sou · H6B320 · 2018-03-19 00:00:00 — Insättningsgarantin ersätter kapital och upplupen ränta per person och institut. Ersättningsbeloppet i kro- nor gäller för insättare i . För insättningar hos en filial till ett svenskt institut i ett annat EU-land gäller den svenska insättnings- garantin men med filiallandets ersättningsbelopp. (3, 4 och 8 §§). Ersättning enligt garantin betalas av garantimyndigheten, vars verk- samhet är inordnad hos , ofta förkortat till Riks- gälden (9 §).192 samt utländska institut som tar emot insätt- ningar hos en filial här i landet ska informera den som har gjort eller avser att göra en insättning om bland annat huruvida insätt- ningen omfattas av en garanti. Informationen ska lämnas vid mark- 1995/96:60 s. 38 f. 2007/08:1 utgiftsområde 2, s. 105 f. Gräsrotsfinansiering och gällande rätt nadsföring av ett erbjudande (11 §).193 Om ett institut åsidosätter informationsplikten när den gäller insättningar från konsumenter, ska marknadsföringslagen tillämpas. Ett sådant åsidosättande ska anses utgöra otillbörlig marknadsföring, och kan medföra marknads- störningsavgift enligt bestämmelser om detta marknadsföringslagen (11 a §). Tillsyn över informationskravens efterlevnad utövas av Konsu- mentverket. I lagen finns också bestämmelser om återbetalning av ersättning och statens övertagande av fordran (18 och 19 §§) samt ingripanden m.m. (20–23 §§). Insättningsgarantin finansieras genom avgifter från de anslutna instituten som placeras i en fond (12–15 §§). Lagen (1999:158) om investerarskydd bygger på EU:s investerar- skyddsdirektiv.194 Genom lagen ges rätt till ersättning vid förlust av investerares finansiella instrument och medel hos värdepappers- bolag, banker, kreditmarknadsföretag, fondbolag och filialer i till utländska sådana företag samt svenska AIF-förvaltare i samband med de investeringstjänster som dessa institut utför (7 §). Även ut- ländska institut utanför EES kan ansluta sig till investerarskyddet (5 §). Eftersom investerares värdepapper och pengar ska vara åtskilda från institutets tillgångar ska dessa gå att få ut vid en konkurs. Om institutet inte kan lämna ut tillgångarna på grund av exempelvis att en sammanblandning ändå har skett, har alltså investeraren rätt till ersättning från investerarskyddet. Skyddet gäller för såväl privat- personer (inbegripet omyndiga) som företag och andra juridiska personer (såsom dödsbon). Andelsägare i en värdepappersfond enligt lagen (2004:46) om värdepappersfonder eller en specialfond enligt lagen (2013:561) om förvaltare av alternativa investerings- fonder har dock inte rätt till ersättning för tillgångar som ingår i 193Skyldighet att informera om att insättning inte omfattas av insättningsgaranti gäller också för företag som driver inlåningsverksamhet (se avsnitt 8.3.3). 194Europaparlamentets och rådets direktiv /9/EG av om system för ersätt- ning till investerare. SOU 2018:20 Gräsrotsfinansiering och gällande rätt fonden.195 Rätt till ersättning saknas även för institut som själva tillhör investerarskyddet (12 respektive 13 §). Ersättning från investerarskyddet beräknas på det marknadsvärde som de ifrågavarande värdepapperen hade vid konkurstillfället (8 §). Ersättning kan dock utgå med högst per institut (9 §). Investerarskyddet kompenserar inte eventuella värdeföränd- ringar på aktier och andra värdepapper. I lagen finns även bestäm- melser om bland annat informationskrav med hänvisning till mark- nadsföringslagens generella bestämmelser, men med undantag för dem om marknadsstörningsavgift (20 §), utbetalning och, i före- kommande fall, återbetalning av ersättning (15–19 §§), statens över- tagande av fordran (21 §) och ingripanden (23–28 §§). I likhet med lagen om insättningsgaranti är det som utövar tillsynen över informationsbestämmelsens efterlevnad. Investerarskyddet kan således ses som en motsvarighet till rätten till ersättning enligt lagen om insättningsgaranti, och om förlust av medlen medför rätt till insättningsgaranti utesluter det rätt till ersätt- ning från investerarskyddet (3 § andra stycket lagen om investerar- skydd). administreras investerarskyddet, liksom in- sättningsgarantin, av Riksgälden, som är garantimyndighet. Detta framgår av 1 § förordningen (2007:1447) med instruktion för Riks- gäldskontoret. Lagen om investerarskydd är inte tillämplig vid anskaffning och förmedling av kapital genom andelsbaserad gräsrotsfinansiering. I lagen anges uttryckligen vilka institut och företag som är skyldiga att tillhöra investerarskyddssystemet (3 §). Andra företag, såsom förmedlare av kapital som anskaffas och tillhandahålls genom gräs- rotsfinansiering, omfattas alltså inte av lagens tillämpningsområde. När det gäller anskaffning och förmedling av kapital till privata aktie- bolag är tillämpning av lagen utesluten också av den anledningen att aktier och andra värdepapper som bolaget ger ut inte omfattas av begreppet finansiellt instrument enligt lagen (2 § 6, som hänvisar till definitionen av finansiellt instrument i lagen om värdepappers- marknaden). I övrigt kan tilläggas att det förutsätts att de i lagen angivna instituten och företagen förfogar över investerares finansiella 195 Fondbolaget och AIF-förvaltaren fattar och verkställer investeringsbesluten men förfogar inte över tillgångarna på annat sätt, eftersom dessa finns hos ett förvaringsinstitut, se vidare prop. 2002/03:150 s. 131 f. Gräsrotsfinansiering och gällande rätt instrument eller har tagit emot investerares medel med redovis- ningsskyldighet i samband med att en investeringstjänst utförs. Med investeringstjänst avses tillståndspliktiga tjänster som bland andra värdepappersinstitut och kreditinstitut får utföra, exempelvis diskre- tionär portföljförvaltning och förvaring av värdepapper (2 § 5 och 3 §). Sådana investeringstjänster får inte tillhandahållas utan tillstånd och, såvitt utredningen känner till, tillhandahålls inte heller av kapitalförmedlare. Således omfattas inte heller publika aktiebolags kapitalanskaffning genom andelsbaserad gräsrotsfinansiering eller förmedling av sådant kapital av lagen om investerarskydd. I utredningsuppdraget ingår att analysera hur gräsrotsfinansiering av privata aktiebolag förhåller sig till det s.k. spridningsförbudet i aktiebolagslagen och att klargöra om det finns något som hindrar privata aktiebolag som vill finansiera sig den vägen från att bli publika. Aktiebolagslagens kategoriindelning eller gränsdragningen mellan de olika bolagskategorierna ska däremot inte ses över. 9.2Publika och privata aktiebolag finns det i två kategorier aktiebolag: publika och privata, som bägge regleras i aktiebolagslagen, men på vilka del- vis olika regler är tillämpliga (1 kap. 2 § första stycket aktiebolags- lagen). gällde lagens bestämmelser för alla svenska aktiebo- lag.1 Ett viktigt skäl till reformen var anpassningar till Europeiska gemenskapernas, numera Europeiska unionens, bolagsrätt.2 En ut- 1Undantag gäller (och gällde) dock för bankaktiebolag och försäkringsaktiebolag, som faller utanför begreppet aktiebolag eftersom dessa är bildade enligt bestämmelserna i lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse respektive och försäkringsrörelselagen (2010:2043). Detsamma gäller bolag som har bildats enligt utländsk rätt. Genom lagen (2004:575) om europabolag, som kompletterar Rådets förordning (EG) nr 2157/2001 av om stadga för europabolag, har det blivit möjligt att bilda s.k. europabolag. Dessa utgör inte aktiebolag i aktiebolagslagens bemärkelse, men kan genom ett särskilt förfarande ombildas till publika aktiebolag, se prop. 2004/05:85 s. 510. 2Det finns inte någon fullständigt kodifierad europeisk bolagsrätt, men harmoniseringen av de nationella bolagsrättsliga bestämmelserna har skapat några minimistandarder och inbegri- per områden såsom skyddet av aktieägarnas intressen och rättigheter, bestämmelser om upp- köpserbjudanden för aktiebolag, offentlighet i filialer, fusioner och delningar av bolag, mini- miregler för enmansbolag med begränsat ansvar, finansiell rapportering och redovisning, lättare och snabbare tillgång till information om bolag och vissa förenklingar av redovisningskraven gångspunkt för EU:s bolagsrätt är att det kan finnas två former av bolag utan eller med begränsat personligt ansvar för ägarna, varav den ena omfattar typiskt sett större bolag med stor spridning på aktierna, och den andra kategorin omfattar företrädesvis små eller medelstora företag med ett mindre antal ägare. Detta har sin för- i att de flesta europeiska länders lagstiftning redan hade minst två möjligheter för den som i bolag önskar bedriva verksamhet utan personligt ansvar. I exempelvis fanns – och finns alltjämt –vid sidan av aktiebolag (die Aktiengesellschaft, AG), en särskild bolagsform utan personligt ansvar (die Gesellschaft mit beschränkter Haftung, GmbH).3 I och däremot fanns –och finns alltjämt – endast en bolagsform, men denna är i stället indelad i två huvudkategorier (public limited companies och private limited companies). Flera av bolagsdirektiven gäller endast den ena eller den andra bolagsformen och är särskilt inriktade på de krav som bör ställas på den typen av bolag. Detta är fallet till exempel för det andra bolags- direktivet (”kapitaldirektivet”).4 I det svenska lagstiftningsärendet som föregick reformen anfördes att det var nödvändigt att tillämpa direktivens alla bestämmelser på samtliga aktiebolag, om en lagänd- ring inte gjordes.5 Mot denna bakgrund ansågs det motiverat att – med förebild i den brittiska och irländska lagstiftningen – införa två aktiebolagskategorier och komplettera den svenska aktiebolagsrätten med särskilda regler för mindre bolag. Det ansågs ändamålsenligt att dra gränsen mellan bolagskategorierna så att publika men inte privata aktiebolag ska ha rätt att inbjuda allmänheten att teckna för bolagen, se Faktablad om Europeiska unionen Bolagsrätt, atyourservice/sv/displayFtu.html?ftuId=FTU_3.2.3.html. För en närmare beskrivning av bak- grunden till lagändringen avseende kategoriindelning och gränsdragningen mellan de olika bolagskategorierna hänvisas till prop. 1993/94:196 och bet. 1993/94:LU32, se även SOU 1992:83. 3Motsvarigheterna i benämns à responsabilité limitée (SARL) respektive anonyme (SA). Av icke EU-medlemsstater kan nämnas som ett ytterligare exempel där det görs en uppdelning mellan aksjeselskaper och allmennaksjeselskaper, vilka regleras i olika lagar. 4Rådets andra direktiv /91/EEG av , ersatt av och rådets direktiv /30/EU av om samordning av de skydds- åtgärder som krävs i medlemsstaterna av de i artikel 54 andra stycket i fördraget om Euro- peiska unionens funktionssätt avsedda bolagen i bolagsmännens och tredje mans intressen när det gäller att bilda ett aktiebolag samt att bevara och ändra dettas kapital, i syfte att göra skyddsåtgärderna likvärdiga. 1993/94:196 s. 74. eller förvärva aktier och andra värdepapper som bolaget ger ut. Därmed skulle reglerna för de publika bolagen i allmänhet komma att gälla för större företag med stor ägarspridning, medan reglerna för privata bolag skulle komma att gälla för övriga bolag. Behovet av särskilda regler beträffande bolagets ledning och organisation an- togs vara regelmässigt större i fråga om de större bolagen. För mindre bolag med ett begränsat antal delägare ansågs det, å andra sidan, ofta vara önskvärt med regler som lämnar ett särskilt stort utrymme för delägarnas egna överenskommelser. konstaterades att en sådan gränsdragning dessutom överensstämde med hur frågan regle- rades i andra länder inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES).6 Den grundläggande skillnaden mellan de båda bolagskategorierna är således att publika aktiebolag har rätt att, utan begränsningar, erbjuda allmänheten att teckna och förvärva aktier och andra värde- papper som bolaget ger ut. För ett privat aktiebolag eller dess ägare gäller däremot, med vissa undantag, ett förbud mot att vända sig till allmänheten för kapitalanskaffning (1 kap. 7 §). Därutöver gäller också ett förbud mot att på börsen eller annan organiserad mark- nadsplats bedriva handel med värdepapper som har utgivits av det privata aktiebolaget (1 kap. 8 §). Den närmare innebörden av sprid- ningsförbudet redovisas i nästa avsnitt. När bolaget bildas bestäms det om bolaget ska tillhöra den ena eller andra kategorin, men det finns lagfästa möjligheter att ändra tillhörighet (26 kap. aktiebolagslagen). Aktiebolag med särskild vinst- utdelningsbegränsning utgör ett särskilt slag av privat aktiebolag (1 kap. 2 § andra stycket och 32 kap. aktiebolagslagen).7 Som nämnts skiljer sig lagens bestämmelser åt i vissa avseenden beroende på om det är fråga om ett privat eller publikt aktiebolag.8 Ett aktiebolags firma ska innehålla ordet aktiebolag eller förkort- 7Möjligheten att bilda aktiebolag med särskild vinstutdelningsbegränsning infördes , och är tänkt att användas inom till exempel vårdområdet och utbildningsområdet, där kapitalanskaffningen helt eller delvis sker genom gåvor och bidrag, och en vinstutdelnings- begränsning därför ansågs kunna fungera förtroendeskapande, prop. 2004/05:178. Att bola- get ska vara ett aktiebolag med särskild vinstutdelningsbegränsning ska enligt 32 kap. 2 § aktiebolagslagen framgå av bolagsordningen. Ett bolag som har begränsat aktieägarnas rätt till vinstutdelning i annan ordning omfattas inte av de särskilda bestämmelserna i 32 kap. 8Aktiebolagslagen gäller alltså för båda bolagskategorierna, om inte annat anges. De sär- skilda bestämmelser som är tillämpliga på publika bolag har i allmänhet placerats i slutet av de olika kapitlen i lagen. ningen AB (28 kap. 1 §). Beträffande publika aktiebolag måste det dessutom framgå att det är fråga om just ett sådant bolag, antingen av firman, eller genom tillägg av beteckningen ”(publ. )” efter firman, (28 kap. 7 §).9 En väsentlig skillnad är vidare att aktiekapitalet ska vara för privata aktiebolag och för publika aktiebolag (1 kap. 5 § första respektive sista stycket och 14 § aktiebolagslagen).10 Ytterligare bestämmelser i aktiebolagslagen som skiljer sig åt mellan publika och privata aktie- bolag rör sammansättningen av bolagsorgan, bolagsstyrning, kallelse till bolagsstämma och bolagsinformation. Typiskt sett innebär dessa bestämmelser att det ställs högre krav på de publika aktiebolagen. För sådana publika aktiebolag vars aktier eller andra överlåtbara värdepapper är eller avses bli upptagna till handel på en reglerad marknad (ibland benämnda ”aktiemarknadsbolag”, ”noterade bolag” eller ”börsbolag”) gäller en utvidgad informationsskyldighet.11 För dessa bolag uppställs informationskrav enligt bestämmelser om bland annat prospekt, s.k. flaggning (dvs. när större ägare och personer med insyn i bolagen ändrar i sina aktieinnehav), och offentliggörande av bolagens finansiella ställning och övrig kurspåverkande informa- tion.12 Reglerna syftar främst till att uppnå en god informations- spridning till skydd för investerare och för att säkerställa marknadens effektivitet.13 1993/94:196 s. 201. För ett privat aktiebolag finns ingen skyldighet att dess firma ska åtföljas av en viss beteckning som anger att det är ett privat aktiebolag. Firman får dock inte skapa förväxlingsrisk (så att det tycks vara ett publikt aktiebolag) eller innehålla ordet ”publikt” (28 kap. 2 §). 10Riksdagen har i ett tillkännagivande uppmanat regeringen att återkomma till med bland annat lagförslag som innebär att kravet på aktiekapital i privata aktiebolag sänks till , Riksdagsskrivelse 2016/17:133. 11Även på publika bolag vars aktier är upptagna till handel på en multilateral handelsplatt- form (MTF) ställs bland annat vissa informationskrav, men dessa är i allmänhet lägre ställda än dem som gäller för en reglerad marknad. 12Bestämmelser om prospektskyldigheten finns i 2 kap. lagen om handel med finansiella in- strument (se även avsnitt 8.4.3). I de fall prospektskyldighet inte föreligger kan emittenten välja att upprätta en skriftlig informationshandling, s.k. Informations- eller Investerings- memorandum. Det är oreglerade handlingar som i princip kan ha vilken utformning som helst, men följer ofta den grundstruktur som finns i ett prospekt. Flaggningsregler, dvs. bolagens och insynspersoners skyldigheter att anmäla aktieinnehav och förändringar därav, finns i 4 kap. nämnda lag, och bestämmelser om att offentliggöra regelbunden finansiell och annan kurspåverkande information finns i 15 kap. 6 § respektive 16 kap. lagen om värdepappers- marknaden. 13Se till exempel prop. 2006/07:65 s. 85. Det är i första hand den reglerade marknaden eller handelsplattformen som övervakar att de noterade bolagen följer informationsbestämmel- serna. utövar tillsyn över marknadsplatserna och har i viss utsträckning föreskriftsrätt, bland annat om minimikrav för vilken information de noterade bolagen är fanns det 544 236 svenska aktiebolag. Av dessa var 542 679 privata aktiebolag och resterande 1 557 publika. av de publika aktiebolagen (682) är upptagna till handel på en reglerad marknad eller handelsplattform.14 Det är, som framkommit, inte tillåtet för privata aktiebolag och deras aktieägare att försöka sprida aktier eller teckningsrätter i bolaget eller skuldebrev eller teckningsoptioner som bolaget har gett ut (1 kap. 7 § aktiebolagslagen). Den brittiska och den irländska regle- ringen har, som nämnts, tjänat som förebild för den svenska, även om de inte är identiska. Förbudet gäller spridning ”genom annonsering” (första stycket i nämnda lagrum). Som huvudregel får angivna värdepapper inte heller ”på annat sätt” spridas, om erbjudandet att teckna eller för- värva dem riktas till fler än 200 personer (andra stycket första men- ingen). Förbudet gäller däremot inte för erbjudanden som riktas till en krets som i förväg har anmält intresse av sådana erbjudanden, förutsatt att antalet utbjudna poster inte överstiger 200 (andra stycket andra meningen). Detsamma gäller för erbjudanden som avser över- låtelse till högst tio förvärvare eller i fråga om aktiebolag med sär- skild vinstutdelningsbegränsning (tredje stycket). Sådana värdepapper som omfattas av spridningsförbudet får inte heller, så länge bolaget är privat, omsättas på en reglerad marknad, en motsvarande marknad utanför EES eller någon annan organise- rad marknadsplats (1 kap. 8 § aktiebolagslagen). Förbudet, liksom den straffsanktion som är knuten till förbudet, omfattar såväl säljare och köpare av värdepapper som den som driver marknadsplatsen.15 Reglerad marknad definieras i 1 kap. 4 b § lagen om värdepappers- marknaden. Vad som avses med en motsvarande marknad utanför EES får avgöras genom en jämförelse med den definitionen. Också en handelsplattform, dvs. en MTF- eller en OTF-plattform, är en sådan annan organiserad marknadsplats som avses i bestämmelsen skyldiga att offentliggöra. Över de noterade bolagen har dock inspektionen tillsyn bara i begränsad omfattning. 2004/05:85 s. 513 f. och särskilt Lagrådets yttrande s. 1387. (1 kap. 4 b § lagen om värdepappersmarknaden).16 Att i övrigt ringa in vad som avses med begreppet organiserad marknadsplats är inte helt enkelt. Aktiebolagslagen anger inte vad som krävs i detta avse- ende och lagstiftningen på värdepappersområdet ger inte heller någon ledning, eftersom uttrycksformen inte förekommer där. Beroende på verksamhetens karaktär och omfattning kan handel som sker genom ett värdepappersinstitut räknas som handel på en organise- rad marknadsplats.17 Det tidigare relativt stora utrymmet för drift av olika former av marknadsplatser genom investeringstjänsterna mottagande och vidarebefordran av order och utförande av order för kunders räkning, har dock inskränkts genom MiFID II och MiFIR. Organiserad handel med finansiella instrument ska nu som huvud- regel ske på reglerade handelsplatser eller via systematiska intern- handlare.18 anses ett visst utrymme finnas kvar för intern matchning av kundorder i finansiella instrument utanför en reglerad marknad, en MTF-plattform, en OTF-plattform eller genom syste- matisk internhandel, men sådan verksamhet kommer inte längre att kunna drivas på multilateral basis eller i någon större omfattning.19 Spridningsförbudet (7 och 8 §§) är förenat med en straffbestäm- melse och en överträdelse kan leda till böter eller fängelse i högst (30 kap. 1 § 1 aktiebolagslagen). Det är som har ansvar för utredning och lagföring av överträdelse av för- buden. Som framgått är redan försök till otillåten spridning av bolagets värdepapper straffbart. Att ingen har förvärvat utbjudna aktier kan betraktas som ”ett misslyckat försök”, men utgör inte hinder mot lagföring. Ett otjänligt försök kan däremot inte leda till straff. 16Definitionerna av de olika handelsplatserna är i vissa delar lika. Det ska i samtliga fall vara fråga om ett multilateralt system, dvs. ett system där ett flertal köp- och säljintressen kan interagera (artikel 4.1.19 i MiFIR). Termen system avser både rent tekniska system tillsam- mans med handelsregler och system enbart bestående av handelsregler, dvs. utan att det finns något tekniskt handelssystem (skäl 7 till MiFIR). Köp- och säljintressen ska tolkas extensivt och inrymmer både order, bud och intresseanmälningar. På en OTF-plattform får, till skill- nad från en reglerad marknad och MTF-plattform, inte aktier eller liknande finansiella instrument handlas utan bara obligationer, strukturerade finansiella produkter, utsläppsrätter och derivatinstrument. På en OTF-plattform ställs inte heller något krav på icke-sköns- mässiga regler för handeln, vilket är fallet för de andra handelsplatserna. 2004/05:85 s. 513 f. och prop. 2006/07:115 s. 554. 18Se artikel 1.7 i MiFID II och skäl 10 till MiFIR. 19Se artikel 23 i MiFIR och prop. 2016/17:162 s. 284. Handel med finansiella instrument utanför reglerade marknader och handelsplattformar, dvs. OTC (eng. ), är däremot vanlig vid handel med räntebärande instrument. som det är fråga om ett specialstraffrättsligt brott, för vilket fängelse är föreskrivet, kan också ansvar för medverkan utdömas (23 kap. 4 § första stycket ).20 Endast uppsåtliga överträdelser omfattas av straffbestämmelsen. Gärningsmannens uppsåt ska täcka att det är fråga om erbjudande eller spridning på det sätt och av de värdepapper som anges i paragrafen. Om det är bolaget som lämnar erbjudandet, ansvarar den som har fattat beslutet om erbjudandet eller som i kraft av sin ställning i bolaget låter verkställa detsamma.21 Det är vidare möjligt att rikta skadeståndsanspråk mot den som medverkat till otillåten aktiespridning.22 Att påvisa en ekonomisk förlust till följd av en överträdelse av spridningsförbudet kan dock vara svårt (i vart fall) för den som tecknar eller köper aktier i bo- laget, eftersom ett tecknande eller köp av aktier som har gjorts i strid med förbudet är civilrättsligt giltigt.23 9.4Värdepapper som omfattas av spridningsförbudet De åtgärder som träffas av spridningsförbudet är alltså emissioner och försäljning av aktier och teckningsrätter i bolaget, upptagande av lån mot utfärdande av konvertibler24, vinstandelsbevis, kapital- andelsbevis25 eller andra skuldebrev samt utgivande eller försäljning av teckningsoptioner.26 Enligt förarbetena torde bestämmelsen få 1993/94:196 s. 211. 22Sandström T., Svensk aktiebolagsrätt, s. 60. 24En konvertibel är ”en skuldförbindelse som har getts ut av ett aktiebolag mot vederlag och som ger innehavaren, viss man eller viss man eller order rätt eller skyldighet att helt eller del- vis byta sin fordran mot aktier i bolaget” (11 kap. 4 § aktiebolagslagen). Om konvertibeln inte omfattas av konverteringsskyldighet, är det alltid möjligt att få tillbaka utlånade pengar när skulden förfallit till betalning, om konvertering till aktier inte gjorts . Att ge ut konvertibler är ett sätt för bolaget att skaffa kapital genom att låna pengar med särskilda villkor, till exempel till lägre ränta än vid ett vanligt lån. Det kan också vara ett sätt att erbjuda exempel- vis ledning eller anställda att bli aktieägare på ett sätt som uppfattas som förmånligt för alla parter.