sou · H6B318 · 2018-03-14 00:00:00 — I en gransk- ning av 2010 framkom att öppet homosexuella får utstå påtryckningar i flera religiösa ungdomsförbund samt att homo- sexuella stängs ute från förtroendeposter (2010). Trossamfunden är också de samhällsinstitutioner som HBTQ-per- soner har lägst förtroende för enligt en undersökning av RFSL (RFSL 2016). Det finns också ett flertal exempel på företrädare för trossam- fund som uttalat sig negativt om HBTQ-personer och trossamfund som bjudit in föreläsare som uttalat sig homofobiskt. Studier visar också att religiöst aktiva har en mer negativ syn på homosexuella än sekulära (Hagevi 2012). RFSL Ungdom och Almaeuropa har vidare genomfört en intervjustudie med unga HBTQ-personer och av denna framgår att många personer som växer upp i religiöst aktiva familjer ofta upplever en hedersrelaterad problematik som kan handla om att familjerna inte accepterar att de identifierar sig som HBTQ-personer (m.fl. 2011). finns det studier som visar på att värderingsföränd- ringar skett inom vissa kristna trossamfund. Enligt en undersök- ning om HBTQ-personers situation i olika kristna församlingar i genomförd av Ekumeniska grupperna för kristna HBTQ- personer framgår att positiva förändringar har skett i och flera frikyrkoförsamlingar (2016). Enligt under- sökningen har dock HBTQ-personer fortsatt begränsade möjligheter att verka inom några av de undersökta församlingarna. Trossamfunden och grundläggande demokratiska värden 7.1.3Trossamfundens roll i att möta antidemokratiska värderingar och våldsbejakande extremism Genom den politiska islamismen har frågor om internationell ter- rorism blivit en internationell angelägenhet. Den politiska islam- ismen är en politisk ideologi vars mål är att en specifik religiös tolkning ska vara utgångspunkt för samhällets juridiska, sociala och kulturella ordning (Hjärpe 2010). Bland de grupper som utger sig för att vara islamister finns både sådana som verkar inom det demokratiska systemet, däribland islamistpartiet Al-Nahda i , och sådana som förkastar demokratin och bejakar våld (2016). Den militanta islamismen eller jihadismen har främst sitt ur- sprung i det väpnade motståndet mot den sovjetiska ockupationen av . Det var i denna miljö som det globala uppstod, vilket låg bakom attentatet mot i . Efter invasion av uppstod inspirerade grupper i som slogs mot , men som också angrep shia- muslimer. Ur i bildades den organisation som kallar sig Islamiska staten (IS) och som även benämns som Daesh. IS lyckades ta kontroll över stora delar av och och har utfört ett stort antal övergrepp på civilbefolkningen i om- rådet. Grupper eller individer anknutna till eller inspirerade av IS eller har utfört terrordåd i flera storstäder i . Den våldsbejakande extremismen i Den våldsbejakande islamistiska extremismen, liksom den vålds- bejakande extremismen inom vitmaktmiljön och den autonoma miljön, har haft en påtaglig påverkan på . genomfördes ett attentat på som antas ha haft ett islamistiskt motiv. Kriget i och , liksom propaganda från IS, har lett till att den våldsbejakande islamistiska extremismen har växt kraftigt i . Enligt hot- bildsbedömning 2017 har antalet personer i dessa miljöer ökat från ett hundratal till runt 2 000 personer. Enbart ett fåtal av dessa har dock avsikt och förmåga att begå terrorattentat (2017). Trossamfunden och grundläggande demokratiska värden Runt 300 personer har rest från för att ansluta sig till terro- ristorganisationer i främst och och ungefär 130 per- soner har återvänt. Eftersom flera av dessa personer har radika- liserats och traumatiserats, liksom fått en sänkt våldströskel, kan de utgöra ett hot mot . De kan också vara statusgestalter för andra extremister (2016). Enligt finns inga tecken på att den islamistiska vålds- bejakande extremismen i är välorganiserad utan det rör sig om individer som är löst sammanslutna i olika nätverk. Det är huvud- sakligen män med muslimsk bakgrund, men också några kvinnor liksom konvertiteter som har dragits till islamistiska extremist- grupper. Det finns också ett flertal individer som verkar aktivt för att rekrytera andra personer till extremistgrupper. Enligt Polisen sker rekrytering ibland i anslutning till muslimska församlingar och religiösa samlingsplatser, men framför allt på andra fysiska platser (Ds. 2014:4 s. 86; Polisen 2015, s. 20). Flera personer som har radika- liserats har inspirerats och fått kontakter via internet (och 2017). Drivkrafterna bakom all form av extremism är komplexa. Fak- torer som nämns i Säkerhetspolisens rapport är upplevt utanför- skap, diskriminering, globala orättvisor, identitets- och menings- sökande, våldsfascination, personligt trauma, känsla av makt eller kontroll, social gemenskap, tillhörighet, äventyrslust m.m. (2010). Anledningarna till att personer dras till extremistgrupper skiljer sig också mellan olika personer. De flesta forskare är eniga om att religiös tro inte är en avgörande faktor för att en person ska radikaliseras. Flera individer som har utfört terrordåd med isla- mistiska förtecken är personer med dålig kännedom om islam och som inte varit regelbundet religiöst praktiserande. Däremot har vissa företrädare för muslimska församlingar gett uttryck för en extremistisk islamtolkning som kan ha utgjort inspiration för enskilda individer (Järvestad m.fl. 2015; 2016). I en rap- port av Försvarshögskolan framgår också att företrädare för några muslimska församlingar i aktivt har rekryterat eller uttryckt stöd för IS över sociala medier (och 2017, s. 91 ff.). Trossamfunden och grundläggande demokratiska värden Trossamfundens roll i att förebygga våldsbejakande extremism Trossamfunden kan spela en mycket viktig roll i arbetet med att förebygga radikalisering till våldsbejakande extremism. Religiösa företrädare kan påverka och fånga upp personer som är i färd med att utveckla våldsbejakande idéer samt bemöta religiösa tolkningar som rättfärdigar våld. Trossamfundens roll i arbetet med att värna demo- kratin mot våldsbejakande extremism har uppmärksammats av reger- ingen i flera sammanhang. I förarbetena till lagen (1998:1593) om stöd till trossamfund framgår att trossamfunden kan minska utrym- met för extrema rörelser inom trosområdet (prop. 1998/99:124 s. 60). I regeringens Handlingsplan för att värna demokratin mot våld- sbejakande extremism (Skr. 2011/12:44) gavs ett uppdrag till SST att stimulera trossamfundens arbete med demokrati och demokratiska värderingar och motverka antidemokratiska yttringar i samhället. som utredningen har varit i kontakt med menar att vissa församlingar gör insatser för att motverka extremism bland medlemmar, men att det är ovanligt att individer rekryterar eller sprider sina idéer inom församlingarna. imamråd som främst består av imamer inom det största sunni- muslimska trossamfundet, Förenade islamiska föreningar i (FIFS), höll 2015 en konferens om extremism och antog en dekla- ration som innehöll en arbetsplan för hur församlingarna skulle arbeta mot extremism. I deklarationen nämns bl.a. vikten av rele- vanta religiösa utbildningar för att tydliggöra extremismens hot mot islams mittfåra, behovet av att argumentera mot bärare av extrema ideologier, att ta upp extremism på dagordningar i olika predikningar och religiösa sammankomster, att uppmana familjer och skolor att arbeta förebyggande i syfte att motarbeta extremism och att via sociala medier erbjuda vägledning och möjlighet till att ställa frågor rörande extremism och fanatism (Imamrådet 2015). FIFS har också uteslutit några föreningar som utvecklats i en salafistisk riktning. I flera kommuner har ett lokalt förebyggande arbete mot extremism etablerats som involverar lokala församlingar. Ahmadiyya muslimska samfundet, som är ett muslimskt samfund som inte tar emot bidrag från SST, har inlett en rikstäckande informations- kampanj för att motverka extremism som de kallar ”Stoppa Krisen”. Ett antal muslimska organisationer har också tagit emot medel från Trossamfunden och grundläggande demokratiska värden MUCF inom ramen för det stöd som myndigheten fördelar för verksamhet som syftar till att värna demokratin mot våldsbeja- kande extremism. Ett flertal imamer som arbetat emot extremism har dock blivit hotade av personer med extremistiska kopplingar, bl.a. i , och . Utredningen fick ett tilläggsdirektiv om utbildningsfrågor gällande trossamfundens församlingsföreträdare. Enligt direktivet ska utredningen kartlägga utbudet av och efterfrågan på konfessionell utbildning i som är riktad till trossamfundens församlings- ledare. Vidare ska utredningen bedöma utbudet av icke-konfessionell utbildning för trossamfundsföreträdare och efterfrågan på sådan ut- bildning hos trossamfunden, t.ex. utbildning i svenska samhällsför- hållanden och grundläggande fri- och rättigheter, demokrati och jäm- ställdhet. I detta kapitel redogörs för den kartläggning och bedömning av utbudet och efterfrågan av konfessionell och icke-konfessionell ut- bildning som utredningen har gjort. Förslag som rör statligt stöd för utbildning redovisas i kapitel 10. 8.1.1Om kartläggningen av trossamfundens utbildningsbehov För att kartlägga och bedöma utbudet av konfessionell och icke- konfessionell utbildning samt de olika trossamfundens behov av utbildning har utredningen haft två samråd med företrädare för orto- doxa och muslimska trossamfund. Ett flertal representanter för tros- samfunden har vidare intervjuats liksom företrädare för olika utbild- ningsinstitutioner, däribland några av de bidragsberättigade teologiska utbildningarna. Kartläggningen har huvudsakligen inriktats på att bedöma utbudet av och efterfrågan på utbildning inom de muslimska och ortodoxa trossamfunden. Anledningen till detta är dels att dessa trossamfund betjänar en betydande andel av de religiöst aktiva personerna som inte tillhör eller frikyrkorna, dels att dessa trossamfund ännu inte fullt ut etablerat några utbild- ningsinstitutioner i . Det är inom dessa trossamfund som efterfrågan på utbildning har bedömts vara som störst, som utbudet på utbildning riktad till deras religiösa företrädare är begränsat. Frikyrkorna och har etablerat kon- fessionella utbildningsinstitutioner medan trossamfund som buddhistiska samarbetsråd och Judiska centralrådet, som har rela- tivt sett få medlemmar, utbildar sina företrädare utomlands. För att kartlägga utbudet och efterfrågan av utbildning inom dessa trossam- fund har utredningen haft direkta kontakter med deras företrädare. De lutherska kyrkorna, såsom Estniska evangelisk-lutherska, Isländska och Norska kyrkan, har inte omfattats av kartläggningen. 8.2.1Teologisk utbildning för präster inom Historiskt sett har varit delaktig i framväxten av utbildningsväsendet i . Folkundervisningen tog form utifrån kyrkans krav på kunskap om den kristna tron och års stadga om folkundervisningen var skolväsendet huvudsakligen ett ansvarsområde för kyrkan. Även den högre utbildningen har sina rötter i den kyrkliga sfären och kyrkans behov av präster och lärare som kunde förmedla den kristna läran. När en modern universitets- och högskoleutbildning växte fram be- höll kyrkan kontrollen över den teologiska utbildningen. Det var först efter införandet av religionsfrihetslagen som kravet på att lärarna i teologi skulle tillhöra togs bort och som ett principiellt krav på konfessionsfri utbildning och forskning kodifierades. Under de efterföljande åren förändrades religionsvetenskapen och teologin, bl.a. genom den s.k. RUMO-reformen 1971, och den teologiska utbildningens karaktär av uniform prästutbildning tonades ner. Religionsvetenskapen blev ett kunskapsområde för att studera religion och livsåskådning som ett allmänt mänskligt och kulturellt fenomen. utbildningar på flera av de nya universiteten, delvis mot bakgrund av lärarutbildningarnas behov (2002 och 2008). Denna utveckling innebar att den teologiska utbildningen vid de statliga universiteten frigjorde sig från sin historiska koppling till kyrkan. En viss uppdelning mellan de akademiska och praktiska momenten i prästutbildningen hade införts . har utbildningen av präster för varit helt uppdelad i en teologisk akademisk utbildning och en kon- fessionell utbildning, förlagd vid utbildningsinstitut som har verksamhet i och . Den tidigare skrivningen i examensordningen, enligt vilken syftet med utbildningen för teologie kandidatexamen var att ge ”en för blivande präster relevant religions- vetenskaplig utbildning”, togs bort 2007. De teologiska utbildningarna vid de statliga universiteten och högskolorna ska vara helt konfes- sionsneutrala. har den teologiska utbildningen vid några universitet varit anpassad till behov av präster och detta kritiserades av 2008, som menade att en stor del av den praktiska prästutbildningen, som uteslutande bör ges vid pastoralinstituten, fortfarande återfanns inom universiteten (Hög- skoleverket 2008). 8.2.2Utbildning för pastorer inom frikyrkorna Frikyrkorna har traditionellt sett utbildat sina pastorer själva och utvecklat teologiska utbildningar utanför statens regi. Frikyrko- rörelsen uppstod delvis som en reaktion mot den statliga kyrko- organisationen och rörelsen vände sig därför emot den akademiska teologiska utbildningen. Frikyrkorna ställde inte några formella ut- bildningskrav på pastorerna och personer inom kallades ofta för läsare eftersom de själva, utan präst, läste och tolk- ade . Det fanns också en bildningstradition inom delar av och enskilda församlingar etablerade bibelskolor. Frikyrkorna byggde dessutom upp egna teologiska seminarier och några av dessa har utvecklats till teologiska högskolor. En del av har också haft en mer skeptisk och antiakademisk syn på studier i teologi. Teologisk auktoritet och tro- värdighet uppnåddes inte först och främst med hjälp av akademiska studier utan genom tro. De inspirerades av personer som hade för- måga att uttrycka andliga upplevelser snarare än sådana med akademisk utbildning. Den svenska är delvis ett exempel på detta (SOU 2009:52 s. 68). har dock denna antiakademiska hållning tonats ned. Inom – fria församlingar i samverkan () uppskattas av pastorerna ha en pas- torsutbildning som är längre än med olika typer av högskole- ackreditering. Pastorskandidaterna utbildar sig i regel på de teologiska hög- skolorna som växt fram ur frikyrkornas teologiska seminarier. Flera av dessa beviljades examensrätt och finns det två examensberättigade högskolor som har frikyrkor som huvud- män. Det är Teologiska med Equmenia- kyrkan som huvudman och Teologiska högskola som hade Evangeliska frikyrkan som huvudman. Huvudmanna- skapet för denna högskola delas numera av trossamfunden , och Evangeliska frikyrkan. Till skillnad från den teologiska utbildningen vid de statliga uni- versiteten har alltså utbildningsverksamheten inom frikyrkorna ut- vecklats från att ha varit fristående från den offentliga högskole- utbildningen till att som fria högskolor bli en del av den. Utöver Teologiska och Teologiska högskola finns teologiska högskola som Evangeliska foster- landsstiftelsen (EFS) är huvudman för. företrädare, som benämns ”frälsningsofficerare”, utbildas vid som i regel ger en treårig utbildning. Dessa tre högskolor är bidragsberättigade enligt förordningen (1999:974) om statsbidrag till trossamfund och tar därmed emot verksamhetsbidrag för den kon- fessionella delen av pastorsutbildningen. Officers- skola tar däremot inte emot något stöd. Den konfessionella utbildningen handlar bl.a. om praktiska in- slag såsom att hålla gudstjänst, förrätta ceremonier, församlings- pedagogik, liksom andra yrkesinriktade element fokuserade på tro och identitet. Den konfessionella delen utgör ett inslag i en i övrigt icke-konfessionell teologisk utbildning och stödet för den konfes- sionella delen är därför sammankopplat till det stöd som högsko- lorna tar emot från det statliga utbildningsanslaget för de antagna studenterna. 8.2.3Utbildning för präster inom har utbildat prästkandidater i vid det av jesuiterna grundade i och . är en högskola med kurser i teo- logi, filosofi och kultur som har haft examensrätt . Även präst- och pastorskandidater inom , frikyrkor och ortodoxa kyrkor kan läsa vid denna högskola. Den konfessionella delen av utbildningen sker på prästseminarium vid katolska stift. är bidragsberättigat och tar del av det verksamhetsbidrag som Myndigheten för stöd till trossam- fund (SST) fördelar. Utbildningen till präst inom katolska kyrkan tar sex till , varav är en akademisk utbildning. Kandidaterna studerar även vid ett katolskt universitet utomlands och gör slutligen ett s.k. pastoralår inom den katolska kyrkan. En stor del av de verksamma prästerna inom katolska kyrkan i har kommit från t.ex. , eller för att tjänstgöra och tjäna katoliker med utländsk bakgrund. Dessa präster är utbildade utomlands, men får en viss kompletterande ut- bildning och introduktion om svenska samhällsförhållanden av katolska stift. Frågor om utbildning av imamer och muslimska religiösa företrä- dare i har blivit mer aktuella. En anledning till detta är att en stor andel av muslimerna i har befunnit sig i landet eller är födda här som de flesta imamer är utlandsfödda och utbildade utanför . Där- utöver har förväntningarna på den religiösa ledarens roll, imamen, förändrats i det svenska samhället. Traditionellt sett är imamens funktion att leda bönen och inte att utöva en religiös auktoritet och leda en församling. Utifrån de förväntningar som det allmänna ställer på trossamfunden och deras företrädare, t.ex. när det gäller att delta i krisberedskapen och den andliga vården eller att ta ställning till olika aktuella samhälls- frågor, har imamen ofta fått ta en roll som en företrädare för tros- samfundet. Denna förändrade roll har också lett till att frågan om imamutbildningar har aktualiserats. Det var delvis mot denna bak- grund som regeringen tillsatte en utredning för att se över efterfrågan och utbudet av utbildningar för imamer och muslimska ledare. Utredningen, den s.k. , ansåg dock att det av flera skäl inte var lämpligt för staten att etablera en imamutbildning (SOU 2009:52, avsnitt 8.3.1). Imamutbildningsut- redningens direktiv är i stora drag identiska med det tilläggsdirektiv som regeringen beslutat för vår utredning. ges det inte någon imamutbildning vid något universitet, högskola eller någon annan formell utbildningsinstitution i . Däremot har några enskilda muslimska trossamfund samt folkhög- skolor tagit initiativ till olika konfessionella utbildningar. Trossam- fundet Islamiska kulturcenterunionen i (IKUS) är det enda muslimska trossamfund som utbildar huvuddelen av sina imamer i . Utbildningen ges inom trossamfundet och riktar sig till de egna medlemmarna. Det är främst unga som utbildas vid sidan av skolan eller arbetet. IKUS tillämpar också en internatskole- modell, vilken innebär att eleverna går i en vanlig svensk skola, men bor på ett elevhem där de får läxhjälp och islamundervisning. Det är både pojkar och flickor som kan utbilda sig till imam och utbild- ningen sker huvudsakligen på svenska, men också på turkiska. Ut- bildningen tar sammanlagt , varav ett sista år med fördjup- ning i . , som driver den stora moskén på i , och tog i samverkan med fram en modell för en imamutbildning . En ansökan om planeringsbidrag skickades in till regeringen, men återtogs innan ett beslut fattats. imamråd, som före- träder ett stort antal av de imamer som är verksamma inom tros- samfundet Förenade islamiska föreningar i (FIFS), har också verkat för att etablera en imamutbildning. De har bl.a. tagit kontakt med muslimska institutioner i , däribland Institut des Sciences Humaines, som är ett akademiskt institut i med filialer i bland annat , och . Ett ytterligare exempel är utanför som 2016 etablerade en ettårig baskurs i islamisk teologi och ledar- skapsstudier. Utbildningen är inte i sig en imamutbildning, men innehåller såväl koranläsningskurser som studier i modern standard- arabiska, dialektal arabiska och koranrecitation. Utbildningen ges i samarbete med i och Kursen finansieras genom regul- jära folkbildningsmedel och är öppen för både män och kvinnor. Ett flertal universitet och högskolor ger också kurser i islamo- logi och islamstudier, däribland Lunds, och . Dessa kurser är icke-konfessionella och syftar till att rusta studenter för sekulära yrken, men de kan också läsas av per- soner som har för avsikt att bli imamer. 8.2.5Utbildning för präster inom de ortodoxa kyrkorna I likhet med de muslimska trossamfunden är de flesta prästerna inom de ortodoxa trossamfunden födda och utbildade utanför . En stor del av de religiöst aktiva har däremot levt i eller är födda här. Detta förhållande har på samma sätt som för de muslimska trossamfunden aktualiserat frågan om en teologisk utbildning för ortodoxa präster i . De orto- doxa kyrkorna tog därför ett initiativ 2001 för att etablera en avdel- ning för ortodoxa studier och bildning inom . Mot bakgrund av behovet av konfessionell utbildning utvecklade kyr- korna tillsammans med folk- högskola denna avdelning till ett centrum för östkyrkliga studier och bildning. Detta centrum ombildades till Sankt Ignatios and- liga akademi, vilken är en självständig folkhögskola med stat- liga anslag. I styrelsen för Stiftelsen finns flera av biskoparna för de bysantinska och orientaliska ortodoxa kyrkorna i representerade och akademin utgör det enda teologiska lärosäte i världen där alla ortodoxa kyrkotraditioner finns samlade. Därutöver har folkhögskolan Sankt Ignatios genom ett sam- arbete med Teologiska utvecklat en akade- misk teologisk utbildning med östkyrklig inriktning. Högskolan kan därmed erbjuda ett utbildningsprogram för blivande präster och församlingspedagoger som tjänar såväl orientaliska som bysan- tinska kyrkor. Teologiska inrättade dess- utom en professur och ämnesföreträdare i östkyrkliga studier, som också är lärare vid Sankt Ignatios andliga akademi. Sankt Ignatios är inte bidragsberättigad, men SST gav Teologiska Hög- skolan ett stöd för att komma i gång med utbildningen av de ortodoxa prästkandidaterna. Vid sidan av Teologiska bedriver , och Religionsvetenskap, ett pro- gram med östkyrkliga studier. Även har i sitt kursutbud studier med östkyrklig inriktning och sam- arbetar även med Teologiska . 8.3Behov av teologisk utbildning 8.3.1Behovet av en imamutbildning i Frågan om imamers och muslimska ledares behov en teologisk ut- bildning i har diskuterats i olika sammanhang och utreddes, som nämnts ovan, av den s.k. . Denna utredning tillsattes, enligt dess direktiv, mot bakgrund av att flera muslimska församlingar och organisationer påtalat behovet av utbildning. De imamer som var verksamma i var ofta ut- bildade utomlands och hade därför bristande kunskaper i det svenska språket och om svenska samhällsförhållanden. Utredningen bekräf- tade också bilden av bristfälliga språk- och samhällskunskaper bland imamerna, men ansåg inte att imamerna uttryckte ett behov av kon- fessionell utbildning. Den kartläggning som vår utredning har gjort speglar i många avseenden slutsatser. De huvudsakliga problemen när det gäller imamernas utbildning handlar om bristande språkkunskaper, liksom otillräckliga kunskaper om svenska samhälls- förhållanden. Kartläggningen ger dock inte en entydig bild av be- hovet av konfessionell utbildning. Några trossamfundsföreträdare anser att de verksamma imamerna har tillräcklig teologisk skolning, medan andra menar att en stor andel av imamerna har bristfälliga kunskaper. Kartläggningen visar vidare att utbildningsbehoven skiljer sig mellan olika trossamfund, bl.a. mot bakgrund av att de ställer olika krav på de religiösa företrädarnas utbildning. De flesta inriktningar inom islam ställer inga formella utbildningskrav på imamerna och därför är en stor andel av de verksamma imamerna lekmän. Det kan röra sig om personer som har relativt goda kunskaper om islam, men som saknar teologisk utbildning på högre nivå. Flera företrädare för de muslimska trossamfunden har vidare framfört att de flesta församlingarna saknar resurser att rekrytera