sou · H6B377 · 2018-11-01 00:00:00 — Kapitlet innehåller också bestämmelser om en- samrätt till yrket, skyddad yrkestitel, specialistkompetens och behö- rig myndighet inom behörighetsområdet samt bestämmelser om be- myndiganden. Av kapitlets 1 § första stycket framgår att den som har avlagt hög- skoleexamen eller har gått igenom utbildning och som, i förekom- mande fall, fullgjort praktisk tjänstgöring ska efter ansökan få legi- timation för yrket och enligt andra stycket får sådan legitimation inte meddelas om förhållandena är sådana att legitimationen skulle ha återkallats enligt bestämmelserna i 8 kap., se avsnitt 4.8, om sökan- den varit legitimerad. Regleringen innebär att den som har examens- bevis som bland annat sjuksköterska, barnmorska eller röntgensjuk- sköterska efter ansökan hos kan erhålla legitimation i sitt yrke. Socialstyrelsen178 gör en sökning i belastningsregistret. Någon utredning utöver detta görs inte inför utfärdandet av legi- timation. Enligt 4 kap. 3 § får beteckningen legitimerad endast användas av den som meddelats legitimation i enlighet med detta kapitel. Ensam- rätt att utöva yrke som apotekare, barnmorska, läkare, receptarie och tandläkare har enligt 4 kap. 4 § endast den som har legitimation för 178Se 4 kap. 10 §. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning yrket eller som särskilt förordnats att utöva det. Sjuksköterskan sak- nar således ensamrätt att utöva yrket. Av kapitlets 5 § framgår att en yrkestitel endast får användas av den som har legitimation för yrket eller genomgår föreskriven prak- tisk tjänstgöring det vill säga ensamrätt till yrkestiteln. Innebörden av denna ensamrätt är dock begränsad då enbart ett fåtal arbetsupp- gifter är reglerade.179 Av 4 kap. 6 § framgår att den som saknar behö- righet till sådan titel inte får använda en titel som kan förväxlas med en sådan titel. 4.7.9Specialistkompetens – skyddad yrkestitel Enligt 4 kap. 8 § kan legitimerad läkare, sjukhusfysiker och tand- läkare som har gått igenom viss vidareutbildning efter ansökan få bevis om specialistkompetens. Endast den sjuksköterska som avlagt specialistsjuksköterskeexamen får enligt fjärde kapitlet 9 § använda motsvarande titel. Något specialistkompetensbevis utfärdas dock inte för specialistsjuksköterskor. Bevis om specialistkompetens kan inte återkallas och det finns heller inte någon bestämmelse motsvarande 4 kap. 1 § andra stycket om att specialistkompetens inte får meddelas. är enligt 4 kap. 10 § behörig myndighet att pröva ansökningar om legitimation, särskilt förordnade att utöva yrke och bevis om specialistkompetens. 4.7.10Principer för legitimation inom hälso- och sjukvården De grundläggande principerna för vilka yrken som bör omfattas av reglering i form av legitimation inom hälso- och sjukvården har behandlats i flera sammanhang. Kriterierna har använts vid bedöm- ning av om krav på legitimation ska införas för redan befintliga yrken. Dessa principer har betydelse för utredningen även i detta sammanhang. I förarbetena till lagen (1998:531) som framgår av propositionen Yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område (prop. 1997/98:109)180 framhöll regeringen att rätten till legitimation ska 179Se avsnitt 4.7.11. 1997/98:109. Yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område, s. 79 ff. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning förbehållas sådana grupper som har en självständig yrkesfunktion med kvalificerade arbetsuppgifter och ett särskilt ansvar för patien- ternas säkerhet i vården och som inte i oväsentlig utsträckning vän- der sig direkt till allmänheten. Hur mycket som ska krävas för att en yrkesgrupp ska komma i fråga för legitimation ska enligt modellen avgöras genom en sammanvägning av samtliga omständigheter, var- vid kriterierna patientsäkerhet, yrkesrollens innehåll, utbildnings- nivå och internationella förhållanden ska beaktas vid bedömningen. I nämnda proposition181 anförs att det grundläggande skälet till att införa legitimation för hälso- och sjukvårdspersonal är omsorgen om patienternas säkerhet i vården. Varje förändring eller utvidgning av bestämmelserna måste därför ha patienternas berättigade krav på sä- kerhet i vården som ledstjärna. Enligt propositionen Yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens om- råde (prop. 1997/98:109)182 är yrkesrollens innehåll väsentlig vid övervägande kring om ett yrke ska omfattas av legitimationsbestäm- melserna. En viss bredd i yrkesrollen bör krävas och yrkesrollen måste även innefatta ett visst mått av självständighet. Det kan vara frågan om att ställa diagnos och föranstalta om olika typer av be- handlingar. Yrkesrollen bör också innefatta ett direkt patientansvar med ansvar för diagnostiska och terapeutiska förfaranden. Vidare bör det beaktas hur riskfyllt yrkesutövandet kan vara för den en- skilde patienten. Vid bedömningen bör också tas hänsyn till om yr- kesrollen innefattar egen förskrivnings-, remiss- och intygsrätt. 1997/98:109, s. 78. 182Ibid., s. 79. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning Utbildningens nivå, längd och innehåll samt den vetenskapliga för- ankringen är enligt ovan proposition183 ytterligare omständigheter som är betydelsefulla vid bedömningen av om ett yrke ska vara legi- timationsgrundande. Utbildningen bör vara väl definierad och leda till ett särskilt yrke och det bör vara fråga om en förhållandevis kva- lificerad utbildning. En omständighet som kan vara av betydelse är om utbildningen avslutas med en särskilt reglerad yrkesexamen. När det gäller tilläggsutbildningar kan det vara mindre relevant att karak- tärisera en tilläggsfunktion som legitimationsgrundande om redan grundutbildningen är legitimationsgrundande. Internationella förhållanden kan enligt nämnda proposition184 med- föra att yrkesverksamhet som i traditionellt sätt inte har gett särskild yrkesbehörighet ändå bör omfattas av en reglering. Genom medlemskapet i EU har åtagit sig att tillämpa regler om öm- sesidigt erkännande av kompetensbevis.185 I vissa fall kan det vara en fördel för svenska medborgare med svensk utbildning som vill utöva sitt yrke i ett annat medlemsland att yrket är reglerat186 i . Vad som krävs för att en yrkesgrupp ska komma i fråga för legitimation måste enligt nämnda proposition187avgöras genom en sammanvägning av samtliga omständigheter där de redovisade kriterierna får utgöra grunden för bedömningen och kriteriet patientsäkerhet ska väga tyngst. 183Ibid., s. 79 185Se avsnitt 4.3. 186Med reglerat yrke avses enligt yrkeskvalifikationsdirektivets (2005/36/EG) artikel 3 föl- jande. ”reglerat yrke: en eller flera former av yrkesverksamhet där det genom lagar och andra författningar direkt eller indirekt krävs bestämda yrkeskvalifikationer för tillträde till eller utövande av verksamheten eller någon form av denna; i synnerhet skall användandet av en yrkestitel som genom bestämmelser i lagar och andra författningar enbart får användas av den som innehar en viss yrkeskvalifikation utgöra en form av utövande. När första meningen inte är tillämplig, skall ett sådant yrke som avses i punkt 2 betraktas som ett reglerat yrke.” 1997/98:109 e. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning Att ett yrke är ett legitimationsyrke innebär inte per definition att arbetsuppgifterna är reglerade och enbart får utföras av den som har legitimation. Detta gäller även ensamrättsyrkena. Enbart ett fåtal ar- betsuppgifter är reglerade och reserverade en viss yrkesgrupp. Vissa uppgifter rörande förskrivning188 och administrering189 av läkemedel är reglerade på så sätt att det krävs legitimation för visst yrke att ut- föra arbetsuppgiften. Det gäller exempelvis barnmorskor som efter ansökan hos kan få rätt att förskriva läkemedel i fö- delsekontrollerande syfte190 och sjuksköterskor med särskild vidare- utbildning och särskild tjänst som efter ansökan hos kan få rätt att förskriva läkemedel.191 Vidare får enbart en specialist- sjuksköterska med inriktning mot distriktsköterska eller mot hälso- och sjukvård för barn och ungdomar ordinera läkemedel för vacci- nation enligt det nationella vaccinationsprogrammet.192 För de flesta arbetsuppgifter i hälso- och sjukvården finns det dock inga regler om vem som får utföra dem. Det betyder att hälso- och sjukvårdsperso- nal med rätt kompetens får utföra dem. Vårdgivaren ansvarar för att planera, leda och kontrollera verksamheten så att den lever upp till kravet på god vård. Vad menas med förskrivning, ordination och administration av läkemedel? Med förskrivning förstås en läkemedelsordination som skrivs ut elektroniskt eller på en receptblankett så att patienten kan hämta ut det ordinerade läkemedlet på ett apotek. 188Enligt 1 och 2 §§ i föreskrifter (SOSFS 2001:16) om kompetenskrav för sjuksköterskor vid förskrivning av läkemedel. 189Se kapitel 7 och 8 i föreskrifter och allmänna råd (HSLF-Fs 2017:37) om ordination och hantering av läkemedel i hälso- och sjukvården. 190SOSFS (1996:21) Rätt för barnmorskor att föreskriva läkemedel i födelsekontrollerande syfte. 191SOSFS (2001:16) om kompetenskrav för sjuksköterskor vid förskrivning av läkemedel. 192Enligt 4 § i SOSFS (2001:16). Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning Att ordinera läkemedel är att bestämma vilket läkemedel en patient behöver. Det vill säga ett beslut av hälso- och sjukvårdspersonal som är avsett att påverka en patients hälsotillstånd genom en hälso- och sjukvårdsåtgärd.193 För att kunna ordinera läkemedel krävs det att läkaren, tandläkaren eller sjuksköterskan har förskrivningsrätt. Det vill säga rätt att bestämma vilket läkemedel en patient behöver. Or- dinationen ska vara skriftlig. Läkemedel får ordineras muntligt till patienter som behöver läkemedel , ordinationen ska då dokumenteras och signeras i efterhand av den som ordinerat läke- medlet. Om den läkare som har ordinerat läkemedlet och inte själv kan dokumentera ordinationen ska en sjuksköterska göra det. Ordination enligt generella direktiv Läkare får ordinera läkemedel enligt generella direktiv. Vilket inne- bär att ordinationen gäller för alla patienter som har ett visst hälso- tillstånd på en och samma vårdenhet, utan att en individuell ordina- tion behövs. Läkemedel som ordinerats enligt generella direktiv får bara ges till en patient efter att en sjuksköterska har gjort en bedöm- ning av behovet. Ordinationer enligt generella direktiv ska ges re- striktivt och omprövas regelbundet. Med administrering av läkemedel förstås tillförsel av läkemedel till kroppen det vill säga ge patienten det iordningsställda läkemedlet. Att iordningställa ett läkemedel betyder färdigställande av ett ordi- nerat läkemedel inför administrering.194 Detta kan ske genom läke- medel delas upp i doser eller görs i ordning för patienten på andra sätt exempelvis genom att mäta upp flytande vätska och injektions- medel. Att överlämna läkemedel betyder att läkemedel som ska till- föras patienten lämnas över till patienten själv eller till en annan per- son som administrerar läkemedlet. 1933 kap. 1 §, föreskrifter och allmänna råd (HSFS 2017:37) om ordination och hantering av läkemedel i hälso- och sjukvården. 1943 kap. 1 §, HSLF 2017:37. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning Vem får utföra uppgiften? Läkare, sjuksköterskor och tandläkare får iordningställa, administrera och överlämna läkemedel. Biomedicinska analytiker, tandhygienister, röntgensjuksköterskor och de barnmorskor195 som inte är sjuk- sköterskor är behöriga att iordningställa, administrera och överlämna läkemedel inom sina respektive kompetensområden. Huvudregeln är att den som iordningställt ett läkemedel också ansvarar för att ge det till patienten. Någon annan behörig hälso- och sjukvårdsper- sonal än den som har iordningställt läkemedlet får administrera eller överlämna det om det är förenligt med en god och säker vård av patienten. Det iordningställda läkemedlet ska då märkas. 4.7.12Vem får göra vad inom hälso- och sjukvården? Av webbplats196 framgår att regelverken inom hälso- och sjukvården främst ställer krav på hur arbetsuppgifter ska utföras, inte vem som utför dem. Generellt finns det få197 rättsliga hinder mot att omfördela arbetsuppgifter mellan personalgrupper inom hälso- och sjukvården. Begränsningar i rätten för andra än hälso- och sjukvårdspersonal att vidta vissa hälso- och sjukvårdande åtgärder Av femte kapitlets 1 § framgår att andra än hälso- och sjukvårdsper- sonal får inte yrkesmässigt undersöka någon annans hälsotillstånd eller behandla någon annan för sjukdom eller därmed jämförligt till- stånd genom att vidta eller föreskriva åtgärder i förebyggande, bo- tande eller lindrande syfte. Med hälso- och sjukvårdspersonal avses 195Enligt artikel 40 punkt 2 i yrkeskvalifikationsdirektivet (2005/36/EG), med hänvisning till direktivets bilaga 5 punkt 5.5.1, är formella kvalifikationer som sjuksköterska med ansvar för allmän hälso- och sjukvård ett alternativt krav som enligt punkten uppställs för att bli antagen till barnmorskeutbildning. Detta innebär att i förekommande fall finns barnmorskor inom EU som inte har en sjuksköterskeexamen som grund för sin barnmorskeexamen. 196www.socialstyrelsen.se/nyheter/2017/nywebbplatssvararpavemsomfargoravadivardenocht andvarden 197Socialstyrelsens föreskrifter (SOSFS 2001:16) om kompetenskrav för sjuksköterskor vid förskrivning av läkemedel, föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2017:37) om ordination och hantering av läkemedel i hälso- och sjukvården är två exempel på lagreg- lerade arbetsuppgifter. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning enligt 1 kap. 4 § PSL den som är legitimerad för ett yrke inom hälso- och sjukvården, den som biträder en legitimerad yrkesutövare samt även annan personal som är verksam vid sjukhus och andra vård- inrättningar. Även personal utan legitimation, till exempel underskö- terskor, vårdbiträden och i vissa fall vaktmästare räknas också som hälso- och sjukvårdspersonal om de deltar i vården av en patient. Skyldigheter för hälso- och sjukvårdspersonal m.fl. Av 6 kap. 1 och 2 §§ framgår att hälso- och sjukvårdspersonalen ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet samt att yrkesutövaren själv bär ansvaret för hur hon eller han fullgör sina arbetsuppgifter. Det framgår vidare i 6 kap. 2 § andra stycket att vårdgivarens ansvar inte inskränks av hälso- och sjukvår- dens personliga ansvar för hur arbetsuppgifterna utförs. Av 3 § pa- ragrafen framgår att hälso- och sjukvårdspersonalen får delegera en arbetsuppgift till någon annan endast när det är förenligt med kravet på en god och säker vård samt att den som delegerar uppgiften är ansvarig för att den som mottager uppgiften har den kunskap som krävs för uppgiften i fråga. Enligt kapitlets 4 § är hälso- och sjuk- vårdspersonalen skyldig att bidra till att hög patientsäkerhet upp- rätthålls. Vidare anges i 6 kap. 6 och 7 §§ att den som har ansvaret för hälso- och sjukvården av en patient ska dels se till att patienten och dennes närstående ges information enligt 3 kap. patientlagen (2014:821) och dels medverka till att patienten ges möjlighet att välja behandlingsalternativ respektive hjälpmedel för personer med funk- tionsnedsättning enligt 7 kap. 1 och 2 §§ patientlagen. 4.7.15Vetenskap och beprövad erfarenhet Hälso- och sjukvårdspersonalen ska enligt 6 kap. 1 § PSL utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. Av lagens förarbeten framgår att bestämmelsen motsvarar 2 kap. 1 § i den tidigare gällande lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning hälso- och sjukvårdens område, förkortad LYHS.198 Av proposi- tionen Om samhällets tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. (prop. 1978/79:220)199 framgår att personalen ska vinnlägga sig om att i vården använda de kunskaper han eller hon fått under sin ut- bildning och den erfarenhet som samlats i hans eller hennes fack samt att detta ger uttryck för samhällets ansvar för att personalen på alla nivåer har den utbildning som behövs för att fylla kravet på sak- kunskap. Av propositionen Åligganden för personal inom hälso- och sjukvården m.m. (prop. 1993/94:149) till lagen om åliggande för per- sonal inom hälso- och sjukvårdens område200 framgår att det slås fast att personalen ska bedriva vården i överens- stämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet, något som tidi- gare endast var praxis. I och med detta angavs i propositionen kravet nu även formellt omfattar alla yrkesgrupper inom hälso- och sjuk- vården vilket enligt propositionen innebär att personalen är skyldig att känna till och iaktta de föreskrifter och allmänna råd som Social- styrelsen meddelat angående vården i egenskap av central tillsyns- myndighet. Det innebär vidare att personalen måste följa utveck- lingen inom sina respektive områden så att de kan ge den vård som är motiverad med hänsyn till vetenskap och beprö- vad erfarenhet. Av skälen till regeringens förslag till åliggandelagen framgår att det är av pedagogiska skäl som det ska framgå av lagen att den riktar sig till den som är yrkesverksam inom hälso- och sjukvården och att den preciserar det personliga ansvaret för hur vårduppgifterna ut- förs. Medan hälso- och sjukvårdslagen anger kraven på huvudmän- nen så anges kraven på den enskilde yrkesutövaren i den så kallade åliggandelagen (1994:953) och i patientsäkerhetslagen (6 kap. 1 och 2 §§). Principen att vården och behandlingen av pati- enter ska meddelas i enlighet med vetenskap och beprövad erfaren- het har hittills201 formellt gällt endast för läkare och tandläkare. Re- geringen anser i propositionen till åliggandelagen202 att skälen till att 198Förabeten till LYHS finns prop. 1978/79:220, s. 43 ff., prop. 1993/94:149, s. 63 ff. och s. 118 och prop. 1997/98:109, s. 151. 199Förslag till lag (1980:11) om tillsyn över hälso- och sjukvårdspersonalen m.fl. l och prop. 1978/79:220, s. 44. 200Lag (1994:953) om åliggande för personal inom hälso- och sjukvården och prop. 1993/94:149, s. 118. 201Lage (1994:953) om åliggande för personal inom hälso- och sjukvården trädde i kraft . Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning utvidga personalgruppen som ska omfattas av kravet på att utföra sina arbetsuppgifter i överensstämmelse med vetenskap och beprö- vad erfarenhet, är att det inte bör vara begränsat till den rent medi- cinska verksamheten. Det bör också tillämpas på närliggande verk- samheter i den mån det har betydelse för undersökningen, vården eller behandlingen av en patient till exempel psykologisk vetenskap. Vid beredningen av propositionen efterlystes ett klargörande av vad som avses med uttrycket vetenskap och beprövad erfarenhet. So- cialstyrelsen refererade till följande svar till en enskild läkare år 1976203 som stöd för sin uppfattning av begreppet. Ur juridisk synvinkel innebär uttrycket att läkaren i sin yrkesmässiga utövning har att beakta såväl vetenskap som beprövad erfarenhet. För- fattningstexten innebär sålunda ett ”både och” – inte ett ”antingen el- ler”. När exempelvis en ny behandlingsmetod introduceras saknas själv- klart erfarenhet, det vetenskapliga underlaget får vara grunden för att metoden eventuellt accepteras efter erfarenheter vunna vid försök på djur. I andra fall kan långvarig klinisk erfarenhet vara det dominerande underlaget för att en behandlingsmetod accepteras medan det teoretiska och/eller experimentella vetenskapliga bevisen för dess effektivitet kan vara begränsade. I vissa fall har utfärdat anvisningar till ledning för medicinpersonalen i vissa konkreta situationer t. ex. angå- ende hur vissa sjukdomstillstånd bör diagnosticeras eller behandlas. I de fall särskilda anvisningar eller föreskrifter finns utfärdade innebär kravet på vetenskap och beprövad erfarenhet naturligtvis att sådana anvis- ningar följs. Regeringen menade204 att det är viktigt att personalen har klart för sig vilka föreskrifter som reglerar deras arbetsuppgifter. I detta ingår att följa bland annat föreskrifter av och läkemedels- verket. Det är sålunda vars och ens skyldighet att följa de bestäm- melser som reglerar de arbetsuppgifter man utför. Arbetsgivaren an- svarar för att personalen informeras om eller får tillfälle att på egen informera som sig om vilka regler som gäller. Regeringen understryker vikten av att huvudmannen även upp- muntrar den enskilde individen att fördjupa sitt kunnande inom det egna verksamhetsområdet. 203Återfinns i Alternativmedicinska huvudbetänkandet (SOU 1989:60, s. 59). 1993/94:149, s. 66. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning Vad som menas med bestämmelsen i 6 kap. 2 § PSL avseende det personliga yrkesansvaret för hur arbetsuppgifterna utförs, framgår av lagens förarbeten205 samt av förarbetena till LYHS då bestämmel- sen motsvarar 2 kap. 5 § i LYHS. Av förarbetena till LYHS206 följer att var och en som är verksam inom hälso- och sjukvården, oavsett utbildning, yrke, ställning i or- ganisationen eller anställningsförhållande, har ett personligt yrkes- ansvar. Paragrafen som är ny i LYHS kodifierar rådande praxis. Nämligen att hälso- och sjukvårdspersonalen själv bär ansvaret för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter. Bestämmelsen ute- sluter inte att ansvar för ett visst fel kan läggas även på annan än den som gjort sig skyldig till det omedelbara felet, till exempel en över- ordnad med ansvar för vårdrutinerna på en avdelning. Propositionen Åligganden för personal inom hälso- och sjukvården m.m. (prop. 1993/94:149) understryker att bestämmelsen är särskilt viktig i en situation då tillsynen av verksamheterna som sådana betonas. Detta får nämligen inte uppfattas som att kraven på den enskilde yrkesut- övaren och hans ansvar skulle ha minskat. Det egna yrkesansvaret utvidgas i den mån nya arbetsuppgifter tillkommer. När sålunda den enskilde utför uppgifter, som överförts till exempel genom delege- ring, utför han dessa under eget yrkesansvar. De som delegerat upp- gifterna ansvarar i den situationen inte för uppgifternas fullgörande men väl för sitt beslut att delegera dem. Detta innebär att han svarar för sin bedömning att mottagaren skall kunna fullgöra dem. Den de- legerades ansvar ökar givetvis, om den som fick uppgifterna ut- trycker osäkerhet om sin förmåga att fullgöra dem. Av patentsäkerhetslagens förarbeten207 framgår att 2 § andra stycket även syftar till att förtydliga vårdgivarens ansvar för att hälso- och sjukvårdsverksamheten organiseras och bedrivs i överens- stämmelse med HSL:s krav på att vårdgivaren ansvarar för verksam- heten.208 I detta ligger enligt nämnda proposition bland annat en skyldighet att tillse att hälso- och sjukvårdspersonalen har rätt kom- petens för sina arbetsuppgifter. Vilket innebär att vårdgivaren ska identifiera medarbetarnas utbildningsbehov och ge möjligheter till 2009/10:210, Patientsäkerhet och tillsyn, s. 206. 1993/94:149 s. 66 f. och 119. 2072009/10:210 s. 206. 2085 kap. 2 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning regelbunden fortbildning och kompetensutveckling. Vårdgivaren har också ansvar för att instruktioner och rutiner är ändamålsenliga och att dessa, liksom gällande bestämmelser inom hälso- och sjuk- vården efterlevs. Lagrådet efterfrågade vad andra stycket har för betydelse för straff- och skadeståndsansvaret men avsikten med bestämmelsen är inte att ändra rådande ansvarsförhållanden (enligt ovan nämnda pro- position). Sammanfattande kommentarer beträffande hälso- och sjukvårdspersonalens skyldigheter Att personal utan legitimation såsom vårdbiträden och underskö- terskor omfattas av begreppet hälso- och sjukvårdspersonal innebär att dessa även har ett personligt ansvar för att utföra arbetsupp- gifterna i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfaren- het. Dessa yrkesgrupper har i bästa fall genomgått gymnasieskolans vård- och omsorgsprogram, vuxenutbildning (komvux) på gymnasial nivå med inriktning mot vård och omsorg eller mot- svarande. Detta innebär att vårdbiträden och undersköterskor sak- nar högskoleutbildning som garant för att kunna tillgodogöra sig kunskap med utgångspunkt i vetenskap och beprövad erfarenhet.