sou · H6B328 · 2018-04-03 00:00:00 — Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela närmare föreskrifter om anvisningar och instruktioner som avses i första stycket. Paragrafen behandlas i avsnitt 8.3.5. Första stycket reglerar hjälporganens skyldighet att lämna sådana instruktioner och anvisningar till den nationella alarmeringsfunk- tionen som funktionen behöver för att kunna ta emot larm och genomföra en första sortering av larm. Det är hjälporganen som har bestämmande- och beslutanderätt över vilka kriterier som ska gälla när den nationella alarmeringsfunktionen gör den första sorteringen av larm. Hjälporganen avgör vilken typ av respons som en nödställd ska erhålla utifrån t.ex. händelsens geografiska läge, vilka resurser som finns tillgängliga och vilka andra samtidiga händelser som finns. Skyldigheten enligt första stycket är begränsad till just sådana instruktioner och anvisningar som behövs för att den nationella alarmeringsfunktionen ska kunna utföra de delar av larmbehand- lingen som omfattas av en ensamrätt enligt 13 §, dvs. och första sortering av larm på nödnummer 112 eller larm som jämställs med 112. För det fall att ett hjälporgan ger den nationella alarmeringsfunktionen i uppdrag att sköta även andra delmoment i larmbehandlingen, som t.ex. inhämtande av information eller diri- gering, kan instruktioner och anvisningar givetvis behöva lämnas även beträffande dessa delmoment. Andra stycket reglerar rätten för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om instruk- tioner och larmplaner. Bemyndigandet ges med stöd av 8 kap. 3 och 10 §§ regeringsformen. Sådana bestämmelser finns i alarmerings- förordningen (2000:000). Den nationella alarmeringsfunktionen och hjälporganen ska till varan- dra lämna uppgifter, om 1.uppgifterna har eller kan antas ha väsentlig och omedelbar bety- delse för säkerheten för hjälporganens personal och för ett effektivt genomförande av hjälpinsatser, och 2.någon av dem i sin verksamhet får kännedom om att ett hjälp- organ möts eller befaras kunna mötas av hot eller våld eller det finns risk för att hjälporganets utrustning blir utsatt för skadegörelse. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.5.6. Paragrafen reglerar den nationella alarmeringsfunktionens och hjälporganens skyldighet att dela uppgifter med varandra. Det är den nationella alarmeringsfunktionen och respektive hjälporgan som närmare fördelar ansvaret för att uppgiftsskyldigheten uppfylls och som utformar rutiner och riktlinjer till stöd för personalen. Paragrafen innebär att uppgifterna kan delas utan hinder av sekretess eller tystnadsplikt. Vissa förutsättningar måste vara uppfyllda för att det ska bli fråga om uppgiftsskyldighet enligt paragrafen. Enligt första punkten ska uppgifterna ha eller kunna antas ha väsentlig och omedelbar betydelse för säkerheten för hjälporganens personal och för ett effektivt genomförande av hjälpinsatser. Enligt andra punkten ska informationsdelning ske när blåljus- personalen möts, eller befaras mötas av, hot eller våld. Den krets som avses är de som deltar i alarmeringen och pågående hjälp- insatser, oavsett vilket hjälporgan de hör till. Även privata aktörer omfattas alltså (t.ex. ambulanspersonal hos som är upp- dragstagare åt ett hjälporgan). Det kan även vara fråga om risk för att utrustningen förstörs. Det kan alltså vara tillräckligt att egen- dom befaras vara i fara. Både förutsättningarna i första punkten och förutsättningarna i andra punkten måste vara uppfyllda för att en uppgiftsskyldighet ska föreligga. I 32 kap. 8 b och 8 c §§ offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) finns bestämmelser om sekretess i verksamhet enligt denna lag. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.5.3. Paragrafen innehåller en upplysning om att det i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) finns bestämmelser som tillämpas vid verksamhet enligt lagen. Paragrafen innebär en påminnelse om att det inom samhällets alarmeringstjänst hanteras känsliga uppgifter som kan vara föremål för sekretess. Tillsyn över efterlevnaden av denna lag och föreskrifter som meddelas med stöd av lagen utövas av den myndighet som regeringen bestämmer. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.8. Paragrafen reglerar tillsynen över efterlevnaden av lagen och föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Bestämmelser om att det ska vara Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB) som utövar tillsynen finns i alarmeringsförordningen (2000:000). Bemyndigandet ges med stöd av 8 kap. 3 § regeringsformen. När det gäller sådan verksamhet enligt lagen som utgör hälso- och sjukvård så lyder den nationella alarmeringsfunktionen och dess personal under Inspektionen för vård och omsorgs () tillsyn. Paragrafen ersätter det tillsynsansvar som Myndigheten för sam- hällsskydd och beredskap (MSB) ålagts i sitt regleringsbrev, och som avser tillsyn över efterlevnaden av SOS Alarms åtaganden enligt alarmeringsavtalet. Tillsynen enligt 23 § innebär granskning av att den verksamhet som bedrivs med stöd av denna lag uppfyller krav och mål enligt lagar och andra föreskrifter. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.8. Paragrafen reglerar vad tillsynsansvaret enligt 23 § ska omfatta. Tillsynsansvaret omfattar inte bara larmbehandlingen utan även annan verksamhet enligt lagen. Alla aktörer inom samhällets alarme- ringstjänst, dvs. den nationella alarmeringsfunktionen och hjälp- organen, står under tillsyn. Tillsynsansvaret avser aktörernas ålig- ganden enligt lagen, exempelvis skyldigheten att ansluta sig till den nationella alarmeringsfunktionen, att lämna instruktioner och larmplaner osv. Den som bedriver verksamhet som står under tillsyn enligt denna lag är skyldig att på tillsynsmyndighetens begäran lämna de upplysningar och handlingar som myndigheten behöver för sin tillsyn. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.8. Paragrafen reglerar skyldigheten att tillhandahålla upplysningar och handlingar som tillsynsmyndigheten behöver för sin tillsyn. Förslaget behandlas i avsnitt 19.1. Lagen föreslås träda i kraft . Frågan om behovet av övergångsbestämmelser behandlas i av- snitt 19.2. 20.1.2Alternativ 2 – Bolag I detta alternativ kommenteras endast de delar av lagen som avviker från Alternativ 1. Rubriken ersätter rubriken i Alternativ 1. Paragraferna under rubriken, 22 och 23 §§, ersätter 22 § i Alternativ 1. Den som är eller har varit anställd hos den nationella alarmerings- funktionen får inte obehörigen röja eller utnyttja vad han eller hon i verksamheten har fått veta om sådant som rör en enskilds personliga och ekonomiska förhållanden eller som rör förhållanden av betydelse för rikets försvar, folkförsörjningen eller förebyggandet och beivrandet av brott. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.5.3. Paragrafen reglerar tystnadsplikt hos den nationella alarmerings- funktionen. Paragrafen ersätter 4 § lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler. Tystnadsplikten omfattar uppgifter som den som är eller har varit anställd hos den nationella alarmeringsfunktionen får känne- dom om vid verksamhet enligt lagen. Tystnadsplikten gäller såväl vid larmbehandling som vid annan verksamhet enligt lagen. Tystnadsplikten omfattar uppgifter om enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden. Hos den nationella alarmeringsfunktio- nen aktualiseras främst uppgifter om identitet och hälsotillstånd hos den som larmar, den som larmet avser eller andra personer som befinner sig på platsen. Även uppgifter av betydelse för rikets för- svar, folkförsörjningen eller förebyggandet och beivrandet av brott kan förekomma. Tystnadsplikten enligt 22 § hindrar inte att den nationella alarmerings- funktionen lämnar lokaliseringsuppgifter, uppgift om abonnemang och annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande till ett hjälporgan om det är nödvändigt för alarmeringsverksamheten. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.5.3. Paragrafen reglerar under vilka förutsättningar uppgifter som omfattas av tystnadsplikt enligt 22 § kan lämnas till vissa myndig- heter utan att röjandet är obehörigt. Paragrafen avser sådana uppgifter som telefonitillhandahållare med stöd av bestämmelser i lagen (2003:389) om elektronisk kom- munikation och förordningen (2003:396) om elektronisk kommu- nikation kan lämna till den nationella alarmeringsfunktionen. Det rör sig om lokaliseringsuppgifter, uppgift om abonnemang och annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande. Den nationella alarmeringsfunktionen kan lämna uppgifterna till hjälporgan som avses i 4 §, dvs. som ansvarar för uppgifter enligt polislagen (1984:387), statliga och kommunala myn- digheter som ansvarar för räddningstjänst enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor samt landsting som ansvarar för sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Uppgifterna kan lämnas till hjälporganen om det är nödvändigt för alarmeringsverksamheten, dvs. den verksamhet som den natio- nella alarmeringsfunktionen och hjälporganen bedriver enligt lagen. Som exempel kan nämnas den situationen att ett hjälporgan tar över ett larmsamtal och samtalet sedan bryts. För att hjälporganet ska kunna ringa upp den som larmat behövs det s.k. A-numret. När det gäller lokaliseringsuppgifter kan sådana t.ex. behövas för ett hjälp- organs positionering och dirigering. Lokaliseringsuppgifter, uppgift om abonnemang och annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande omfattas av primära sekretessregler hos de mottagande hjälporganen, då de utgör uppgifter om enskildas personliga förhållanden vilka har ett sekre- tesskydd hos samtliga mottagande hjälporgan, om än av varierande styrka. Förslaget behandlas i avsnitt 19.1. Lagen föreslås träda i kraft . Frågan om behovet av övergångsbestämmelser behandlas i av- snitt 19.2. 20.2Förslaget till lag om upphävande av lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscentraler Förslaget behandlas i avsnitt 7.1. Förslaget innebär att lagen upp- hävs. Den ersätts av alarmeringslagen (2000:000) och alarmerings- förordningen (2000:000). Frågan om behovet av övergångsbestämmelser behandlas i av- snitt 19.2. 20.3Förslaget till lag om ändring av lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation Den som tillhandahåller ett allmänt kommunikationsnät eller en allmänt tillgänglig elektronisk kommunikationstjänst får 1.på begäran av en abonnent temporärt åsidosätta skydd mot nummerpresentation för att kunna identifiera störande samtal samt lagra sådana uppgifter som identifierar den anropande abonnenten och hålla dem tillgängliga för abonnenten på begäran, samt 2.för , Säkerhetspolisen eller en regional alarme- ringscentral hos den nationella alarmeringsfunktion som avses i 2 § alarmeringslagen (2000:000) åsidosätta skydd mot nummerpresenta- tion och tillhandahålla en sådan myndighet eller organisation lokali- seringsuppgifter vid nödsamtal, utan samtycke eller trots vägran från abonnenten eller användaren. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.5.4. Andra stycket 2 ändras på så sätt att hänvisningen till lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmeringscen- traler ersätts, så att punkten i stället tillämpas på en regional alar- meringscentral hos den nationella alarmeringsfunktion som avses i 2 § alarmeringslagen (2000:000). Ändringen innebär att regionala alarmeringscentraler hos den nationella alarmeringsfunktionen kan få tillgång till sådana uppgifter som avses i punkten. Den som tillhandahåller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst och därvid har fått del av eller till- gång till uppgift som avses i 20 § första stycket ska på begäran lämna 1.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till en myndighet som i ett särskilt fall behöver en sådan uppgift för delgivning enligt del- givningslagen (2010:1932), om myndigheten finner att det kan antas att den som söks för delgivning håller sig undan eller att det annars finns synnerliga skäl, 2.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 och som gäller misstanke om brott till en åklagarmyndighet, , Säkerhetspolisen eller någon annan myndighet som ska ingripa mot brottet, 3.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 och 3 samt uppgift om i vilket geografiskt område en viss elektronisk kommunikationsutrust- ning finns eller har funnits till , om myndigheten finner att uppgiften behövs i samband med efterforskning av personer som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befaras att det finns fara för deras liv eller allvarlig risk för deras hälsa, 4.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till Kronofogdemyndig- heten om myndigheten behöver uppgiften i exekutiv verksamhet och myndigheten finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för hand- läggningen av ett ärende, 5.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till , om verket finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för handlägg- ningen av ett ärende som avser kontroll av skatt eller avgift eller rätt folkbokföringsort enligt folkbokföringslagen (1991:481), 6.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till , om myndigheten finner att uppgiften behövs i samband med under- rättelse, efterforskning eller identifiering vid olyckor eller dödsfall eller för att myndigheten ska kunna fullgöra en uppgift som avses i 12 § polislagen (1984:387), 7.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till eller en åklagarmyndighet, om myndigheten finner att uppgiften behövs iett särskilt fall för att myndigheten ska kunna fullgöra under- rättelseskyldighet enligt 33 § lagen (1964:167) med särskilda bestäm- melser om unga lagöverträdare, 8.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 och 3 till regional alarme- ringscentral hos den nationella alarmeringsfunktion som avses i 2 § alarmeringslagen (2000:000), och 9.uppgift som avses i 20 § första stycket 1 till , om inspektionen finner att uppgiften är av väsentlig betydelse för utred- ningen av en misstänkt överträdelse av och rådets förordning (EU) nr 596/2014 av om marknads- missbruk (marknadsmissbruksförordning) och om upphävande av och rådets direktiv /6/EG och kommissionens direktiv /124/EG, 2003/125/EG och 2004/72/EG. Ersättning för att lämna ut andra uppgifter enligt första stycket 8 än lokaliseringsuppgifter ska vara skälig med hänsyn till kostnaderna för utlämnandet. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.5.4. Andra stycket 8 ändras på så sätt att hänvisningen till lagen (1981:1104) om verksamheten hos vissa regionala alarmerings- centraler ersätts, så att punkten i stället tillämpas på en regional alarmeringscentral hos den nationella alarmeringsfunktion som avses i 2 § alarmeringslagen (2000:000). Ändringen innebär att regionala alarmeringscentraler hos den nationella alarmeringsfunk- tionen kan få tillgång till sådana uppgifter som avses i punkten. Förslaget behandlas i avsnitt 19.1. Ändringarna föreslås träda i kraft för det fall att den nationella alarmeringsfunk- tionen bedrivs i bolagsform och om den bedrivs i myndighetsform. Frågan om behovet av övergångsbestämmelser behandlas i av- snitt 19.2. 20.4Förslaget till lag om ändring av offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) Sekretess gäller hos för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden, om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider skada eller men om uppgiften röjs och uppgiften förekommer i verksamhet enligt alarmeringslagen (2000:000). För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst . Paragrafen behandlas i avsnitt 15.5.3. Paragrafen är ny. Första stycket reglerar sekretess som gäller hos Alarmerings- myndigheten vid verksamhet enligt alarmeringslagen (2000:000). Sekretessen gäller såväl vid larmbehandling som övrig verksamhet enligt lagen. Sekretessen omfattar uppgifter om enskilds personliga eller eko- nomiska förhållanden. Hos aktua- liseras främst uppgifter om identitet och hälsotillstånd hos den som larmar, den som larmet avser eller andra personer som befinner sig på platsen. Paragrafen ersätter delvis 4 § lagen (1981:1104) om verk- samheten hos vissa regionala alarmeringscentraler. 4 § omfattade även förhållanden av betydelse för rikets försvar, folkförsörjningen eller förebyggandet och beivrandet av brott. Om sådana uppgifter förekommer vid den nationella alarmeringsfunktionen kan de om- fattas av andra sekretessbestämmelser i offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400), exempelvis försvarssekretess enligt 15 kap. 3 §, förundersökningssekretess enligt 18 kap. 1 § eller sekretess för risk- och sårbarhetsanalyser m.m. enligt 18 kap. 13 §. Skaderekvisitet är omvänt, vilket innebär att det råder en presumtion för sekretess. I andra stycket regleras vilken tid sekretess för en uppgift i en allmän handling ska gälla. Sekretess enligt 8 b § hindrar inte att lämnar lokaliseringsuppgifter, uppgift om abonnemang och annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande till ett hjälp- organ som avses i 4 § alarmeringslagen (2000:000) om det är nöd- vändigt för alarmeringsverksamheten. Paragrafen behandlas i avsnitt 15.5.5. Paragrafen är ny. Paragrafen reglerar under vilka förutsättningar uppgifter som omfattas av sekretess enligt 8 b § kan lämnas till andra myndigheter. Paragrafen avser sådana uppgifter som telefonitillhandahållare med stöd av bestämmelser i lagen (2003:389) om elektronisk kom- munikation och förordningen (2003:396) om elektronisk kommu- nikation kan lämna till den nationella alarmeringsfunktionen. Det rör sig om lokaliseringsuppgifter, uppgift om abonnemang och annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande. Den nationella alarmeringsfunktionen kan lämna uppgifterna till hjälporgan som avses i 4 § alarmeringslagen (2000:000), dvs. polis- myndigheten som ansvarar för uppgifter enligt polislagen (1984:387), statliga och kommunala myndigheter som ansvarar för räddnings- tjänst enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor samt lands- ting som ansvarar för sjukvård enligt hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Paragrafen reglerar under vilka förutsättningar uppgifterna kan lämnas till hjälporganen. Det ska vara nödvändigt för alarmerings- verksamheten, dvs. den verksamhet som den nationella alarme- ringsfunktionen och hjälporganen bedriver enligt alarmeringslagen. Som exempel kan nämnas den situationen att ett hjälporgan tar över ett larmsamtal och samtalet sedan bryts. För att hjälporganet ska kunna ringa upp den som larmat behövs det s.k. A-numret. När det gäller lokaliseringsuppgifter kan sådana t.ex. behövas för ett hjälporgans dirigering och prioritering. Lokaliseringsuppgifter, uppgift om abonnemang och annan uppgift som angår ett särskilt elektroniskt meddelande omfattas av primära sekretessregler hos de mottagande hjälporganen, då de utgör uppgifter om enskildas personliga förhållanden vilka har ett sekretesskydd hos samtliga mottagande hjälporgan, om än av varie- rande styrka. Förslaget behandlas i avsnitt 7.1. Förslaget föreslås träda i kraft . Frågan om behovet av övergångsbestämmelser behandlas i av- snitt 19.2. har en unikt lång historia av ett enda nödnummer – först 90 000 och sedan 112 – och en samordnad alarmeringstjänst. En av- görande utgångspunkt har alltid varit att människor i nöd ska få hjälp så fort och effektivt som möjligt. Det ställer krav på en sam- manhållen larmhantering, från det att larmet kommer in till dess hjälpen är framme. Den ordningen är värd att bevara och förstärka. 112-utred- ningens betänkande innehåller flera delar som SOS Alarm välkomnar och som kan utveckla tryggheten för dem som bor och befinner sig i . är det vår uppfattning att utredningen inte fullt ut levererar på regeringens uppdrag. Den allvarligaste invändningen är att förslaget inte motverkar den tendens till uppsplittring av larmkedjan och ökad frivillighet som är själva grundorsaken till behovet av att reformera alarmer- ingstjänsten. Flera förslag i materialet öppnar för särintressen, egen regi-lösningar, aktörer med olika system och frivillighet att dela information. Genomförs dessa förslag riskerar samhällets alarme- ringstjänst framöver att få större inslag av fragmentisering. •Den hjälpsökande kan tvingas till flera vidarekopplingar – och att få prata med flera olika personer. Detta ökar väsentligen risken för att viktig tid och information går förlorad. •Om ingen aktör har i särskilt uppdrag att leda och koordinera samtalet med den hjälpsökande kan det bli väldigt rörigt – i syn- nerhet vid insatser där flera hjälporgan är inblandade. •Det kan bli svårare att uppnå en likvärdig och kvalitetssäkrad larmbehandling. Nödanrop riskerar i högre grad att behandlas olika beroende på var den hjälpsökande bor. •Möjligheten att ta fram och uppdatera en gemensam och aktuell lägesbild kan försvåras, särskilt vid samverkanslarm och större händelser. •Fler larmcentraler kan etableras hos hjälporganen. Olika krav på den nationella alarmeringsfunktionens och hjälporganens larm- centraler försvårar ytterligare. Det här är helt klart till nackdel för dem som söker och behöver akut hjälp. Konsekvenserna är både kostnadsdrivande och ineffek- tiva – och leder inte till bättre samordning. Samordning med den hjälpsökande i fokus Redan menade att det är en brist med frivillig samordning: Den kartläggning och analys som genomförts visar dock att den nuva- rande modellen har brister: Modellen med samordning genom SOS Alarm är frivillig och bygger på samförstånd. vill flera kommuner och landsting kunna välja alternativa lösningar för alarmering. Statliga myndigheter har egna ledningscentraler som inte har varit samordnade med SOS Alarm. Utredningen bedömer sammantaget att utvecklingen visar tendenser till ett fragmentiserat alarmeringssystem som kan innebära risker för samhällets förmåga att säkerställa människors skydd och undsätt- ning i allvarliga och brådskande nödsituationer. Bedömningen är att en fortsatt utveckling i denna riktning riskerar leda till ett fragmentiserat alarmeringssystem. kan det innebära risker för samhällets förmåga att säkerställa medborgarnas skydd och undsätt- ning i allvarliga och brådskande nödsituationer. En svagt samordnad alarmeringskedja med flera självständiga aktörer kan också försämra samhällets förmåga att hantera allvarliga händelser och kriser. Även regeringen, i direktivet till 112-utredningen, slår fast att fri- villigheten är ett problem: Det huvudsakliga skälet för en samordning har varit att en nödställd person enkelt ska kunna slå larm samt att möjliggöra effektiva hjälp- insatser. En samordning har också bedömts vara kostnadseffektiv. Dessa motiv är fortfarande giltiga. Det nuvarande systemet har dock en del brister som riskerar att på- verka kvaliteten i utförandet av alarmeringstjänsten. En av dessa är att samordningen är frivillig och bygger på samförståndslösningar. … samordning med en ny nationell alarmeringsfunktion ska vara obli- gatorisk och regleras i lag och inte vara frivillig. En samordnad alarmeringstjänst är nödvändig för att stärka samverkan, minimera hanteringstiderna och skapa förutsättningar för ett effektivt utnyttjande av samhällets samlade hjälpresurser. För att säkerställa en samordnad alarmeringstjänst är regeringens inriktning att en nationell alarmeringsfunktion ska inrättas för att om möjligt med ensamrätt kunna ta emot och behandla larm som kräver omedelbara insatser från samhällets hjälporgan inom allmän ordning, säkerhet och hälsa. Detta kan t ex gälla vid bränder, trafikolyckor, ingripanden vid våldsbrott, utsläpp av farliga ämnen eller vid livshotande sjukdomsfall. Med ”larmbehandling” avses i detta sammanhang en alarmeringsfunk- tions uppgift att ta emot larm på nödnummer 112 eller annan larmväg, inhämta information från den hjälpsökande och på grundval av det bedöma händelsen i enlighet med hjälporganens larmplaner och övriga instruktioner för att därefter förmedla larmet och sin bedömning av händelsen till hjälporganen, som även i fortsättningen ska ha till upp- gift att besluta om att inleda och leda hjälpinsatserna.