sou · H6B32 · 2018-01-18 00:00:00 — Av inledningen till 29 kap. 2 § följer att straffskärpningsregeln inte blir tillämplig i de fall där målsäganden redan har ett förstärkt straffrättsligt skydd enligt vad som ska beaktas för varje särskild brottstyp. Straffskärpningsgrunden tar således sikte på de gärningar där det inte redan finns något förhöjt skydd. Då det inte finns någon statistik över sådana lagföringar är det svårt att uppskatta hur många fall det kan bli fråga om. I de fall bestämmelsen tillämpas kommer dock straffvärdet påverkas vilket i sin tur leder till att fängelse kan komma att väljas som påföljd i fler antal fall samt att fängelsestraffens längd i viss utsträckning kan komma att påverkas. Vår bedömning är dock att det inte bör bli fråga om någon större kostnadsökning och de ökade kostnaderna därmed kan rymmas inom ramen för de nuvarande anslagen. Inga övriga ekonomiska konsekvenser Våra förslag om ändrade straffskalor kan inte anses innebära någon ökad arbetsbörda för domstolarna, eller andra aktörer inom rättskedjan. Det finns därmed inte anledning att räkna med några övriga ekonomiska konsekvenser än dem för Kriminalvården och socialtjänsterna. Bedömning: Våra förslag medför i viss utsträckning konsekvenser för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet. I övrigt medför förslagen inte några av de övriga konsekvenser som ska redovisas enligt kommittéförordningen. Skälen för bedömningen: Enligt 15 § kommittéförordningen ska konsekvenser av lämnade förslag redovisas, om förslagen har betydelse för –den kommunala självstyrelsen –brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet –sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet – små företags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags –jämställdheten mellan kvinnor och män –möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. Våra förslag om införande av straffbestämmelsen om blåljussabotage samt om förändrade straffskalor kommer inte att ha någon betydelse för de uppräknade förhållandena, utom möjligen för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet. En grundtanke bakom att kriminalisera ett visst beteende måste vara att kriminaliseringen ska påverka människor på sådant sätt att de inte begår brott, det vill säga att den ska ha en allmänpreventiv verkan. Allmänpreventionen sägs verka genom avskräckning och genom moralbildning eller moralförstärkning och genom vanebildning. Generellt är det dock svårt att härleda effekter av detta slag till specifika lagändringar.1 Straffbestämmelsen om blåljussabotage skulle innebära en väsentlig höjning av straffen för exempelvis skadegörelse eller stöld som riktas mot fordon som används inom blåljusverksamheterna. Det finns förvisso inte något empiriskt stöd för att stränga straff skulle medföra minskad brottslighet – detta särskilt i fråga om gärningar som begås impulsivt eller under alkoholrus. När det däremot gäller gärningar som föregås av mer planerande och kalkylerande av risktagande så kan det inte uteslutas att den föreslagna straffnivån har en mer direkt betydelse för benägenheten att begå brott. 1 Se till exempel SOU 2010:71 s. 480. nämnts framstår angreppen inte sällan som planerade och organiserade. Det finns därför fog för att anta att ett införande av straffbestämmelsen om blåljussabotage, med den föreslagna straffskalan, skulle kunna ha en viss avskräckande effekt på den brottslighet som riktar sig mot blåljusverksamhet. Det är emellertid omöjligt att ha någon mer exakt uppfattning om i vilken utsträckning förslaget kan bidra till att minska antalet brott. Framför allt straffbestämmelsen om blåljussabotage markerar allvaret i att angripa samhällets blåljusverksamheter. Detta kan få till följd att arbetet med att förebygga denna typ av brottslighet ökar. Vårt förslag: De nya bestämmelserna träder i kraft . Skälen för förslaget: Med hänsyn till den tid som kan beräknas gå åt för remissförfarande, fortsatt beredning inom samt riksdagsbehandling bör bestämmelserna kunna träda i kraft . Vår bedömning: Några särskilda övergångsbestämmelser behövs inte. Skälen för bedömningen: Av 2 kap. 10 § RF framgår att det inte får dömas ut en svårare brottspåföljd för en gärning än vad som var föreskrivet när den begicks. En liknande bestämmelse finns i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (), där det i artikel 7 första punkten andra meningen föreskrivs att det inte får mätas ut ett strängare straff än vad som var tillämpligt då brottet begicks. Den nu beskrivna principen har kommit till uttryck i 5 § lagen (1964:163) om införande av (BrP). Enligt paragrafens andra stycke ska straff bestämmas efter den lag som gällde när gärningen företogs, om inte den lag som gäller när domen meddelas leder till frihet från straff eller till Denna bestämmelse anses generellt tillämplig inom straffrätten om inte något annat har föreskrivits beträffande en viss författning. Vi gör bedömningen att någon annan övergångsbestämmelse än regleringen i 5 § BrP inte är nödvändig såvitt avser våra förslag till ändringar i . Några särskilda övergångsbestämmelser behövs därför inte. 8.1Förslaget till lag om ändring i Paragrafen är ny och har till syfte att kriminalisera gärningar som försvårar eller hindrar arbetet för blåljuspersonal, det vill säga polis, räddningstjänst och ambulanssjukvård. Bestämmelsen är gradindelad och omfattar brott av normalgraden samt grovt brott. I första stycket anges de gärningar som straffbeläggs i paragrafen. Gemensamt för samtliga gärningar är att de innebär att polisens, räddningstjänstens eller ambulanssjukvårdens verksamheter angrips eller störs. Uttrycket polis används som ett kollektivt begrepp för att beteckna såväl och Säkerhetspolisen som enskilda polismän.1 Med räddningstjänst avses de räddningsinsatser som staten eller kommunerna ska ansvara för vid olyckor och överhängande fara för olyckor för att hindra och begränsa skador på människor, egendom eller miljön. Vidare hänförs också sådana räddningsinsatser som görs utan att det har inträffat någon olycka eller överhängande fara föreligger för en olycka till räddningstjänst. 1 Jfr hur uttrycket används i polislagen (1984:28). ningsinsatser inom fjäll-, flyg- och sjöräddningstjänst samt efterforskning av försvunna personer.2 När det gäller ambulanssjukvård samt ambulans avses hälso- och sjukvård som utförs av hälso- och sjukvårdspersonal i eller i anslutning till ambulans respektive transportmedel avsett och utrustat för ambulanssjukvård och transport av sjuka och skadade.3 I första punkten upptas fysiska våldshandlingar samt hot om våld mot personal inom blåljusverksamhet. Med att använda våld avses detsamma som i bestämmelsen om olaga tvång i 4 kap. 4 § . Således omfattas inte enbart ”våld å person”, det vill säga misshandel eller annat fysiskt betvingande utan även lindrigare former av våldsanvändning mot en annan person omfattas, till exempel en knuff. Det krävs dock att våldet har varit så kraftigt att det övervunnit ett motstånd från offrets sida. Även hot om våld å den skyddades person omfattas. Med personal inom polis avses inte bara polismän utan även annan personal som exempelvis tekniker. I andra punkten upptas gärningar som riktar sig mot fordon eller andra hjälpmedel inom blåljusverksamhet. Paragrafen innefattar angrepp genom skadegörelse och stöld eller annat tillgrepp. Att till exempel skära sönder däcken på en polisbil eller ambulans omfattas således av den aktuella punkten. Med annat hjälpmedel avses exempelvis utrustning som används av blåljusfunktionerna. Även hjälpmedel i form av polishundar och polishästar omfattas av den aktuella punkten. Fast egendom och byggnader, som exempelvis polisstationer, omfattas däremot inte av begreppet hjälpmedel. Att skada eller blockera en byggnad kan i stället utgöra en otillbörlig åtgärd enligt punkten tre. 2Jfr vad som anges i 1 kap. 2 § samt 4 kap. 1–4 §§ lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. 3Jfr SOSFS 2009:10 (M). Tredje punkten avser gärningar där gärningsmannen vidtar någon annan otillbörlig åtgärd mot polis, räddningstjänst eller ambulanssjukvård. Med annan otillbörlig åtgärd avses en åtgärd som inte faller in under punkterna 1 och 2 i paragrafen. Såväl straffbelagda handlingar som vissa allvarliga ordningsstörningar kan omfattas. Det krävs dock att åtgärden ska kunna anses utgöra ett angrepp på eller en störning av verksamheten. En otillbörlig åtgärd kan alltså bestå av mycket allvarliga angrepp såsom att detonera en sprängladdning i anslutning till en polisstation, men kan också utgöras av ett hindrande av verksamheten enbart genom att ställa sig i vägen för personal eller fordon. Ytterligare exempel på otillbörliga åtgärder kan vara att lägga ut s.k. fotanglar så att fordon inte kan komma fram, göra skadliga intrång i datasystem som används av någon av blåljusverksamheterna eller hota en anhörig till någon anställd inom någon inom sådan verksamhet. Se även de exempel som har lämnats i den allmänna motiveringen, avsnitt 5.3.2. Punkten är avsiktligt öppet formulerad för att kunna täcka in sådana former av angrepp och störningar som inte kan förutses, men som kan komma att aktualiseras exempelvis genom teknikutvecklingen. För straffansvar krävs att gärningen är ägnad att allvarligt hindra eller försena genomförandet av ett uppdrag. Inom detta inbegrips att ett uppdrag påtagligt försvåras även om det kan genomföras. Med uppdrag avses sådan verksamhet som syftar att till att uppfylla blåljusverksamhetens samhällsnyttiga funktioner. Ett uppdrag är inte begränsat till akuta insatser, utan även att patrullera, att hämta någon till ett förhör, att genomföra en brottsplatsundersökning eller att genomföra en sjuktransport kan vara ett uppdrag. Uppgifter av administrativ karaktär som underhåll och utbildning, bör dock inte anses vara uppdrag av det slag som avses, se vidare avsnitt 5.3.2. Straffansvar inträder redan för gärningar som typiskt sett kan påverka på verksamheten. Således omfattar straffansvaret även angrepp mot personal eller utrustning som står till förfogande för att genomföra ett uppdrag. Angrepp på ett fordon eller annat hjälpmedel som inte är redo att användas, till exempel för att det är under reparation, faller däremot utanför tillämpningsområdet. Varje gärning som kan anses påverka verksamheten omfattas dock inte. Med det kvalificerande rekvisitet ”allvarligt hindras eller försenas” menas att gärningen måste nå upp till en viss grad av menlig inverkan på uppdraget för att omfattas av bestämmelsen. Att klottra på en polisstation kan normalt sett inte anses påverka verksamheten varför en sådan gärning bör falla utanför paragrafens tillämpningsområde. I kravet på att gärningen ska vara ägnad att allvarligt skada eller försena uppdragets genomförande ligger också att inte varje försening omfattas. Hur stor försening som kan accepteras bör bedömas i förhållande till uppdragets karaktär. Detta innebär att redan en väldigt liten försening bör bedömas som allvarlig i samband med en utryckning medan en något större försening måste kunna accepteras vid exempelvis patrullering. Straffbestämmelsen förutsätter inte att någon konkret skada har inträffat eller att någon viss effekt har åsyftats av gärningsmannen. Det är tillräckligt att gärningen som sådan är ägnad att leda till att genomförandet av uppdraget allvarligt hindras eller försenas. Detta innebär att en sådan följd typiskt sett ska framstå som en sannolik följd av angreppet eller störningen. Något hinder eller någon försening behöver emellertid inte ha uppstått i det enskilda fallet. Blåljusverksamheten är kopplad till det nationella nödnumret 112 och är därmed ständigt i beredskap. Av detta följer att det torde föreligga fara för hinder eller försening om en gärningsman exempelvis skär sönder däcken på ett fordon så att detta kan användas vid ett larm. Detta gäller även om det skulle visa sig att det finns andra fordon som är tillgängliga och oskadade. Vid bedömningen om en gärning är ägnad att hindra eller försena genomförandet av ett uppdrag bör således inte tas hänsyn till eventuella andra resurser som finns att tillgå som ersättning för den utrustning som angripits. En utgångspunkt vid bedömningen måste vara att polis, räddningstjänst eller ambulanssjukvård har behov av samtliga de resurser som står till deras omedelbara förfogande. Straffbestämmelsen tar alltså sikte på den abstrakta fara som angrepp på eller störning av blåljusverksamhet medför. I subjektivt avseende krävs, i enlighet med den princip som kommer till uttryck i 1 kap. 2 § första stycket , uppsåt i förhållande till samtliga objektiva rekvisit. I detta hänseende är det för straffbarhet tillräckligt med s.k. likgiltighetsuppsåt. När det gäller kravet på att gärningen ska vara ägnad att allvarligt hindra eller försena genomförandet av ett uppdrag torde det subjektiva rekvisitet anses vara uppfyllt när gärningsmannen har haft kännedom om de omständigheter som, enligt en objektiv bedömning, är ägnade att medföra dessa konsekvenser. Om gärningsmannen, på grund av bristande insikt om faktiska förhållanden, verkligen var övertygad om att gärningen inte skulle kunna leda till att ett genomförande av ett uppdrag allvarligt hindrade eller försenades ska det således inte dömas till ansvar enligt den aktuella bestämmelsen. I vissa fall kan gärningsmannens uppsåt i förhållande till faktiska effekter användas för att kvalificera brottet som grovt eller annars höja straffvärdet. Gränsdragningen mellan blåljussabotage av normalgraden och grovt blåljussabotage Bedömningen av om en gärning är att betrakta som blåljussabotage av normalgraden eller grovt blåljussabotage ska, likt övriga bestämmelser i , göras utifrån alla omständigheter vid brottet. Det finns dock ett antal kvalifikationsgrunder angivna som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet ska anses grovt. Den första och tredje punkten är desamma som återfinns i bestämmelsen om våld eller hot mot tjänsteman i 17 kap. 1 § . Den första punkten behandlar det fallet att gärningen medfört betydande skada. En skada kan vara betydande genom att egendom som är mycket viktig eller har ett högt värde har skadats eller förstörts, exempelvis om flera utryckningsfordon har stuckits i brand eller på annat sätt förstörts. Vidare kan en skada vara betydande för att konsekvenserna av att uppdraget hindras eller försenas blir allvarliga. Det kan exempelvis tänkas att någon avlider eller drabbas av svåra skador eller stor smärta till följd av att polis, räddningstjänst eller ambulans har hindrats från att komma till platsen . stora skador på egendom till följd av att uppdraget försenats eller hindras bör kunna ses som betydande skador. Enligt andra punkten ska det beaktas om brottet utgjort ett led i en brottslighet som utövats i organiserad form eller systematiskt eller om brottet föregåtts av särskild planering. Med brottslighet som utövats i organiserad form avses situationer där flera personer tillsammans har planerat för att begå brottet genom exempelvis stenkastning. Även situationer där blåljuspersonal luras till rena bakhåll och utsätts för angrepp torde kunna anses vara organiserade. Att det finns förutsättningar att döma i medgärningsmannaskap är dock i sig inte tillräckligt för att kvalificera gärningen som grovt blåljussabotage. Med brottslighet som utövats systematiskt avses brottslighet där ett visst tillvägagångssätt upprepats ett flertal gånger av antingen en ensam gärningsman eller av flera personer i samförstånd. Med att brottet föregåtts av särskild planering avses att planeringen gått utöver vad som typiskt sett krävts för att ett brott ska kunna genomföras. Det saknar betydelse om brottet utgjort ett led i en brottslig verksamhet eller om det varit fråga om ett enstaka brott. Den tredje punkten avser gärningar som annars har varit av särskilt hänsynslös eller farlig art. Härigenom betonas att även andra omständigheter än de som anges i de tidigare punkterna kan vara av betydelse vid bedömningen av om brottet är grovt. Som exempel kan anges fall där gärningsmannen hade avsett att gärningen skulle få betydligt allvarligare följder än vad den faktiskt fick, om tillvägagångssättet har varit särskilt förslaget eller om gärningsmannen genom sitt handlande visat uppenbar likgiltighet för konsekvenserna av handlingen. Som exempel kan nämnas att någon gillrar fällor för blåljuspersonal som kan leda till allvarliga skador, eller om någon angriper en räddningsinsats som avser en skola där barn vistas. För blåljussabotage är straffskalan fängelse i högst . För grovt blåljussabotage är straffskalan fängelse , lägst två och högst , eller på livstid. Bedömningen av straffvärdet inom respektive straffskala ska göras utifrån de principer som anges i 29 kap. . Blåljussabotage är att betrakta som ett sådant brott vars art talar för att välja fängelse som påföljd även när detta inte är motiverat utifrån straffvärdet eller den tilltalades tidigare brottslighet. Blåljussabotage är utformat som ett brott riktat mot de olika blåljusfunktionerna. Det är således inte tänkt att utgöra ett s.k. målsägandebrott. Man kan dock tänka sig situationer där en blåljusinsats angrips av exempelvis stenkastning och där även enskilda personer angrips och skadas. Våldsbrott mot enskilda personer har ett annat angreppsobjekt än blåljussabotage. I dessa situationer bör en gärningsman kunna dömas för blåljussabotage i konkurrens med våld mot tjänsteman alternativt misshandel. Om den enskilde målsäganden lidit endast ringa eller ingen skada kan dock lindriga brott konsumeras. Skadegörelse bör som regel konsumeras av brottet blåljussabotage. I de fall en större folksamling angriper blåljusverksamhet uppkommer frågan hur brottet blåljussabotage förhåller sig till bestämmelsen om våldsamt upplopp. Våldsamt upplopp begås av deltagare i en folksamling som tillsammans går till förenat våld på person eller egendom. Som redogjorts för i avsnitt 3.8.3 är det inte tillräckligt att enstaka personer på egen hand är våldsamma för att kunna döma för våldsamt upplopp. För ansvar för blåljussabotage krävs inte att det är fråga om en folksamling utan även enskilda personer kan dömas för brottet. För våldsamt upplopp krävs uppsåt att med förenat våld sätta sig upp mot en myndighet eller annars framtvinga eller hindra en viss åtgärd. När det gäller blåljussabotage är det tillräckligt att ett visst antal uppräknade åtgärder är ägnade att framkalla fara för att en blåljusinsats ska hindras eller försenas. I övrigt hänvisas till avsnitt 5.3.3. Paragrafen har ändrats på så sätt att blåljussabotage och grovt blåljussabotage har lagts till. Paragrafens andra stycke har ändrats på så sätt att minimistraffet för grovt våld mot tjänsteman har höjts från sex månaders fängelse till fängelse . Vidare har maximistraffet höjts från fyra till fängelse. Ändringarna har behandlats i avsnitt 5.4.2. Höjningen av straffminimum syftar till att höja straffnivån för brottet generellt. Den är inte avsedd att påverka gränsdragningen mellan brott av normalgraden och grovt brott. Ett straffvärde avseende det våld eller hot som ingår i gärningen bör fortfarande vara tillräckligt för att bedöma gärningen som grov. Som en följd av att minimistraffet för grovt våld mot tjänsteman höjs, vidgas den i praktiken tillämpliga straffskalan även för våld eller hot mot tjänsteman av normalgraden. Detta har behandlats i avsnitt 5.4.2. Ändringarna i paragrafen är endast språkliga. Ändringarna i paragrafen är endast språkliga. Paragrafen har tillförts en ny punkt. Därigenom har till uppräkningen av vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av ett brotts straffvärde tillfogats om den tilltalade angripit någon annan i eller med anledning av dennes yrkesutövning. Ändringen har behandlats i avsnitt 5.5.2. Av inledningen till paragrafen följer att straffskärpningsregeln inte blir tillämplig i de fall där målsäganden redan har ett förstärkt straffrättsligt skydd enligt bestämmelserna i 17 kap. . Avsikten med straffskärpningsgrunden är att straffvärdet ska bedömas som påtagligt högre när någon angrips med våld eller hot i eller med anledning av sin yrkesutövning jämfört med om gärningen hade begåtts i annat sammanhang. Med yrkesutövning avses förvärvsarbete, oavsett om det utförs såsom anställd eller i egen verksamhet. Utanför tillämpningsområdet faller hobbyverksamhet, ideellt arbete och andra sådana uppdrag som visserligen kan ge viss inkomst men som saknar avgörande betydelse för den enskildes försörjning. Med våld eller hot om våld avses samtliga brott som innefattar våld mot person eller hot. Förutom misshandel eller olaga hot kan det exempelvis vara fråga om rån eller utpressning. Att angreppet ska ha skett i eller med anledning av någons yrkesutövning betyder att det ska ha en tydlig koppling till de uppgifter som den angripne har att utföra i yrket. Det saknar därvid betydelse om angreppet som sådant äger rum på arbetsplatsen eller på annan plats. Även våld eller hot mot någon under dennes fritid omfattas om det finns en tydlig koppling till yrkesutövningen. Är det däremot så att ett angrepp har sin bakgrund i andra förhållanden än yrkesutövningen, till exempel personliga relationer, privata affärer eller brottslig verksamhet som den angripne medverkat i, ska bestämmelsen inte tillämpas. Hot eller våld mellan arbetstagare på en arbetsplats omfattas normalt sett inte heller av bestämmelsens tillämpningsområde. De omständigheter som medför att bestämmelsen blir tillämplig måste vara täckta av gärningsmannens uppsåt. Om exempelvis en gärning som innefattar våld eller hot har utlösts av en tillrättavisning ska således bestämmelsen tillämpas endast om gärningsmannen förstått att tillrättavisningen skedde av någon i dennes yrkesutövning. Hur stor straffskärpningen ska vara måste bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Det finns därvid anledning att se särskilt strängt på gärningar där våld eller hot använts i syfte att tvinga den angripne att i sin yrkesutövning handla på ett visst sätt eller att acceptera ett visst förhållande. 8.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1975:688) om skydd för viss tjänsteutövning Första meningen har ändrats på så sätt att det skydd som anges ska tillkomma de uppräknade kategorierna av befattningshavare i deras tjänsteutövning. Ändringen har till syfte att förtydliga att det förhöjda straffrättsliga skyddet avser gärningar som är kopplade till tjänsteutövningen, på motsvarande sätt som bestämmelsen i 17 kap. 1 § endast omfattar angrepp mot någon i eller med anledning av dennes myndighetsutövning. Ändringen i första punkten är endast språklig. Paragrafen har tillförts fyra nya punkter – punkterna fyra till sju. Därigenom har till uppräkningen av de tjänstemän som omfattas av skyddet i 17 kap. 5 § tillfogats tre ytterligare kategorier. Ändringen är inte avsedd att påverka tillämpningen av regelverket utan har till syfte att förenkla tillämpningen av det utvidgade straffrättsliga skyddet i 17 kap. 5 § . 8.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1974:191) om bevakningsföretag Paragrafen är upphävd. Innehållet i den tidigare paragrafen framgår numera av fjärde punkten lagen (1975:688) om skydd för viss tjänsteutövning. 8.4Förslaget till lag om ändring i lagen (1959:590) om gränstullsamarbete med annan stat Paragrafens första stycke har ändrats genom att passusen om att tulltjänsteman från den andra staten, under utövning här i riket av tulltjänst, som omfattas av gränstullsamarbete ska ha skydd enligt 17 kap. 5 § tagits bort. Ändringen är föranledd av att detta numera framgår av femte punkten i lagen (1975:688) om skydd för viss tjänsteutövning. Paragrafen ändras även språkligt. 8.5Förslaget till lag om ändring i lagen (2000:1219) om internationellt tullsamarbete Paragrafens andra stycke är upphävt. Innehållet i paragrafens tidigare andra stycke framgår numera av sjätte punkten lagen (1975:688) om skydd för viss tjänsteutövning.