sou · H6B382 · 2018-11-30 00:00:00 — Även på det finansiella området finns det bestämmelser om sank- tionsavgifter. Som ett exempel kan nämnas lagen (2007:528) om värde- pappersmarknaden, som innehåller bestämmelser om sanktionsavgifter för ett värdepappersinstitut, en börs, en leverantör av datarappor- teringstjänster eller en clearingorganisation. Avgiften ska fastställas till högst det högsta av ett belopp som per i kronor motsvarade alternativt av företagets omsättning eller, i förekommande fall, motsvarande omsättning på koncernnivå närmast föregående räkenskapsår, eller två gånger den vinst som företaget gjort till följd av regelöverträdelsen, om beloppet går att fastställa. Sanktionsavgiften får inte bestämmas till ett lägre belopp än . Överträdelser av säkerhetsskyddslagstiftningen kan leda till synner- ligen allvarlig skada för säkerhet. Utredningens bedömning är därför att maximibeloppet måste sättas så högt att det får en till- räckligt avskräckande effekt. Sanktionsavgiften måste också vara så hög att ansvariga för säkerhetskänslig verksamhet inte räknar in av- giften som en ren affärskostnad. Enligt vår mening ligger det när- mast till hands att göra jämförelser med de belopp som kan komma i fråga vid allvarliga överträdelser av dataskyddslagen eller överträd- elser av NIS-lagen. Med hänsyn till det anförda anser vi att maximi- beloppet bör bestämmas till . bör det finnas ett brett spann för att sanktionsavgiften ska kunna bestämmas till ett proportionerligt belopp vid mindre allvarliga överträdelser. Spannet bör vara brett även med tanke på att bl.a. aktieägare, som kan vara fysiska personer, kan åläggas sanktionsavgift. Den nedersta gränsen kan då lämpligen bestämmas till . 9.12Hur sanktionsavgiften ska bestämmas i det enskilda fallet Förslag: När sanktionsavgiftens storlek bestäms ska särskild hän- syn tas till den skada eller sårbarhet för säkerhet som uppstått till följd av överträdelsen, till om den avgiftsskyldige tidi- gare begått en överträdelse och till de kostnader som den avgifts- skyldige undvikit till följd av överträdelsen. Sanktionsavgiften får efterges helt eller delvis om överträd- elsen är ringa eller ursäktlig eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. När storleken på sanktionsavgiften ska bestämmas i det enskilda fallet bör hänsyn tas till alla relevanta omständigheter. Det är inte möjligt att i lagen ange samtliga relevanta omständigheter som kan behöva beaktas i enskilda fall. Vi bedömer dock att lagen bör inne- hålla en bestämmelse som anger omständigheter som särskilt ska be- aktas. De omständigheter som är särskilt viktiga att beakta och som alltså bör tas in i lagen är enligt vår mening den skada eller sårbarhet för säkerhet som uppstått till följd av överträdelsen, om den avgiftsskyldige har begått en överträdelse och de kostnader som den avgiftsskyldige undvikit till följd av överträdelsen. Exempel på omständigheter som kan komma att påverka beloppets storlek men som enligt vår mening inte behöver tas in i lagen är hur länge överträdelsen pågått. Om den avgiftsskyldige tidigare gjort sig skyldig till överträdelse av lagen kan det bli aktuellt att beakta om överträdelserna är likartade samt den tid som har gått mellan de olika överträdelserna. Det kan också vara relevant att beakta bestäm- melsens betydelse för tillsynsområdet. Vissa omständigheter kan det finnas anledning att beakta i mildrande riktning. Att en verksamhet aktivt samarbetat med tillsynsmyndigheten för att komma till rätta med överträdelser kan vara en sådan omständighet samt om verksam- heten snabbt har vidtagit rättelse (jfr t.ex. 15 kap. lagen om bank- och finansieringsrörelse och prop. 2016/17:22 s. 220 och 221). Att avgiftsskyldigheten bygger på strikt ansvar innebär att det be- höver finnas en möjlighet för tillsynsmyndigheten att underlåta att besluta om sanktionsavgift. Det bör därför införas en bestämmelse som ger tillsynsmyndigheten utrymme att jämka eller helt efterge avgiften i fall där det inte framstår som rimligt och proportionerligt att ta ut avgift. En situation som kan innebära att det framstår som oskäligt att besluta om sanktionsavgift är om en verksamhetsutövare drabbas av sanktionsavgift enligt något annat regelverk för i princip samma brist. Bestämmelser om säkerhetsåtgärder och sanktions- avgifter för den som bryter mot dessa bestämmelser finns t.ex. i den tidigare nämnda dataskyddsförordningen och dataskyddslagen, NIS- lagen samt i speciallagstiftning i de olika sektorerna. Om regelverket överträtts på ett sådant sätt att det har varit närmast omöjligt för verksamhetsutövaren att upptäcka överträdelsen skulle överträdel- sen kunna anses ursäktlig och det därför kunna finnas grund för jämkning. Ett annat exempel skulle kunna vara att utredningen visar att verksamhetsutövaren gjort en omsorgsfull analys av t.ex. behovet av säkerhetsskyddsåtgärder men ändå landat i en felaktig bedöm- ning. Även i ett sådant fall kan överträdelsen framstå som ursäktlig, varför det kan finnas grund för att jämka sanktionsavgiften. Möjligheten att sätta ner avgiften bör tillämpas restriktivt och endast när det skulle te sig oskäligt att ta ut avgiften. Förslag: får inte ingripa med sanktions- avgift om överträdelsen omfattas av ett föreläggande om vite och överträdelsen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Enligt och EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna finns en rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (gärning), det s.k. dubbelbestraffningsförbudet. Som regeringen har konstaterat i flera lagstiftningsärenden får be- greppet straff i den mening som avses i anses omfatta vite (se prop. 2007/08:107 s. 24 och prop. 2012/13:143 s. 69). Om ett vite har dömts ut bör det därför inte vara möjligt att besluta om en sanktion – administrativ eller straffrättslig – för samma sak. Den avgörande tidpunkten för när sådant hinder uppkommer bör anses vara när det inleds en domstolsprocess angående frågan om utdömande av vite (jfr prop. 2016/17:22 s. 228). Ett föreläggande om vite bör därför inte hindra ett senare ingripande med sanktions- avgift så länge som tillsynsmyndigheten inte har ansökt om utdöm- ande av vitet. När tillsynsmyndigheten har ansökt om utdömande av vitet bör tillsynsmyndigheten dock vara förhindrad att besluta om sanktionsavgift för en överträdelse som omfattas av vitesförelägg- andet. En bestämmelse om detta bör tas in i säkerhetsskyddslagen. 9.14Förfarandet vid beslut om sanktionsavgift Förslag: Sanktionsavgift får inte beslutas om den som anspråket riktas mot inte har getts tillfälle att yttra sig efter överträdelsen. Ett beslut om sanktionsavgift ska delges. Sanktionsavgiften ska betalas till tillsynsmyndigheten inom från det att beslutet om att ta ut avgiften har fått laga kraft eller inom den som anges i beslutet. Om sank- tionsavgiften inte betalas , får tillsynsmyndigheten lämna den obetalda avgiften för indrivning. Vid indrivning får verkställighet ske enligt utsökningsbalken. En beslutad sanktions- avgift faller bort till den del beslutet om avgiften inte har verk- ställts från det att beslutet fick laga kraft. Sank- tionsavgifter tillfaller staten. Beslut om administrativa sanktionsavgifter är en särskilt ingripande åtgärd. I likhet med vad som gäller enligt bl.a. NIS-lagen bör sådana beslut därför delges den betalningsskyldige enligt delgivningslagen (2010:1932). En bestämmelse om detta bör tas in i säkerhetsskydds- lagen. Enligt NIS-lagen gäller att sanktionsavgift inte får beslutas om den som anspråket riktas mot inte har getts tillfälle att yttra sig från överträdelsen. I propositionen angav regeringen att en sådan gräns bör finnas på grund av sanktionsavgiftens ingripande natur (prop. 2017/18:205 s. 74). Samma skäl gör sig gällande i fråga om sanktionsavgift för överträdelser av säkerhetsskyddsregleringen. Vi anser därför att det bör gälla en bortre tidsgräns för när en sank- tionsavgift får beslutas och att är en rimlig sådan gräns. En bestämmelse med motsvarande innebörd som i den nämnda lagen bör alltså införas i säkerhetsskyddslagen. Liksom i andra lik- nande fall bör bevisbördan för att kommunikation har skett ligga på tillsynsmyndigheten (jfr prop. 2017/18:205 s. 74). Betalning, indrivning och preskription För att regleringen om sanktionsavgifter ska bli tillräckligt handlings- dirigerande och effektiv bör den avgift som tillsynsmyndigheten be- slutat kunna drivas in utan att det krävs något domstolsavgörande. Vi föreslår att därför att det föreskrivs att betalning av sanktions- avgift ska ske till tillsynsmyndigheten från det att beslutet om sanktionsavgift vann laga kraft eller annars inom den som anges i beslutet. Det bör vidare föreskrivas att till- synsmyndigheten ska lämna den obetalda avgiften för indrivning om avgiften inte betalas . I allmänhet gäller för den här typen av avgifter att de preskriberas i den utsträckning verkställighet inte har skett . Vi bedö- mer att det saknas anledning att införa annan preskriptionstid än den som i allmänhet används. Preskriptionstiden bör därför vara . Sanktionsavgiften bör tillfalla staten. Förslag: beslut om sanktionsavgift får över- klagas till Förvaltningsrätten i . Vid ett sådant över- klagande är tillsynsmyndigheten motpart i domstolen. Prövnings- tillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten. En tillsynsmyndighets beslut om sanktionsavgift måste kunna över- klagas. Eftersom det är fråga om ett förvaltningsbeslut bör överklag- ande ske till allmän förvaltningsdomstol. Med hänsyn till erfaren- heterna från andra områden där tillsynsmyndigheter får besluta om sanktionsavgift kan det förväntas att överklagande bara kommer att ske i begränsad omfattning. Med hänsyn till det, till frågornas ytterst känsliga natur och till att det finns ett tydligt behov av specialisering för den som ska hantera dessa mål, bör målen koncentreras till en domstol. Vi gör här samma bedömning som vi har gjort om över- klagande av förelägganden enligt säkerhetsskyddslagen, och föreslår att koncentration lämpligen kan ske till Förvaltningsrätten i , som redan handhar ett stort antal stora och komplicerade mål på likartade områden, däribland mål som rör lagen (2003:389) om elek- tronisk kommunikation. Prövningstillstånd bör krävas vid överklag- ande till kammarrätten. Formerna för överklagande av tillsynsmyndighetens beslut, vilken överklagandefrist som ska gälla, vem som har talerätt m.m., bör i övrigt inte avvika från förvaltningslagens bestämmelser. Vi föreslår därför inte några särskilda bestämmelser om detta. Av tydlighetsskäl bör det dock framgå av bestämmelsen att tillsynsmyndigheten har ställning som motpart i ett mål hos domstolen som gäller överklag- ande av tillsynsmyndighetens beslut. 9.16Ett nytt kapitel i säkerhetsskyddslagen Förslag: Bestämmelserna om sanktioner införs i ett nytt 4 b kap. i nya säkerhetsskyddslagen. I detta kapitel föreslår vi ett helt nytt regelverk om sanktioner. De nya bestämmelserna bör föras in i det nya 4 b kap. säkerhetsskydds- lagen som vi föreslår i avsnitt 8.18. Förslag: De bestämmelser som föreslås i betänkandet ska träda i kraft . Ärenden om samråd som har inletts hos eller Försvarsmakten före ikraftträdandet ska handläggas enligt äldre föreskrifter. Bestämmelserna om sanktions- avgift ska endast tillämpas på överträdelser som har ägt rum eller pågår efter ikraftträdandet. Bedömning: Det finns inte skäl för senare ikraftträdande av be- stämmelserna om vitesförläggande och sanktionsavgift. Vår kartläggning visar att det finns omfattande brister inom säker- hetsskyddet. konstaterar vi att teknikutvecklingen ökar sårbarhet och att främmande makt visar större intresse för verksamheter som är av betydelse för säkerhet. Det finns därför tungt vägande skäl för att förslagen i detta betänkande ska träda i kraft . finns det omständigheter som talar för ett senare ikraftträdande. En sådan omständighet är att våra förslag medför ett betydande behov av rekrytering, framför allt hos de föreslagna till- synsmyndigheterna. Flera av myndigheterna har påpekat att det råder stor brist på adekvat arbetskraft och att införandet av våra förslag kan komma att fördröjas på grund av svårigheten att rekry- tera. I konsekvensanalysen understryker vi behovet av att omgående ta initiativ för att möta utbildningsbehovet. En annan omständighet som talar för ett något senare ikraftträdande är att den allmänna kunskapen om säkerhetsskyddet måste öka för att förslagen ska få genomslag. Införandet av nya eller ändrade bestämmelser måste alltså kombineras med en ökad förståelse för vad säkerhetsskyddet är och syftar till att uppnå. I konsekvensanalysen berör vi behovet av särskilda informationsinsatser. Ytterligare en omständighet som är relevant för ikraftträdandet är att det behöver utfärdas ytterligare föreskrifter, bl.a. när det gäller formerna för tillsyn. Mot bakgrund av ovanstående, samt den tid som kan beräknas för remissförfarande, fortsatt beredning inom och riksdagsbehandling, bör bestämmelserna kunna träda i kraft tidigast . Det bör dock framhållas att detta datum för ikraft- trädande förutsätter att det avsätts medel och vidtas åtgärder som adresserar de omständigheter som vi har pekat på i det före- gående. 10.1.2Särskilt om vitesförelägganden och sanktionsavgift Vi föreslår att verksamhetsutövare ska kunna bli föremål för vites- förelägganden och sanktionsavgifter. En fråga som aktualiserats i utredningen är om det finns skäl för ett senare ikraftträdandedatum för möjligheten att förena förelägganden med vite samt för sank- tionsavgifter. En möjlig fördel med ett senare ikraftträdande skulle kunna vara att relationen mellan tillsynsmyndigheterna och tillsyns- objekten under en övergångsfas kan bli mindre inriktad på kontroll och få ett större inslag av rådgivning. Vi menar dock att nackdelarna med ett senare ikraftträdande väger betydligt tyngre. För det första passar en sådan tillfällig lösning inte in i det system vi föreslår, där tillsynen får en mer traditionell inriktning. Vi menar att detta system har viktig en pedagogisk poäng genom att understryka verksamhets- utövarens ansvar för sin verksamhet och dess skyddsvärden. Det leder oss till den andra invändningen, nämligen att ett senare ikraft- trädande skulle kunna få den effekten att det fördröjer verksamhets- utövarnas arbete med att stärka sitt säkerhetsskydd och att vidta nöd- vändiga åtgärder. Det finns exempel i närtid där verksamhetsutövare inte har hörsammat tillsynsmyndighetens tydliga rekommendationer att vidta åtgärder, trots att verksamhetsutövares agerande medfört potentiellt allvarliga konsekvenser för säkerhet. Såväl vites- förelägganden som beslut om sanktionsavgift är väsentliga påtryck- ningsmedel för att få till den ambitionshöjning som enligt vår mening måste uppnås. Möjligheterna till ingripanden som skapas genom vitesförelägganden och sanktionsavgift är angelägna och behöver finnas på plats . Vi menar därför att övervägande skäl talar för att dessa bestämmelser bör träda i kraft som övriga föreslagna bestämmelser. Möjligheten att besluta om vitesförelägganden och sanktionsavgift bör enligt vår mening också ses i ljuset av det handlingsutrymme som tillkommer tillsynsmyndigheten. Att förena åtgärdsföreläggan- den med vite är en möjlighet men ingen skyldighet. Som vi har ut- vecklat i avsnitt 8.11 är tanken att åtgärdsförelägganden ska kunna förenas med vite när det är fråga om allvarliga brister. vii avsnitt 9.12 att sanktionsavgifter ska få sättas ned helt eller delvis om överträdelsen är ringa eller ursäktlig eller om det annars med hänsyn till omständigheterna skulle vara oskäligt att ta ut avgiften. Vad som anförts visar alltså att det finns förutsättningar för till- synsmyndigheten att göra väl avvägda bedömningar i varje enskilt fall. Även detta talar emot ett senare ikraftträdande av förslagen om vitesförelägganden och sanktioner. Huvudprincipen i svensk rätt är att civilrättslig lagstiftning inte ska ges retroaktiv verkan. Det har enligt vår mening inte framkommit skäl för att göra avsteg från denna princip och låta nu aktuella bestäm- melser bli tillämpliga på säkerhetsskyddsavtal som ingåtts före ikraft- trädandet. Någon särskild övergångsbestämmelse behövs därför inte när det gäller våra förslag som säkerhetsskyddsavtal. Våra förslag innebär bl.a. att tillsynsmyndigheten ska kunna agera mot verksamhetsutövare som inte fullgör sina skyldigheter enligt säkerhetsskyddslagen (2018:585) eller föreskrifter som meddelats i anslutning till lagen. Det kan t.ex. ske genom åtgärdsförelägganden om att vidta säkerhetsskyddsåtgärder. Vi föreslår också att tillsyns- myndigheten får möjlighet att ingripa i pågående förfaranden under vissa förutsättningar. Denna typ av åtgärder kan därmed få den effekten att redan ingångna säkerhetsskyddsavtal måste ändras för att till- godose kraven i lagstiftningen. För statliga myndigheter gäller enligt 2 kap. 6 § säkerhetsskydds- förordningen (2018:658), i detta betänkande kallad nya säkerhets- skyddsförordningen, ett krav på samråd för vissa typer av upphand- lingar. Ett sådant krav finns också enligt 16 a § säkerhetsskyddsför- ordningen (1996:633), i betänkandet kallat gamla säkerhetsskyddsför- ordningen. Tillämpningsområdet för dessa paragrafer överlappar delar av våra förslag i avsnitt 6.8. Enligt vår mening är det lämpligt att sam- råd som har inletts innan ikraftträdandet får slutföras i enlighet den ordning som då gällde. Äldre föreskrifter bör alltså fortsätta gälla i fråga om samråd som har inletts före ikraftträdandet. Detta behöver komma till uttryck i en övergångsbestämmelse. För övriga verksam- hetsutövare bör våra förslag om samråd i avsnitt 6.8 gälla från ikraft- trädandet. Detta innebär att upphandlingar eller andra förfaranden som har inletts före ikraftträdandet inte träffas av de nya bestämmel- serna. Detsamma bör gälla förslaget om samråd vid överlåtelse i avsnitt 7.10. Detta behöver inte anges särskilt. Ett vitesföreläggande är inte kopplat till en tidigare överträdelse utan till skyldigheten att vidta en viss åtgärd inom den tidsfrist som anges i föreläggandet (se 2 § lagen [1985:206] om viten). Föreläggandet är alltså en framåtsyftande åtgärd. Vi bedömer därför att införande av bestämmelser om vitesförelägganden inte aktualiserar retroaktivitets- förbudet i 2 kap. 10 § regeringsformen. Någon särskild övergångs- bestämmelse behövs därför inte för vitesförelägganden. I 2 kap. 10 § regeringsformen finns ett förbud mot retroaktiv straff- och skattelagstiftning. Förbudet mot retroaktiv skattelagstiftning anses analogivis tillämpligt på straffliknande administrativa påföljder (se prop. 1975/76:209 s. 125). Att ta ut sanktionsavgifter för över- trädelser som inträffat före ikraftträdandet av våra förslag skulle alltså strida mot retroaktivitetsförbudet. Sanktionsavgifter ska därför bara tas ut för överträdelser som har ägt rum efter ikraftträdandet, eller som är pågående . Detta behöver anges i en övergångsbestämmelse. 10.2.5Tillsynsmyndighetens möjlighet att ingripa i efterhand I avsnitt 6.9 föreslår vi att tillsynsmyndigheten ska kunna förelägga en verksamhetsutövare att vidta de åtgärder som är nödvändiga för att förhindra skada för säkerhet. Det krävs dock att det är fråga om ett pågående förfarande som omfattas av kravet på säker- hetsskyddsavtal och som är olämpligt från säkerhetsskyddssynpunkt. Avsikten är att denna bestämmelse ska kunna tillämpas på alla för- faranden som omfattas av kravet på säkerhetsskyddsavtal. Följakt- ligen kan bestämmelsen även tillämpas på förfaranden som inletts innan tidpunkten för ikraftträdande. Detta följer direkt av bestäm- melsens ordalydelse och det finns alltså inget behov av någon över- gångsbestämmelse för den föreslagna bestämmelsen. I avsnitt 6.12 och 7.13 lämnar vi förslag om att tillsynsmyndigheten ska kunna ansöka om tvångsåtgärder i allmän domstol i vissa fall. För att tvångsåtgärder ska få beslutas ska det krävas att åtgärden behövs för att ändamålet med ett förbud eller föreläggande som fattats enligt förslaget till 2 a kap. säkerhetsskyddslagen inte ska motverkas. Kopplingen till 2 a kap. säkerhetsskyddslagen innebär att tvångs- åtgärder kan komma att aktualiseras efter beslut om förbud och före- lägganden i anslutning till samrådsförfarandena och efter beslut om föreläggande när en tillsynsmyndighet ingriper i ett pågående förfar- ande. Det är därmed ikraftträdandet av bestämmelserna om samråd och möjligheten att ingripa i efterhand, som behandlas ovan, som avgör när tvångsåtgärderna kan komma att aktualiseras. Någon över- gångsbestämmelse för den föreslagna bestämmelsen om tvångsåtgär- der behövs därför inte. 11.1Kommittéförordningens och utredningsdirektivens krav I vårt uppdrag ingår att analysera konsekvenserna av lämnade förslag i enlighet med 14–15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474). Efter- som vi lämnar författningsförslag ska konsekvensanalysen också göras i enlighet med 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konse- kvensutredning vid regelgivning (15 a § kommittéförordningen). En konsekvensanalys ska bl.a. innehålla en beskrivning av iden- tifierade problem och vad som ska uppnås med en viss regeländring, vilka alternativa lösningar som finns för att uppnå det önskade resultatet samt vilka som berörs av regleringen (6 § 1–3 förord- ningen om konsekvensutredning vid regelgivning). I betänkandet har vi kontinuerligt beskrivit problem och möjliga skadekonsekvenser inom de områden vi haft att kartlägga, lämnat förslag på åtgärder samt presenterat alternativa lösningar. Det som sagts där upprepas inte i detta kapitel. Övriga krav enligt 14–15 a §§ kommittéförordningen och 6 och 7 §§ förordningen om konsekvensutredning vid regelgivning behandlas i det följande. Utöver ovanstående författningskrav följer det av våra direktiv att vi ska bedöma de ekonomiska konsekvenserna av förslagen för enskilda och det allmänna, i synnerhet för de myndigheter som är eller föreslås bli tillsynsmyndigheter, samt konsekvenserna i övrigt av förslagen. Det framgår också i direktiven att om något av för- slagen i betänkandet påverkar det kommunala självstyret så ska, ut- över dess konsekvenser, också de särskilda avvägningar som lett fram till förslagen särskilt redovisas. En sådan bedömning ska också göras om något av förslagen i betänkandet kan komma att påverka en- skilda. Slutligen anges det i direktiven att om utredaren överväger förslag som kan påverka egendomsskyddet eller näringsfriheten ska försla- gen analyseras i förhållande till dessa bestämmelser. Hur våra förslag förhåller sig till egendomsskyddet och näringsfriheten behandlas i avsnitt 3.6, 6.13 och 7.14 och upprepas inte här. 11.2Utgångspunkter och underlag för konsekvensanalysen Parallellt med vårt arbete med detta betänkande har en ny säker- hetsskyddslag (2018:585) och en ny säkerhetsskyddsförordning (2018:658) beslutats. Enligt direktiven ska våra förslag komplettera de förslag som lämnades i betänkandet En ny säkerhetsskyddslag (SOU 2015:25) som resulterade i den nya säkerhetsskyddslagen. Den gamla säkerhetsskyddslagen (1996:627) och säkerhetsskyddsförord- ningen (1996:633) kommer dock att gälla till dess att den nya regler- ingen träder i kraft . Det kan redan nu nämnas att det är förenat med vissa svårigheter att analysera konsekvenser av förslag som ska komplettera ett regelsystem som ännu inte trätt i kraft. Det beror på att konsekvenserna till viss del följer av hur den nya säkerhetsskyddsregleringen kommer att tolkas och tillämpas. Av naturliga skäl finns det i skrivande stund inga uppgifter om varken tillämpning eller effekter av den nya regler- ingen. Detta medför att felmarginalen i analysen blir större än om det skulle handla om förslag som kompletterar ett befintligt regel- system. Ytterligare en osäkerhetsfaktor är att det i skrivande stund inte utfärdats några föreskrifter som kompletterar nya säkerhetsskydds- lagen och nya säkerhetsskyddsförordningen.