk ien obeståndssituation bör därför också krävas att obeståndet innebär att verksamhetsutövaren inte kan genomföra nödvändiga efterbehandlingsåtgärder. 2.om verksamhetsutövaren däremot har underlåtit att vidta sådana efterbehandlingsåtgärder som säkerheten är avsedd att säkerställa och verksamhetsutövaren, trots förelägganden, vägrar att genomföra åtgärderna är detta enligt bestämmelsen en grund för att ta säkerheten i anspråk. 3.om verksamhetsutövaren har underlåtit att ställa ny godkänd säkerhet senast innan säkerheten upphör att gälla är detta en grund för att ta säkerheten i anspråk. Detta är en bestämmelse som är vanlig i nuvarande bankgarantier. Den syftar till att säkerställa att svårigheter att finna en ny garantigivare när en garantis giltighetstid löper ut inte leder till att verksamheten står utan godkända säkerheter. Med bestämmelsen om omprövningen av säkerheterna med femårsintervall är denna viktig. Paragrafen föreskriver också den situation som uppstår om en konkursförvaltare lyckats sälja konkursboet till en ny verksamhetsutövare. Paragrafen föreskriver på vilket sätt en finansiell garanti får tas i anspråk. När en bankgaranti med den standardiserade formen som lagen föreskriver tas i anspråk, ska hela det garanterade beloppet betalas ut till förmånstagaren vilken i detta fall utgörs av staten genom den behöriga myndigheten. Paragrafen bemyndigar den myndighet att få besluta om att en säkerhet ska tas i anspråk enligt de förutsättningar som gäller enligt lagen. Paragrafen bemyndigar myndigheten att under de förutsättningar som anges upphäva ett beslut om att ta en säkerhet i anspråk. Bestämmelsen bemyndigar staten att ta i anspråk det överskott som kan uppstå efter det att när alla efterbehandlingsåtgärder är genomförda. Andra stycket ger uttryck för statens sistahandsansvar i detta sammanhang. Tredje stycket föreskriver ett undantag i vissa fall från 37 § avtalslagen. Paragrafen föreskriver till vilken instans som beslut om säkerheten ska överklagas. Bestämmelsen utgör ett avsteg från vad som gäller enligt förvaltningslagen och anges därför i form av lag. Paragrafen anger att tillsynen över att lagen och villkor samt de föreskrifter som meddelats i anslutning till lagen följs utövas de myndigheter regeringen bestämmer. Myndigheterna övervakar och kontroller den verksamhet lagen avser. Tillsynen ska säkerställa syftet med lagen som anges i lagens 1 §. Paragrafen föreskriver en skyldighet för verksamhetsutövaren att se till att tillsynsmyndigheten ges insyn i samtliga uppgifter som berör beräkningen av efterbehandlingskostnaden samt hur efterbehandlingsplanen genomförs. Paragrafen ger tillsynsmyndigheten rätt att vidta de åtgärder som behövs för att lagen samt föreskrifter och beslut som meddelats i anslutning till lagen ska följas. Denna kan tillsynsmyndigheten utöva genom att i enskilda fall besluta om förelägganden. En typ av förelägganden utgörs av beslut. har också möjlighet att förena förbudet eller annat föreläggande med vite. Allmänna bestämmelser om vite finns i lagen (1985:206) om viten. Paragrafen reglerar det straffrättsliga ansvaret och innebär att det är straffbart att med uppsåt eller grov oaktsamhet inte fullgöra det tillsynsmyndigheten beslutar med stöd av 27 § eller genom att underlåta att beräkna efterbehandlingskostnaden på det sätt som föreskrivs i 11 §. Det är också straffbart att med uppsåt eller av grov oaktsamhet lämna tillsynsmyndigheten oriktiga uppgifter. Straffet är böter om gärningen inte är belagd med straff enligt . Bestämmelsen ger de myndigheter som har myndighetsuppgifter i anslutning till lagen en möjlighet att kunna ta ut avgifter för denna verksamhet som t.ex. att pröva ansökningar, planer och kostnadsberäkningar samt tillsynen över efterlevnaden av lagen och av villkor eller föreskrifter. Med uttrycket ”i anslutning till” avses såväl föreskrifter och beslut som har meddelats med stöd av lagen som verkställighetsföreskrifter och föreskrifter som har meddelats med stöd av den s.k. restkompetensen i 8 kap. 7 § regeringsformen. Bestämmelsen föreskriver att de säkerhet en verksamhetsutövare till följd av gruvverksamhet före lagens ikraftträdande ställt enligt 16 kap. 3 § ska anses vara prövade och ställda enligt denna lag. Bestämmelsen föreskriver att verksamhetsutövaren efter lagens ikraftträdande uppdaterar efterbehandlingsplanen vilket i enskilda fall kan innebära att en ny efterbehandlingsplan upprättas. En ny beräkning av efterbehandlingskostnaden ska genomföras efter det efterbehandlingsplanen reviderats eller upprättats. Den nya beräkningen ska ges in till den myndighet som enligt 15 § prövar frågan om säkerheten. Säkerhetens storlek ska beräknas så att den med betryggande sannolikhet kan finansiera den reviderade efterbehandlingskostnaden. Bestämmelsen föreskriver vad som gäller beträffande ärenden som inletts innan lagens ikraftträdande men som ännu inte avgjorts. Bestämmelsen bemyndigar prövande myndighet att göra ett undantag från vad som föreskrivs enligt bestämmelsen. 13.3Förslag till lag om ändring i minerallagen Paragrafens tredje stycket är nytt. Bestämmelsen innebär att säkerhet enligt 4 kap. 6 § inte behöver ställas av koncessionshavare som är skyldig att ställa säkerhet enligt lagen (0000:000) om finansiella säkerheter för gruvverksamhet. Säkerheter enligt den nämnda lagen om finansiella säkerheter för gruvverksamhet omfattar de återställningsåtgärder som avses genom bestämmelserna i 4 kap. 6 § minerallagen. Den nya regeln innebär att Bergsstaten kan avlastas det administrativa arbete som följer av att besluta om säkerheter och att löpande följa upp och redovisa de ställda säkerheterna. Vidare avlastas länsstyrelserna uppgiften att följa upp att de ställda säkerheterna är tillräckliga och att vidta åtgärder om så inte är fallet. Det merarbete som krävs i samband med att beslut om statliga garantier enligt lagen (0000:000) om finansiella säkerheter för gruvverksamhet innefattar även de framtida kostnader som omfattas av minerallagssäkerheten, bedömer utredningen vara av mindre omfattning. För verksamhetsutövarna innebär förslaget att man slipper hantera två olika säkerheter hos två olika myndigheter. Den nya regeln behandlas närmare i avsnitt 10.6. , N (2018), Aitikgruvan, reviderad efterbehandlingsplan, 2018. Hanæus, Å och B (2010), Efterbehandling av gruvavfall i –2008. Rapport 6398 , . , J och P Krusell (2015), Prognoser för framtida kostnader för att omhänderta kärnkraftens restprodukter. och geologiska undersökning (2017a), Förslag till strategi för hantering av gruvavfall. Redovisning av ett regeringsuppdrag. NV-03195-16, SGU: 311–888/2016. och geologiska undersökning (2017b), Kartläggning av kostnader för hantering av gruvavfall och för efterbehandling av gruvverksamhet. RR 2017:04, SGU:s diarie-nr: 311– 888/2016, diarie-nr: 03195–16, 2017. NTNU (2018), Osäkerhetsanalys för efterbehandlingskostnader för gruvverksamheter i . Ramböll och Ecoloop (2018), Analys av kostnader för efterbehandling av gruvor i . (2015), Gruvavfall – ekonomiska risker för staten. Regeringens proposition (2006/07:95), Ett utvidgat miljöansvar. Regeringens proposition (2005/06:183), Finansieringen av kärnavfallets slutförvaring. Regeringens proposition (2016/17:199), Reglerna om finansiering av kärnavfallshanteringen. , J, och D , (2013), Utvinning för allmän – en om svenska mineralinkomster, 2013:9. geologiska undersökning, (2016), Vägledning för prövning av gruvverksamhet. geologiska undersökning, (2017), Bergverksstatistik 2016. Betryggande säkerheter för gruvnäringen och staten En särskild utredare ska utreda och analysera om det finns insatser eller åtgärder som på ett mer ändamålsenligt sätt än kan säkerställa att det finns tillräckliga säkerheter för efterbehandling och andra återställningsåtgärder vid gruvverksamhet. I uppdraget ingår inte åtgärder inom skatteområdet. Syftet är att minimera risken för att staten ska behöva stå för dessa kostnader. Ambitionen är att ska stå starkt som gruvnation och vara ett föregångsland för en miljömässigt hållbar gruvnäring och avfallshantering. Verksamheten ska inte överlämna ekonomiska åtaganden till staten för en skadad miljö.