sou · H6B318 · 2018-03-14 00:00:00 — Däremot går inte att säga att en könsuppdelad religiös verksamhet måste ses som en klar överträdelse av principen om alla människors lika värde. En annan olikbehandling inom trossamfunden som från och till lyfts fram rör trossamfund som vägrar att viga par med samma kön. För att få förrätta civilrättsligt giltig vigsel krävs att trossamfundet har vigseltillstånd samt att befattningshavare inom samfundet förordnats som vigselförrättare (1 och 2 §§ lagen [1993:305] om rätt att förrätta vigsel inom trossamfund). Lagstiftaren har övervägt om ett vigseltillstånd eller förordnande som vigselförrättare ska förenas med en plikt att förrätta vigsel även mellan par med samma kön. Av flera skäl, bl.a. religionsfriheten, förenades dock inte vigsel- rätten med en vigselplikt (se 4 kap. 3 § andra stycket äktenskapsbal- ken, SOU 2007:17 s. 278 ff. och prop. 2008/09:80 s. 22). Av Europa- domstolens praxis framgår vidare att det är upp till varje religion att avgöra om och i vilken omfattning som samkönade äktenskap tillåts (mot , beslut ; och a.a., punkt 132). Under sådana förhållanden anser utredningen att det inte går att kräva att ett trossamfund ska förrätta vigsel mellan par med samma kön för att vara stödberättigat. Aktivt motarbetar det demokratiska styrelseskicket I utredningens kommittédirektiv anges bl.a. att trossamfund som inte respekterar det demokratiska styrelseskicket inte ska finan- sieras med allmänna medel. Utredningen anser att ett trossamfund som aktivt motarbetar det demokratiska styrelseskicket inte ska Att inskränka religionsfriheten med hänsyn till skydd för allmän ordning utgör ett s.k. legitimt syfte i artikel 9.2 i och det får anses nödvändigt för att skydda det demokratiska styrelseskicket. Ett trossamfund kan på olika sätt aktivt motarbeta vårt demo- kratiska styrelseskick. Det skulle kunna handla om ett trossamfund som uppmanar till att inte följa svensk lag, svika medborgerliga skyldigheter eller inte hörsamma myndigheters påbud. Med med- borgerliga skyldigheter avses endast lagliga skyldigheter och inte moraliska förpliktelser mot samhället, såsom utövande av rösträtt. I undantagsfall kan uppmaning till lagbrott m.m. vara förenligt med stödberättigande. Det måste i så fall röra sig om uppmaning till civil olydnad som helt syftar till att bevara eller återupprätta demo- kratiska värden (jfr SOU 1999:101 och prop. 2002/03:38 s. 60 f.). Genom en bestämmelse i 3 kap. 16 § lagen (1994:1809) om total- försvarsplikt finns en möjlighet till vapenfri tjänstgöring inom total- försvaret. Trossamfund som uppmanar till vapenvägran kan därmed inte anses aktivt motarbeta det demokratiska styrelseskicket. 12.8.7Exkluderingsgrunderna i förhållande till skyddet mot diskriminering i artikel 14 i Föreslagna exkluderingsgrunder är således utformade på så sätt att de ska vara förenliga med skyddet för religionsfriheten i artikel 9 i . Som tidigare framkommit finns i artikel 14 i även ett förbud mot diskriminering på grund av bl.a. religion som kompletterar artikel 9. Artikeln innebär att alla trossamfund måste ges samma möjlighet att bli stödberättigade och att exkluderingsgrunderna, liksom övriga stödvillkor, tillämpas på ett icke diskriminerande sätt. För det fall en särbehandling sker så måste den tjäna ett legitimt syfte och får inte ha oproportionerliga konsekvenser. Staten har vid denna prövning en viss bedömnings- marginal (se avsnitt 12.4.3 under rubriken mot diskriminering). Utredningen anser att föreslagna exkluderingsgrunder behand- lar alla trossamfund på samma sätt genom att generellt och utan åtskillnad inte tillåta ageranden som strider mot särskilt skydds- värda värderingar i det svenska samhället. kan därmed inte anses innebära någon särbehandling som är direkt grundad på religion. Det är möjligt att en tillämpning av exkluderingsgrunderna sär- skilt kan komma att missgynna trossamfund med en viss religion. Exkluderingsgrunderna har dock utformats i syfte att värna om grundläggande demokratiska värden (legitimt syfte) och en avvägning har skett mellan dessa värden och trossamfundens rättigheter (pro- portionalitetsbedömning). Den proportionalitetsbedömning som ska göras ligger i linje med den proportionalitetsbedömning som artikel 9.2 i kräver (jfr Arbetsdomstolens av- görande AD 2017 nr 23). Statens bedömningsmarginal enligt arti- kel 9.2 och artikel 14 i får vidare i huvudsak anses sammanfalla (jfr ovan nämnt avgörande The Church of of mot , punkt 38). Mot denna bakgrund anser utredningen att exkluderingsgrunderna som sådana bör anses förenliga även med artikel 14 i Europakon- ventionen. Det är mycket viktigt att exkluderingsgrunderna också tillämpas på ett icke diskriminerande sätt i enskilda fall av myndigheter och rättsinstanser. 12.8.8Bevisbörda och beviskrav vid prövning av exkluderingsgrunderna Utredningens förslag: ska ha bevisbördan för att ett trossamfund agerar på sådant sätt som anges i de olika exkluderingsgrunderna. Kort om bevisbörda och beviskrav Bevisbörda och beviskrav är begrepp som används vid bevisprövning i domstol, t.ex. i samband med prövning av ett överklagat myndighets- beslut. Dessa begrepp är således främst knutna till en domstolspröv- ning. Någon avgörande teoretisk skillnad i bevisprövningshänseende föreligger dock inte mellan en myndighets och en domstols prövning av saken (Diesen och 2003, s. 7). dighet bör redan vid sitt beslutsfattande ha klart för sig vem som har bevisbördan och vilka beviskrav som gäller. Begreppet bevisbörda svarar på frågan ”vem ska svara för bevis- ningen”. Den som har bevisbördan måste lägga fram tillräckligt stark bevisning för sitt påstående. Om den bevisbördebärande parten inte lyckas med detta ska domstolens bedömning utgå från att den påstådda omständigheten inte föreligger. Bevisbördan anger således vem som ska bära risken för att relevanta omständigheter inte kunnat klarläggas fullt ut. I förvaltningsprocessen brukar enskild part ha bevisbördan för rättigheter och myndighetspart för skyldigheter. Bevisbördan för att villkoren för en förmån är uppfyllda ligger så- ledes som regel på den enskilde, medan bevisbördan för att åter- kalla samma förmån ligger på myndigheten (Diesen och a.a., s. 63 f. och 73 f.; m.fl. 2009, s. 79; 2018, s. 285; 2011, s. 24 och 2012, s. 782). Huvudregeln om att den enskilde har bevisbördan vid förmåner har dock en begränsning när det gäller s.k. rättsupphävande rätts- fakta. Vid förmåner är rättsfakta sådana faktiska förhållanden som har betydelse för rätten till förmånen. Om den enskilde uppfyllt beviskravet avseende grundläggande rättsfakta för en förmån så vilar bevisbördan på den myndighet som gör gällande sådana rättsfakta som utesluter rätten till förmånen. kan således bevisbördan placeras på en myndighet trots att det i grunden är frågan om en förmån (a.a., s. 285). Beviskravet svarar på frågan ”hur stark bevisning krävs för att den bevisbördebärande parten ska ha uppfyllt sin bevisbörda”. Ett beviskrav uttrycks vanligtvis som ett sannolikhetsmått och formu- leras antingen positivt eller negativt, dvs. antingen som ett mått för slutsatsens säkerhet eller ett mått för den tillåtna felmarginalen. Beviskravet kan framgå direkt av lag eller genom praxis. Vilket bevis- krav som uppställs beror bl.a. på konsekvenserna av en materiellt fel- aktig dom, bevissvårigheter, partsautonomi och andra generella avväg- ningar mellan effektivitet och rättssäkerhet (Diesen och a.a., s. 19 och 90; m.fl. a.a., s. 81 f.; a.a., s. 334). Enligt professor bör man för alla mål inom förvaltningsprocessen utgå ifrån att det normala beviskravet är sannolika skäl. Med stöd av lag eller praxis kan man tillämpa ett lägre eller högre beviskrav än normalkravet (Diesen och a.a., s. 92 och 102; se även a.a., s. 333). ska ha bevisbördan vid prövning av exkluderingsgrunderna Som ovan framkommit är huvudregeln att den som ansöker om en förmån, såsom ett stöd, ska visa att villkoren för det aktuella stödet är uppfyllda. Exkluderingsgrunderna får dock anses utgöra ett undantag från rätten till stödberättigande för trossamfund som visat att de uppfyller de formella villkoren för stöd. Det är vidare som regel enklare att säkra bevisning om att något har inträffat, än att det inte har det. Mot denna bakgrund anser utredningen att det bör ankomma på beslutsmyndigheten att visa att någon exklu- deringsgrund är för handen. Bevisbördan bör således ligga på myndigheten. Detta gäller dock inte för den s.k. undantagsregeln för församlingars och företrädares agerande som beskrivs i avsnitt 12.8.5. ska således visa att det finns synnerliga skäl för att tillämpa undantags- regeln. Trossamfundet ska även visa att övriga formella villkor för stödberättigande är för handen (se kapitel 11). Vid återkallelse av stödberättigande och återkrav av statsbidrag har beslutsmyndig- heten dock helt bevisbördan (mer om återkallelse och återkrav i kapitel 13). Vad gäller vilket beviskrav som ska uppställas avseende demo- kratikriteriet så har utredningen övervägt om ett något lägre bevis- krav än normalt i förvaltningsprocessen ska uppställas, bl.a. efter- som bevisbördan normalt inte vilar på myndigheten. Ageranden som ska ligga till grund för vägrat stödberättigande sker vidare oftast i det dolda och är därmed mycket svåra att bevisa. De negativa rättsverkningar som kan följa av ett materiellt felaktigt beslut om vägrat stödberättigande får vidare anses vara mindre ingripande. De skäl som talar för ett lägre beviskrav måste vägas mot rätts- säkerhet och trossamfundens acceptans för stödsystemet. Till detta kommer att det kan vara olämpligt att laborera med avvikande beviskrav när inte nivån avseende normalkravet kan anses helt klar. Ett avvikande beviskrav kan således vålla osäkerhet samt problem i tillämpning. Efter en sammantagen bedömning har utredningen stannat vid att inte föreslå ett lägre beviskrav än normalt. Prövningen av exkluderingsgrunderna ska grundas på all till- gänglig information, vilket även följer av att fri bevisföring gäller i svensk rätt. Det finns t.ex. inget hinder för att beakta avhoppade anhängares trovärdiga berättelser om missförhållanden. Besluts- myndigheten kan vidare i samband med ansökan om stödberätti- gande ställa konkreta frågor till trossamfunden som anknyter till exkluderingsgrunderna. Underlag som kan ligga till grund för be- dömningen kan även vara t.ex. verksamhetsberättelser, årsmötes- protokoll, bidragsredovisningar, brottmålsdomar, information från andra myndigheter eller omvärldsinformation. Utifrån framkomna uppgifter får göras en sammantagen bedömning avseende huruvida trossamfundet för beslutet kan anses agera på så- dant sätt som anges i någon exkluderingsgrund. En faktiskt inträffad händelse kan ligga till grund för att anse detta. Utredningen har övervägt om andra myndigheter eller dom- stolar ska ha en underrättelseskyldighet vad gäller förhållanden som kan ligga till grund för vägrat stödberättigande. Utredningen har dock, bl.a. med hänsyn till stödets förhållandevis ringa omfattning och det merarbete det skulle medföra för dessa myndigheter och domstolar, stannat vid att inte föreslå en sådan skyldighet. 13 Återkallelse och återkrav I utredningens kommittédirektiv anges att om ett trossamfund eller en församling utvecklas i en negativ riktning och motverkar samhällets grundläggande värderingar, bör det övervägas om ett sådant trossamfund ska mista sin rätt att vara statsbidragsberättigat och om utbetalningar ska kunna krävas tillbaka. Utredningen ska föreslå bestämmelser om återkallande av stöd (nedan återkallelse- bestämmelser) och om återkrav av utbetalade medel (nedan åter- kravsbestämmelser) samt lämna nödvändiga författningsförslag. Vid utformning av återkallelse- och återkravsbestämmelser bör hänsyn tas till bl.a. den förvaltningsrättsliga principen om gynnande förvaltningsbesluts negativa rättskraft. Denna princip beskrivs i avsnitt 13.2. Därefter beskrivs vilka återkallelse- och återkravs- bestämmelser som finns i nuvarande författningar som rör statens stöd till trossamfund, samt vilket behov det finns av att införa ytterligare sådana bestämmelser (avsnitt 13.3). Slutligen lämnar utred- ningen förslag på utformning av återkallelse- och återkravsbestämmel- ser (avsnitt 13.4 och 13.5). 13.2Principen om gynnande förvaltningsbesluts negativa rättskraft Beslut om stödberättigande för statsbidrag och statlig avgiftshjälp samt beviljande av statsbidrag, utgör gynnande förvaltningsbeslut. Med gynnande förvaltningsbeslut avses beslut av en myndighet i ett ärende som ger någon rätt till en förmån av något slag, t.ex. eko- nomiskt stöd från det allmänna (jfr prop. 2016/17:180 s. 230 f. och 328 f.). Enligt förvaltningsrättsliga grundsatser kan gynnande för- valtningsbeslut som huvudregel inte ändras av beslutsmyndigheten, vilket benämns som principen om gynnande förvaltningsbesluts negativa rättskraft. En myndighet som har meddelat ett tillstånd, beviljat ett stats- bidrag osv. får alltså i regel inte rätta beslutet till den enskildes nackdel (prop. 1985/86:80 s. 39). Detta gäller inte bara när beslutet är behäftat med en ursprunglig oriktighet, utan även när ändrade förhållanden rubbar förutsättningarna för beslutet (och 2010, s. 358). Principen motiveras med att såväl den en- skilde som tredje man ska kunna lita på de beslut en myndighet har meddelat och känna trygghet i att lagakraftvunna beslut inte när som helst kan komma att ändras (se bl.a. HFD 2014 ref. 30). Den enskilde åtnjuter således rättsskydd även om beslutet objektivt sett är felaktigt (2016, s. 147). Huvudregeln om gynnande förvaltningsbesluts negativa rätts- kraft är försedd med ett antal undantag som utvecklats i praxis och doktrin. Ändring av beslut får exempelvis ske med stöd av förbehåll i själva beslutet eller i den författning varpå beslutet grundar sig, s.k. återkallelseförbehåll (SOU 2010:29 s. 564 ff., prop. 2016/17:180 s. 219 f., RÅ 1995 ref. 10, RÅ 1999 ref. 76, RÅ 2000 ref. 16, RÅ 2000 not. 178, RÅ 2004 ref. 78 och HFD 2014 ref. 30). Principen om gynnande förvaltningsbesluts negativa rättskraft kommer fr.o.m. lagregleras genom en bestämmelse i en ny förvaltningslag (SFS 2017:900). Av 37 § andra stycket 1 i denna nya lag kommer det framgå att ett beslut som till sin karak- tär är gynnande för någon enskild part får ändras till den enskildes nackdel om det framgår av beslutet eller de föreskrifter som det har grundats på att beslutet under vissa förutsättningar får återkallas. Gynnande förvaltningsbeslut ska således enligt bestämmelsen kunna ändras om det finns ett återkallelseförbehåll. I den proposition som ligger till grund för den nya förvalt- ningslagen anförs följande angående återkallelseförbehåll (a. prop. s. 232 f.). En andra situation som bör omfattas av undantagsregleringen är så- dana fall där det från början har stått klart för den enskilde att myn- digheten kan komma att ändra sitt beslut om myndigheten anser att det finns skäl för det. Det är fallet t.ex. när det finns ett tydligt återkal- lelseförbehåll knutet till beslutet. Bestämmelser om sådana återkallelse- förbehåll bör i första hand tas in i de föreskrifter som beslutet grundas på. Av tydlighetsskäl bör en upplysning om innehållet i dessa före- skrifter lämpligen tas in i beslutet i det enskilda ärendet. En särskild fråga är hur precisa föreskrifter om sådana återkallelseförbehåll rim- ligen måste vara för att uppfylla rättssäkerhetens krav. Enligt reger- ingens mening bör det normalt sett krävas mer än att det endast all- mänt eller indirekt anges att t.ex. gynnande beslut om beviljande av fortlöpande förmåner bör kunna ändras. [---] Något krav på att till- lämpningsområdet för sådana föreskrifter måste vara begränsat till att avse varje enskild typ av förmån bör inte ställas upp. I normalfallet bör det räcka med en mera generell bestämmelse som avser hela eller delar av författningens tillämpningsområde. Vid återkallelseförbehåll i författning krävs således en uttrycklig bestämmelse i den specialförfattningen varpå förmånen grundas. Det ankommer på lagstiftaren att närmare avgöra hur ett sådant förbehåll ska utformas, t.ex. vilka begränsningar som ska finnas för att få tillämpa förbehållet (jfr HFD 2014 ref. 30). Som ovan fram- gått bör dock inte återkallelseförbehåll med obegränsad återkallelse- rätt uppställas, s.k. generella förbehåll, utan återkallelse bör göras beroende av vissa angivna förutsättningar, s.k. speciella förbehåll (1955, s. 171 ff.; Wall 2014, s. 162). Ett återkallelseförbehåll kan vara tvingande eller fakultativ, dvs. återkallelse ska eller får ske under vissa förhållanden (Wall a.a., s. 162 ff.). 13.3Finns det ett behov av att införa återkallelse- och återkravsbestämmelser vad gäller trossamfundsstödet? Utredningens bedömning: Det finns ett behov av att införa be- stämmelser som möjliggör återkallelse av stödberättigande för statsbidrag. Vidare behöver förutsättningarna för återkallelse av stödberättigande för den statliga avgiftshjälpen förtydligas. Om ett trossamfund har fått statsbidrag utan att uppfylla villkoren för stödberättigande bör det vara möjligt att återkräva statsbidraget. Bestämmelser som möjliggör detta saknas . Av utredningens kommittédirektiv framgår att återkallelse- och återkravsbestämmelser ska föreslås såvitt avser det statliga bidraget till trossamfund. Som ovan framkommit innebär principen om gyn- nande förvaltningsbesluts negativa rättskraft att, såvida ingen annan grund för återkallelse föreligger, uttryckliga och tydliga återkallelse- och återkravsbestämmelser måste finnas för att gynnande beslut om stödberättigade och beviljande av statsbidrag ska kunna ändras. I lagen (1999:932) om stöd till trossamfund saknas bestämmelser om såväl återkallelse av stödberättigande som återkrav av stats- bidrag med anledning av att bidrag betalats ut trots att villkoren för stödberättigande inte varit uppfyllda. Det förs inte heller något resone- mang kring detta i förarbetena, vilket är något märkligt eftersom det vid samma reform infördes återkallelsebestämmelser för den stat- liga avgiftshjälpen och lagstiftaren i flera andra avseenden just be- tonade vikten av att de båda stödformerna skulle utformas så lika som möjligt. Enligt 20 § första stycket förordningen (1999:974) om stats- bidrag till trossamfund får Rådet för beslut om statsbidrag till tros- samfund vid Myndigheten för stöd till trossamfund (SST) besluta att ett beviljat bidrag inte ska betalas ut, om det kan antas att bidra- get har beviljats på grund av felaktiga uppgifter. Denna bestäm- melse innebär endast stoppad utbetalning av ett visst bidrag. I 20 § andra stycket förordningen om statsbidrag till trossam- fund anges följande. Rådet för beslut om statsbidrag till trossamfund får besluta att ett bidrag ska betalas tillbaka om 1.det har beviljats på grund av felaktiga uppgifter, 2.det inte används för det ändamål det beviljats för, eller 3.trossamfundet eller församlingen inte lämnar sådana handlingar och andra uppgifter som avses i 19 §. De trossamfund som regeringen beviljat stödberättigande får bevil- jas statsbidrag av rådet. Denna bestämmelse ger inte rådet stöd för återkrav av statsbidrag med anledning av att ett statsbidragsberättigat trossamfund inte längre uppfyller villkoren för stödberättigande. Några andra bestämmelser om återkallelse- och återkrav såvitt avser det statliga bidraget finns inte i aktuella författningar (i SST:s före- skrifter finns särbestämmelser om återkrav som rör lokaler). Om villkoren för stödberättigande, däribland demokratikriteriet, är uppfyllda kan således varken stödberättigandet återkallas eller utbetalt bidrag återkrävas. I tidigare kapitel har utredningen lämnat förslag avseende vilka villkor som bör gälla för stödberättigande samt varför dessa villkor behövs (se kapitel 11 och 12). I avsnitt 12.6 beskrivs t.ex. vikten av att det uppställs ett demokrativillkor. Enligt utredningens mening är det lika viktigt att villkoren för stödberättigande är uppfyllda vid ansökan om stödberättigande, som vid fortsatt stöd. Om ett stöd- berättigat trossamfund t.ex. agerar i strid med demokratikriteriet måste beslutsmyndigheten kunna återkalla stödberättigandet samt återkräva statsbidrag som betalats ut trots att villkoren för stödbe- rättigande inte längre var uppfyllda. Mot denna bakgrund instäm- mer utredningen i regeringens bedömning att återkallelse- och åter- kravsbestämmelser bör införas såvitt avser det statliga bidraget. För den statliga avgiftshjälpen finns redan en återkallelsebestäm- melse. Av 16 § andra stycket lagen (1998:1593) om trossamfund framgår att regeringen får besluta att ett trossamfund som har be- viljats statlig avgiftshjälp inte längre ska få det. I förarbetena till detta lagrum anges bl.a. följande (prop. 1998/99:38 s. 227 och prop. 1998/99:124 s. 71). Om ett trossamfund som får statlig hjälp med att ta in avgifter inte längre uppfyller villkoren för att få denna hjälp bör regeringen kunna besluta att hjälpen inte längre skall ges. Detta kan bli aktuellt om ett trossamfund inte längre uppfyller de generella förutsättningarna för att få statligt stöd (se avsnitt 10.4.2). Det kan också bli aktuellt med ett sådant beslut om samfundet inte längre uppfyller de specifika villkor som är förknippade med avgiftshjälpen. Utan att föregripa arbetsgruppens förslag om villkor för avgiftshjälpen kan det konstateras att vissa förutsättningar tekniskt sett måste vara uppfyllda för att avgifter skall kunna tas in. Bestämmelser om detta föreslås i lagen om avgift till registrerat trossamfund. Exempelvis måste trossamfundet ha lämnat uppgift om procentsats för avgift till RSV. Likaså måste trossamfundet se till att medgivande i någon form finns från dem som skall omfattas av avgiftshjälpen. i dessa eller liknande avseenden har skatteförvaltningen inte möjlighet att genomföra den beslutade hjälpen. Innan regeringen beslutar att ett trossamfund inte längre skall få hjälp med att ta in avgifter bör det dock noga prövas om hindren för att genomföra det statliga åtagandet kan undanröjas. Regeringen kan, som nämnts, besluta att ett samfund inte längre skall få statlig hjälp med att ta in avgifter. Anledningen till ett sådant beslut kan vara att samfundet inte längre uppfyller de villkor för hjäl- pen som gäller enligt lagen eller vad regeringen beslutat. Om trossam- fundet fortfarande uppfyller villkoren för organisationsbidrag, bör det dock kunna få ett oreducerat bidrag i stället för den indragna avgifts- hjälpen. Det skulle kunna vara fallet om samfundet exempelvis inte lämnat nödvändiga uppgifter till RSV eller inte hämtat in erforderliga medgivanden till avgiftsbetalningen men ändå uppfyller de grundläg- gande villkoren för att få statsbidrag. I nuvarande återkallelsebestämmelse för avgiftshjälpen anges inte under vilka förutsättningar stödberättigande får återkallas, utan det finns endast ett generellt återkallelseförbehåll. Som ovan anförts bör inte generella återkallelseförbehåll uppställas (se avsnitt 13.2). Sådana förbehåll är otillfredsställande ur rättssäkerhetssynpunkt, inte minst med tanke på att stödberättigande för avgiftshjälpen bör anses utgöra en civil rättighet (jfr HFD 2011 ref. 10). Mot denna bakgrund anser utredningen att förutsättningarna för återkallelse av stödberättigande för avgiftshjälpen bör förtydligas. Utredningen anser, sammanfattningsvis, att det finns ett behov av att införa återkallelse- och återkravsbestämmelser såvitt avser det statliga bidraget, samt att förtydliga förutsättningarna för åter- kallelse av stödberättigande för avgiftshjälpen. Redan när gynnande beslut om stödberättigande och beviljande av statsbidrag meddelas ska det stå klart för det aktuella trossamfundet att myndigheten kan komma att ändra sitt beslut under vissa särskilt angivna för- utsättningar. Utöver att det i återkallelse- och återkravsbestämmel- serna anges under vilka förutsättningar återkallelse och återkrav kan ske, bör beslutsmyndigheten av tydlighetsskäl även i enskilda stödbeslut upplysa om bestämmelserna.