sou · H6B333 · 2018-05-02 00:00:00 — At the same time, the States Parties agreed that a State Party that had not approved the amendments would not be covered by the ICC’s jurisdiction, an issue which, however, is to be determined by the ICC. The activation decision enters into force on 17 2018. The amendments concerning war crimes In the original wording of the Statute, the ICC’s authorisation concerning war crimes committed employing certain specified prohibited weapons is limited to only cover crimes committed in international armed conflicts and not in armed conflict not of an international character, such as civil war. The Statute thus contains a provision stating that a war crime may be constituted by employing poison or poisoned weapons; employing asphyxiating, poisonous or other gases, and all analogous fluids, materials or devices; and employing bullets which expand or flatten easily in the human body, such as bullets with a hard envelope which does not entirely cover the core or is pierced with incisions. In the original wording of the Statute, this provision only applies to international armed conflicts. The amendments extend the ICC’s jurisdiction to also cover war crimes constituting the employment of the abovementioned weapons in armed conflict not of an international character. This means that conformity has now been reached with what previously applied under customary international law. Additional weapons covered by the Statute’s prohibitions At the abovementioned States Parties meeting in , additional amendments of the Statute’s provisions on war crimes were adopted. These amendments mean the criminalisation as a war crime of employing some additional weapons, in both international and non-international armed conflicts. These include blinding laser weapons, undetectable fragments, and microbial and other biological agents or toxins. Amendment to article 124 of the Statute Article 124 of the Statute contains a transitional provision. It sets out that a state that becomes State Party to the Statute may declare that, for a period of seven years following the Statute’s entry into force for the state concerned, it does not accept the ICC’s jurisdiction concerning war crimes, when a crime is alleged to have been committed by its nationals or on its territory. A declaration under this article may be withdrawn at any time. In the States Parties to the Statute adopted an amendment to article 124. The amendment entails the expiry of the transitional provision. Article 121, paragraph 4 states that the amendment will enter into force for all States Parties one year after instruments of ratification or acceptance have been deposited with the UN Secretary-General by seven eighths of them. should accede to the amendments to the Statute in question – the Inquiry’s considerations and proposals Overwhelming reasons in favour of acceding to the amendments to the Statute Strengthening international criminal law by combating impunity and working for the prosecution of individuals who violate the rules laid out by international criminal law is an important way of upholding peace and security. For a long time, has been strongly committed to promoting the development of international humanitarian law in armed conflicts. system for prosecution of the most serious violations of international law that was thus created are important tools for strengthening international criminal law. actively contributed to the work that resulted in the Statute and has also subsequently participated in cooperation concerning the Statute and the ICC’s activities. Accession to the amendments of the Statute now in question would be a natural continuation of ’s efforts to combat impunity for the most serious crimes under international law. By ratifying the amendments, can also contribute to the continued acceptance of the ICC’s activities and broad support for the Statute and its amendments. Against the background of the reasons stated above, should ratify the amendments to the Statute now in question, i.e. the amendments, the 2015 amendment to article 124 and the 2017 amendment to article 8. Accession to these amendments requires the Riksdag’s approval. The Inquiry’s legislative proposals The Act on Cooperation with the International Criminal Court (2002:329) contains necessary provisions for the fulfilment of ’s undertakings with regard to legal cooperation with the ICC. If ratifies the amendments concerning the crime of aggression, an obligation will enter into force to fulfil the obligations that follow from the Statute for this crime as well and that already apply concerning genocide, crimes against humanity and war crimes. The Act on Cooperation with the International Criminal Court will therefore be supplemented before ratification in such a way that the provisions of the Act that apply to genocide, crimes against humanity and war crimes also apply to crimes of aggression. This means that ’s obligation to cooperate with the ICC will also apply with regard to individuals suspected of crimes of aggression, for example by delivering such individuals who are in to the ICC for prosecution. Ratification of the other amendments to the Statute in question does not require any legislative amendments. Consequences of the proposals ’s ratification of the amendments with regard to the crime of aggression will mean that cooperation with the ICC will also cover the crime of aggression. costs incurred as a result of this should be accommodated within the existing appropriations. In other respects, ratification of the amendments to the Statute is not considered to have any consequences of the kind stated in the Committees Ordinance (1998:1474). 1.1Förslag till lag om ändring i lagen (2002:329) om samarbete med Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (2002:329) om samarbete med att 1 och 3 §§ ska ha följande lydelse. Nuvarande lydelse Föreslagen lydelse Om den genom Romstadgan för inrättade domstolen begär att det i ska vidtas en åtgärd som grundar sig på stadgan, tillämpas bestämmelserna i Bestämmelserna i 3–20 §§ Bestämmelserna i 3–20 §§ tillämpas om utredningen eller tillämpas om utredningen eller lagföringen gäller folkmord, brott lagföringen gäller folkmord, brott mot mänskligheten eller krigs- mot mänskligheten, krigsförbry- telse eller aggressionsbrott. Bestämmelserna i 21–22 a §§ tillämpas om utredningen eller lagföringen gäller brott som riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning. I 23–32 §§ finns bestämmelser om verkställighet av Internationella brottmålsdomstolens avgöranden och om transport av frihetsberövade genom . 1 Senaste lydelse 2009:1282. En person som vid Inter- En person som vid Inter- är misstänkt, tilltalad eller dömd är misstänkt, tilltalad eller dömd för folkmord, brott mot mänsk- för folkmord, brott mot mänsk- ligheten eller krigsförbrytelse och som uppehåller sig i får aggressionsbrott och som uppe- överlämnas till domstolen efter håller sig i får överläm- beslut av regeringen. nas till domstolen efter beslut av Ett beslut om häktning eller Ett beslut om häktning eller delat skall godtas som grund för delat ska godtas som grund för ett beslut om överlämnande till ett beslut om överlämnande till Ett överlämnande får skjutas Ett överlämnande får skjutas upp i avvaktan på att Inter- upp i avvaktan på att Inter- har beslutat om den skall ta upp har beslutat om den ska ta upp saken till prövning. saken till prövning. villkor eller, efter överenskom- villkor eller, efter överenskom- melse med domstolen, skjutas melse med domstolen, inletts eller åtal väckts i inletts eller åtal väckts i för annan gärning än den an- för annan gärning än den an- Denna lag träder i kraft den dag regeringen bestämmer. 2Utredningens uppdrag och arbete I Romstadgan för (SÖ 2002:59, Romstadgan) finns regler om lagföring av enskilda för de allvarligaste internationella brotten enligt folkrätten. Genom stadgan inrättades (International Criminal Court, ICC) som en permanent institution. är part i Romstadgan . Stadgan trädde i kraft med avseende på de stater som då ratificerat den. Domstolens jurisdiktion omfattar brotten folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrott. Vad som avses med folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser definieras i Romstadgan, men någon motsvarande definition för aggressionsbrottet fanns inte med i stadgan då den antogs. ICC gavs ursprungligen inte heller behörighet att utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet. Vid en översynskonferens i antogs emellertid ändringar av bestämmelserna om aggressionsbrottet, som gör det möjligt att vid ICC lagföra enskilda för detta brott. Dessutom antogs vissa ändringar beträffande Romstadgans reglering om krigsförbrytelser. Ändringarna brukar betecknas som Kampalaändringarna. Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att överväga och ta ställning till om bör tillträda Kampalaändringarna. I uppdraget ingår också att överväga och ta ställning till om bör tillträda en ändring som antogs avseende artikel 124 i Romstadgan. Utredningen ska, oavsett vilka ställningstaganden övervägandena leder fram till, lämna de författningsförslag som är nödvändiga för att ska kunna tillträda ändringarna till Romstadgan. Dessutom är det en del av uppdraget att överväga och ta ställning till om det i svensk rätt bör Utredningens uppdrag och arbete införas möjligheter att i lagföra personer som har begått aggressionsbrott. Oavsett vilket ställningstagande övervägandena i denna del leder fram till, ska de författningsförslag lämnas som behövs i svensk rätt för att sådan lagföring ska kunna ske. Utredningen har möjlighet att ta upp även andra relevanta frågor inom ramen för uppdraget. Sedan utredningsuppdraget lämnades har, , vissa ändringar avseende Romstadgans reglering av krigsförbrytelser gjorts. Frågan om bör ratificera även dessa ändringar har sådant nära samband med utredningsuppdraget att den kan behandlas i detta sammanhang. Regeringen har bedömt att det finns ett behov av att se över de svenska reglerna om straffrättslig domsrätt. Utredningen har därför även fått i uppdrag att, med utgångspunkt i betänkandet Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98 del A) och departementspromemorian Åtalsförordnande enligt 2 kap. (Ds 2014:13), göra en förnyad översyn och ta fram ett uppdaterat och samlat beredningsunderlag avseende reglerna om svensk straffrättslig domsrätt. I uppdraget ingår att lämna fullständiga författningsförslag. I detta delbetänkande behandlas frågan om bör tillträda Kampalaändringarna, ändring av artikel 124 i Romstadgan och de ändringar som gjordes beträffande Romstadgans reglering om krigsförbrytelser. Delbetänkandet innehåller de författningsförslag som är nödvändiga för att ett sådant tillträde ska kunna ske. Utredningens uppdrag i övrigt behandlas i ett slutbetänkande, som ska lämnas . Utredningens direktiv (dir. 2017:105) finns i bilaga 1 till betänkandet. Utredningens arbete påbörjades och har bedrivits på sedvanligt sätt med regelbundna sammanträden. Det första sammanträdet hölls och därefter har ytterligare tre sammanträden hållits. I utredningens uppdrag ingår att beakta lagstiftningen i de nordiska länderna och i några andra länder som är jämförbara med samt att i övrigt göra de internationella jämförelser som anses befogade. Utredningens uppdrag och arbete Information har inhämtats från de nordiska länderna samt från bl.a. , och . Utredningens arbete har bedrivits i nära samråd mellan den särskilde utredaren och utredningens experter. Utredaren och experterna är i allt väsentligt ense om de förslag som lämnas. Utredningens författningsförslag finns i avsnitt 1. I avsnitt 3 lämnas en bakgrundsbeskrivning av Romstadgan och . Aggressionsbrottet behandlas i avsnitt 4, medan ändringarna i Romstadgan redovisas i avsnitt 5. I avsnitt 6 görs en internationell utblick. Utredningens överväganden och förslag i frågan om bör tillträda de aktuella ändringarna av Romstadgan, finns i avsnitt 7. Konsekvenserna av förslagen redovisas i avsnitt 8. I avsnitt 9 finns författningskommentarer till det författningsförslag som lämnas. () är en permanent av enskilda för de allvarligaste internationella brotten enligt folkrätten. Domstolen inrättades genom Romstadgan för (SÖ 2002:59, Romstadgan), som antogs och trädde i kraft . undertecknade stadgan och deponerade ratifikationsinstrumentet hos FN:s generalsekreterare den 28 juni 2001.1 ICC:s jurisdiktion omfattar brotten folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrott. Romstadgan innehåller en definition av vad som avses med de tre förstnämnda brotten, medan aggressionsbrottet inte definierades i stadgans ursprungliga lydelse. ICC gavs inte heller behörighet att utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet. antogs (se avsnitt 5) Kampalaändringarna, som rör Romstadgans bestämmelser om aggressionsbrottet och om krigsförbrytelser. Parterna till Romstadgan har också, , antagit en ändring avseende artikel 124 och, , en ändring gällande artikel 8 i stadgan. I det följande lämnas, som en bakgrund till utredningens överväganden om huruvida bör tillträda dessa ändringar, en redogörelse för Romstadgan och ICC. I regeringens proposition 2000/01:122 tillträde till Romstadgan för och i betänkandet Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98) ges en utförlig redovisning av bakgrunden till Romstadgan, ICC:s tillkomst 2000/01:122; bet. 2000/01:JuU30 och 2000/01:KU13y; rskr. 2000/01:284. och stadgans innehåll, varför detta här berörs relativt kortfattat. I avsnitt 3.2 beskrivs tiden före ICC och i avsnitt 3.3 behandlas översiktligt ICC som internationell domstol för utredning och lagföring av vissa brott enligt folkrätten. Romstadgans huvudsakliga innehåll och de brott som omfattas av ICC:s jurisdiktion redovisas i avsnitt 3.4. I avsnitt 3.5 finns en redogörelse för vissa tidigare svenska överväganden gällande Romstadgan och ICC jämte viss lagstiftning i anslutning därtill. Det har funnits en grundläggande tanke i folkrätten att enskilda kan anses ha ett personligt ansvar för sitt handlande i väpnade konflikter. Den internationella humanitära rätten innehåller materiella folkrättsliga regler för väpnade konflikter. Genom bl.a. de s.k. Haagkonventionerna och (jämte två tilläggsprotokoll ), regleras vad som är tillåtet att göra i en väpnad konflikt. , i samband med fredsförhandlingarna efter slut, väcktes tanken på en permanent internationell brottmålsdomstol, men någon sådan domstol kom då inte till stånd. Segrarmakterna drev i stället igenom att skulle åtala de personer som varit ansvariga för krigsförbrytelser och angreppskrig. Rättegångar hölls , men dessa fick inte någon större rättspolitisk betydelse. I syfte att inte överlåta rättskipningen till de besegrade staterna inrättades efter slut de två första internationella krigsförbrytartribunalerna, i respektive . Tribunalerna var begränsade på så sätt att de inte var permanenta och att de enbart riktade sig mot den förlorande sidan. Såväl Nürnbergdomstolen som Tokyotribunalen gavs behörighet att döma över krigsförbrytelser, brott mot mänskligheten och brott mot freden, som kallas aggressionsbrott. Nürnbergtribunalen blev genombrottet för idén om det individuella ansvaret enligt folkrätten (se , 2011, s. 7). Nazityska civila och militära ledare, men även vissa industrimän, dömdes för brott mot freden, krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten. Även lägre befattningshavare dömdes efter Nürnbergtribunalen i liknande rättegångar. Vid Tokyotribunalen dömdes de ansvariga japanska ledarna. Frågan om en permanent internationell brottmålsdomstol utreddes och framöver av olika kommittéer inom FN, utan att något konkret resultat uppnåddes. En av flera anledningar härtill var att FN:s medlemsstater inte förmådde närmare precisera vad som utgjorde aggression. Ett annat skäl var att de permanenta medlemmarna i under det var ovilliga att inrätta en överstatlig brottmålsdomstol, särskilt inte som ett fristående organ under generalförsamlingen. Även om någon internationell brottmålsdomstol inte bildades, gjordes framsteg inom den internationella humanitära rätten. De ovannämnda antogs, med innebörd att svåra överträdelser av konventionerna ska utgöra straffbara krigsförbrytelser, för vilka det åligger varje konventionsstat att lagföra eller utlämna personer som misstänks ha gjort sig skyldiga till sådana överträdelser. Stridigheterna i f.d. medförde ett behov av att kunna utreda och lagföra brott som begåtts där. antog resolutioner som innebar rättslig grund 1993 inrätta en internationell tribunal för brott mot humanitär rätt i f.d. . inrättades en motsvarande tribunal för . Dessa båda tribunalers respektive stadga innefattar inte någon möjlighet att lagföra brott mot freden. Parallellt med tillkomsten av de tillfälliga krigstribunalerna fortsatte arbetet med att skapa en permanent internationell brottmålsdomstol. gav FN:s (International , ILC) i uppdrag att på nytt ta sig an frågan. ILC lämnade ett stadgeförslag och ett förslag till brottskatalog till generalförsamlingen, vilka har tjänat som utgångspunkt för skapandet av ICC. 3.3Internationella brottmålsdomstolens tillkomst och uppdrag Efter inrättandet av de särskilda tribunalerna för f.d. och tillsatte en ad hoc-kommitté, för att ge medlemsstaterna möjlighet att diskutera det förslag till stadga för en internationell brottmålsdomstol som FN:s tagit fram. En särskild förberedande kommitté fick i uppdrag att ta fram en konventionstext för en domstolsstadga. En sådan text förelåg . Stadgeförslaget innehöll ett mycket stort antal alternativa lösningar på såväl grundläggande och politiskt känsliga som mer rättsligt tekniska frågor. I hölls en särskild diplomatkonferens med delegater från sammanlagt 160 stater, varvid förslaget till en domstolsstadga behandlades. Efter en dryg månads svåra förhandlingar antogs Romstadgan efter omröstning. Genom Romstadgan tillskapades, som nämnts i avsnitt 3.1, . Vissa återstående frågor fanns dock kvar att behandla, även sedan Romstadgan antagits. Utestående frågor var bl.a. vissa bevis- och förfaranderegler samt brottskriterier. En kvarvarande fråga gällde dessutom definitionen av aggressionsbrottet, som kommer att behandlas i avsnitt 4. Till skillnad från tidigare tribunaler, är ICC således en permanent institution med rätt att utöva jurisdiktion över enskilda personer för de mest allvarliga brott som är internationella angelägenheter i den mening som avses i Romstadgan (se artikel 1 i stadgan). ICC har till uppgift att döma över brott som har begåtts efter det att Romstadgan trädde i kraft, dvs. brott begångna eller senare (se artikel 11). För stater som blir parter i stadgan efter ikraftträdandet, får domstolens jurisdiktion utövas i förhållande till den staten endast vad gäller brott som begåtts efter statens tillträde, om inte den tillträdande staten (se artikel 12.3) förklarar något annat. Någon retroaktiv lagföring kan det således, som huvudregel, inte bli fråga om (se artikel 24). De aktuella brotten är, som tidigare nämnts och som behandlas närmare i avsnitt 3.4.3, folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrott. För den sistnämnda brottskategorin gavs ICC dock ingen behörighet att utöva jurisdiktion. Den personkrets som berörs av ICC:s jurisdiktion är personer som är medborgare i en stat som är stadgepart eller som har begått det aktuella brottet på en stadgeparts territorium. möjligt för ICC att döma andra personer än de som hör till någon av de nyssnämnda kategorierna, men detta kan endast ske i de fall då har hänskjutit en situation till domstolen för bedömning av frågan huruvida ett brott mot Romstadgan har ägt rum. Endast personer som har fyllt när de aktuella brotten har begåtts omfattas av ICC:s jurisdiktion (se artikel 26). Till domstolen finns en särskild åklagarfunktion knuten. Av artikel 13 framgår att det finns tre alternativ under vilka ICC:s rätt att utöva sin jurisdiktion kan aktualiseras. Den ena möjligheten innebär att en stat hänskjuter en situation i det egna landet, i vilken ett eller flera brott enligt artikel 5 (se avsnitt 3.4.3) förefaller ha begåtts, till åklagaren. Ett annat alternativ är att en situation förs till ICC av , medan det tredje sättet är att åklagaren på eget initiativ inleder en utredning om brott. Lagföring vid ICC innebär en komplettering av nationella straffrättsliga förfaranden. Utgångspunkten är att nationell jurisdiktion har företräde framför ICC:s jurisdiktion, så länge nationell undersökning och lagföring fungerar på ett tillfredsställande sätt. Avgörandet av om så är fallet eller inte, fälls av ICC. Denna grundläggande tanke, som brukar kallas komplementaritetsprincipen, framgår bl.a. av fjärde, sjätte och tionde styckena i ingressen till Romstadgan, liksom av artikel 1, där det framhålls att ICC ska komplettera de nationella straffrättsliga systemen. Inrättandet av domstolen och den roll den getts innebär en stärkt ställning för folkrätten på det straffrättsliga området i och med att det blir möjligt att, även om nationella åtgärder brister, lagföra personer för sådana brott som omfattas av domstolens jurisdiktion. I artikel 17 definieras vad som menas med att en nationell undersökning och lagföring sker eller har skett på ett tillfredsställande sätt, dvs. när ett nationellt rättssystem ska ges företräde framför ett förfarande vid ICC. Detta behandlas i termer av processförutsättningar och den aktuella artikeln redovisar fyra grunder för avvisning på grund av bristande processförutsättningar. ICC ska således avvisa en sak om saken är föremål för undersökning eller lagföring av en stat som har jurisdiktion över den, såvida inte staten saknar vilja eller förmåga att på ett tillfredsställande sätt genomföra undersökningen eller lagföringen. En sak ska vidare avvisas om den har undersökts av en stat som har jurisdiktion över den och staten har beslutat att inte lagföra den person som avses, såvida inte detta beslut är en följd av bristande vilja eller förmåga att på ett tillfredsställande sätt lagföra den misstänkte. Den tredje avvisningsgrunden är att den person som avses redan har lagförts för den aktuella gärningen och en rättegång inför ICC därför inte är tillåten enligt reglerna om negativ rättskraft (se avsnitt 3.4.1). En förutsättning härför är dock (se artikel 20.3) att rättegången i den nationella domstolen inte var avsedd att undandra den misstänkte personen från straffrättsligt ansvar för brott som omfattas av ICC:s jurisdiktion. Det krävs dessutom, enligt nyssnämnda artikel, att rättegången i den nationella domstolen även i övrigt genomförts på ett oberoende och opartiskt sätt, som närmare preciseras i bestämmelsen. Slutligen ska ICC avvisa en sak om denna inte är tillräckligt allvarlig för att motivera vidare åtgärder från ICC:s sida. Sistnämnda avvisningsgrund avspeglar det förhållande att ICC endast ska hantera de allvarligaste brotten. Romstadgans ingress innehåller allmänna uttalanden om de principer som stadgan grundar sig på. Bestämmelserna i är indelade i 13 delar och omfattar hela 128 artiklar. Del 1 reglerar upprättandet av ICC, med bestämmelser bl.a. om domstolens förhållande till FN, domstolens rättsliga status och dess befogenheter. Frågor om jurisdiktion, processförutsättningar och tillämplig lag finns i del 2. Denna del innehåller närmare bestämmelser om de brott som omfattas av ICC:s jurisdiktion och brottens definitioner. I del 2 finns också de artiklar som reglerar förutsättningarna för att ICC ska kunna utöva sin jurisdiktion, förhållandet till nationella rättsordningar liksom bestämmelser om hur ett förfarande inför domstolen kan inledas och andra processförutsättningar. Dessutom behandlas frågor om s.k. negativ rättskraft (ne bis in idem), dvs. att ingen får lagföras två gånger för samma sak, och frågor om vilken lag som är tillämplig vid ICC. Allmänna straffrättsliga principer återfinns i del 3.