sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — 4Se t.ex. , ”Straffets grunder – historisk bakgrund” i SvJT 1999 s. 108 på s. 114– 116. att den som begått vissa typer av brott inte kunde komma i fråga för allmänna befattningar och skulle vara utestängd från vissa allmänna rättigheter och förmåner, inte kunde komma i fråga för 14-åringar samt att ett brott som hade begåtts av en 14-åring inte fick ligga till grund för skärpning av straffet på grund av återfall, om sådan skärp- ning var föreskriven för det aktuella brottet (2 § andra stycket). För lagöverträdare i åldersspannet 15–skulle dödsstraff eller straffarbete på livstid sättas ner till sex–straffarbete (3 §). Under årtiondena efter att strafflag hade trätt i kraft skedde flera partiella reformer på straffrättens område. ändrades bestämmelserna om påföljdslindring för unga lagöverträdare så att det kom att anges att straffarbete som även för en vuxen skulle ha varit skulle sättas ner till hälften av det stadgade minimistraffet, dock inte till kortare strafftid än två måna- der (3 § första stycket). infördes en bestämmelse med den innebörden att om brottet hade begåtts av den som var 15–och brottet kunde leda till förverkande av medborgerligt förtroende, skulle domstolen efter omständigheterna pröva om sådan påföljd skulle följa på brottet (3 § andra stycket). Det infördes också en ny bestämmelse, som ersatte den med förbud mot återfallsskärpning på grund av gär- ningar som begåtts av 14-åriga lagöverträdare, om att ett brott som någon hade begått inte fick ligga till grund för skärp- ning av straffet på grund av återfall, om sådan skärpning var föreskriven för det aktuella brottet (4 §). ändrades också bestämmelserna om verkställighet av frihetsstraff. Eftersom det ansågs olämpligt att fång- arna förvarades gemensamt inriktades reformarbetet på att fångarna skulle vistas i enrum. Cellstraffet ansågs kunna under- lätta förbättringen av den dömde genom att han i sin ensamhet kunde genomgå ett slags moralisk rening och komma till insikt om brottet i stället för att umgås med andra brottslingar som kunde ha dåligt inflytande på honom.5 5Se t.ex. , ”Straffets grunder – historisk bakgrund” i SvJT 1999 s. 108 på s. 117. 3.2.3Thyréns utkast till strafflag och Den s.k. klassiska straffrättsskolan, som innebar att straffet skulle vara ett uttryck för rättvis vedergällning och att (tillbakablickande) propor- tionalitet skulle råda mellan brottets svårhet och straffets stränghet, hade en stark position . Straffen skulle vara förutsebara, ta sin utgångspunkt i själva gärningen och inte påverkas av den tilltalades personliga förhållanden. fanns ett växande intresse hos många vetenskapsmän för antropologiska studier. Mot bakgrund av idéer om genetiska förklaringar till att vissa människor begick brott, formulerade av läkaren , bildades den s.k. positiva straffrättsskolan, som betonade behandlingstanken, i . Enligt den skulle påföljderna vara obestämda i tiden och upp- höra först när brottslingen var ”botad” och inte längre utgjorde något hot. Påföljdsbestämningen skulle alltså ske utifrån individual- preventiva skäl och utifrån ett slags vårdtanke. Den moderna eller sociologiska skolan, som växte fram i bl.a. un- der ledning av bland andra rättsvetenskapsmannen , hävdade att brottet var en följd av både yttre och inre faktorer. Den moderna skolan framhöll vikten av brottsförebyggande insatser, inne- fattande uppfostran, utbildning och behandling. Straffets ändamål skulle i första hand vara att bekämpa brottsligheten genom att ”reha- bilitera” brottslingarna och integrera dem i samhället. Påföljden skulle anpassas till varje brottslings individuella behov, vilket i sin tur förutsatte en kategorisering av brottslingarna.6 Den moderna skolan började influera den svenska straffrätten . infördes villkorlig dom och villkorlig frigivning i påföljdssystemet.7 I företräddes den moderna skolan av professorn i straff- rätt och riksdagsledamoten . Thyrén, även om han också hade tagit intryck av den klassiska straffrättsskolans idéer om straf- fets grunder.8 6Se t.ex. SOU 1995:91 del II s. 43 f., SOU 2004:122 s. 143, SOU 2008:85 s. 48 f., SOU 2012:34 band 2 s. 19–22 och , ”Straffets grunder – historisk bakgrund” i SvJT 1999 s. 108 på s. 117–119. Se även SOU 1993:35 del A s. 100–102, SOU 2008:85 s. 49 och SOU 2012:34 band 2 s. 21 f. 8Se t.ex. , ”Straffets grunder – historisk bakgrund” i SvJT 1999 s. 108 på s. 119–121. Thyrén i uppdrag av regeringen att ut- reda vissa straffrättsliga frågor. Uppdraget resulterade i bl.a. skrif- terna Principerna för en strafflagsreform I–III.9 I dessa skrifter utta- lade han att frihetsstraff skulle användas för de medelsvåra och svåra brottslingar som behövde förbättring och fostran som de mer beskedliga ”akuta” brottslingarna på sin höjd skulle dömas till böter eller till ett villkorligt frihetsstraff. Vidare menade han att unga, alkoholiserade och psykiskt avvikande lagöverträdare skulle dömas till tidsobestämda påföljder i särskilda anstalter. För de ”kroniska” lag- överträdarnas del förespråkade han internering. Thyrén upprättade även ett ”Förberedande utkast till strafflag”, som publicerades i olika delar. Straffrättens allmänna del, dvs. frågor som inte var specifika för de enskilda brottstyperna, be- handlades i en del som utkom . I inledningen till skriften angavs, med en hänvisning till Principerna för en strafflagsreform I, följande:10 Ett stort och viktigt område […] är ungdomskriminaliteten. Skall detta institut utformas i den riktning, som angivits i Princ. I (ss. 135–150), så kommer det att inom straffrätten intaga en sådan särställning, att [det] kräva en sådan mångfald av egenartade regler […] att åtminstone tills- vidare möjligheten torde böra hållas öppen för dess behandling i en sär- skild lag. I förslaget fanns särskilda bestämmelser ”[o]m straffens arter”, ”[o]m skyddsåtgärder” och ”[o]m de grunder, som utesluta eller minska brottsligheten” i 2 kap., 3 kap. respektive 4 kap. I förslaget till 2 kap. 1 § angavs att det skulle finnas två huvudtyper av straff: frihetsstraff och böter. Frihetsstraffen skulle delas in i tukt- hus, fängelse och arrest. De olika formerna av frihetsstraff skulle ha olika innehåll och vara anpassade för olika typer av dömda brotts- lingar. Det angavs uttryckligen att arreststraff skulle verkställas i en an- stalt som uteslutande användes för detta ändamål samt att de som skulle undergå tukthusstraff inte fick sammanföras med dem som skulle undergå fängelsestraff (2 kap. 10 § respektive 16 §). I förslaget till 3 kap. angavs att rätten under vissa förutsättningar kunde be- stämma att en psykiskt störd lagöverträdare – eller en lagöverträdare ”som, utan att vara [psykiskt störd], likväl, på grund av varaktig and- lig bristfällighet, måste anses vara endast i ringa mån mottaglig för Thyrén, Principerna för en strafflagsreform I–III, 1910–1914. Thyrén, Förberedande utkast till strafflag, Kap. I–XIII (Allmänna delen), 1916 s. 2. den med straffet avsedda verkan” – skulle ”förvaras” på en allmän vård- anstalt i stället för att avtjäna tukthusstraff. I förslaget till 4 kap. 4 § angavs att en gärning, som annars vore straffbar, skulle vara strafflös, om den hade begåtts av ett barn som inte fyllt . Vidare fanns i 4 kap. 5 § en hänvisning till vad som stadgats i särskild lag i fråga om brott begånget av den som var 15– för brottet. Här kan inskjutas att det fanns en lag ”om uppfostran åt vanartade och i sedligt avseende försummade barn” och en lag ”om fosterbarns vård” från år 1902,11 vilka kom att ersättas av lagen om samhällets barnavård 1924.12 . Thyrén förespråkade att det skulle finnas ungdomsvårdsorgan även för unga lagöverträdare.13 I 4 kap. 6 § i . Thyréns utkast stadgades i fråga om lagöverträdare i åldersspannet 18–att frihetsberö- vande på livstid skulle lindras till tidsbestämt frihetsstraff och att andra frihetsstraff skulle sättas ned med en fjärdedel. I 4 kap. 13 § 1 utpekades, som en av flera i lagförslaget angivna förmildrande omständigheter, att gärningsmannen inte hade fyllt (eller hade ”hunnit hög ålderdom”).14 Thyrén var från början sakkunnig och senare ledamot , som hade i uppgift att lämna förslag till ny strafflag. Hans idéer kom att påverka kommissionens arbete i hög grad. I dess betänkande Förslag till strafflag15 föreslogs tre olika former av frihetsstraff: fängelse för den medelsvåra brottsligheten, straffarbete för den svårartade brottsligheten och arrest för brott av olika svårhetsgrad där man ville undvika ett vanhedrande moment. I betänkandet fanns också förslag om skyddsåtgärder, förvaring och internering för förminskat tillräkneliga och kroniska återfallsförbry- tare. betänkande ledde inte till någon om- fattande reform men infördes de två tidsobestämda påföljderna förvaring och internering, avsedda för lagöverträdare som ansågs vara farliga.16 11SFS 1902:67 respektive SFS 1902:63. Se angående det lagstiftningsarbetet v. i SvJT 1925 s. 62. 13Från 1935 omfattade barnavårdslagen också ungdomar mellan (fram till den tidens myndighetsålder). Lagens fullständiga namn ändrades då till lagen om samhällets barna- vård och ungdomsskydd (ändringen kursiverad). Thyrén, Förberedande utkast till strafflag, Kap. I–XIII (Allmänna delen), 1916, s. 49 och 52. 16Lagen (1927:107) om förvaring av förminskat tillräkneliga förbrytare respektive lagen (1927:108) om internering av återfallsförbrytare. 3.2.4Schlyters reformprogram och Strafflagberedningen Det fanns ett särskilt tydligt önskemål om att ersätta straff med skydds- åtgärder när det gällde ungdomar. Påföljden ungdomsfängelse infördes i det svenska påföljdssystemet 1935.17 Året före, 1934, hade hovrätts- presidenten lagt fram ett mer omfattande reformpro- gram som gick ut på att avskilja så många grupper av lagöverträdare som möjligt – ungdomar, psykiskt störda och missbrukare – från verkställighet av fängelse och i stället erbjuda dem vård i frihet eller behandling på sjukhus och vårdanstalter. De som ändå dömdes till frihetsstraff skulle ”behandlas” som ett led i verkställigheten.18 Uppgiften att förverkliga reformprogrammet lades på Strafflag- beredningen som tillsattes 1938 med som ordförande. I Strafflagberedningens betänkanden Enhetligt frihetsstraff19 och Skydds- lag20 föreslogs ett nytt påföljdssystem. Det nya systemet byggde på idéer om vård och behandling i stället för straff. Bötes- och fängelse- straffen skulle visserligen fortfarande ha en plats i systemet men ut- rymmet för frihetsstraffet avgränsades. För lagöverträdare som ansågs gå att påverka med behandling rekommenderades kriminalvård i fri- het (”skyddstillsyn”). De kroniskt oförbätterliga, farliga, förbrytarna skulle dömas till tidsobestämd skyddsinternering och för kriminella ungdomar skulle påföljden bli tidsobestämd behandling (”skydds- fostran”). För lagöverträdare under skulle det finnas åtgärder inom barnavården. Även de psykiskt abnorma lagöverträdarna skulle dömas till påföljder som innebar överlämnande till vård. Påföljden skyddsfostran kom dock inte att införas i utan i stället behölls ungdomsfängelse som den primära frihetsberövande påfölj- den för unga lagöverträdare.21 17Lagen (1935:343) om ungdomsfängelse. Se även SOU 1993:35 del A s. 103 f., SOU 2008:85 s. 49 f. och SOU 2012:34 band 2 s. 21 f. 18Se t.ex. SOU 2012:34 band 2 s. 22 och , ”Straffets grunder – historisk bak- grund” i SvJT 1999 s. 108 på s. 121 f. 21Se SOU 1993:35 del A s. 102 f. 3.3Brottsbalken och lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare När brottsbalk trädde i kraft byggde dess påföljdsbestämmelser i huvudsak på de förslag som hade lämnats av Strafflagberedningen.22 Påföljd för brott definierades, i 1 kap. 3 §, som de allmänna straffen böter och fängelse, ämbetsstraffen suspension och avsättning för innehavare av befatt- ning, varmed ämbetsansvar är förenat, och disciplinstraff för krigsmän, samt villkorlig dom, skyddstillsyn, ungdomsfängelse, internering och över- lämnande till särskild vård. För påföljdsbestämningen infördes i 1 kap. 7 § en allmän bestämmelse med följande lydelse: Vid val av påföljd skall rätten, med iakttagande av vad som kräves för att upprätthålla allmän laglydnad, fästa särskilt avseende vid att påföljden skall vara ägnad att främja den dömdes anpassning i samhället. Det angavs alltså i lagtexten att domstolen – när den bestämde på- följden i ett konkret fall – skulle beakta såväl påföljdens verkan på den allmänna laglydnaden, dvs. s.k. allmänpreventiva skäl, som möjlig- heten att genom påföljden motverka att den dömde återföll i brotts- lighet, dvs. s.k. individualpreventiva skäl. Den påföljd skulle väljas som var bäst ägnad att ”avhålla gärningsmannen från brott och eljest skydda samhället mot brottslighet”.23 Under remissbehandlingen av Strafflagberedningens förslag hade det framförts kritik mot vad som, enligt vissa, ansågs vara en alltför optimistisk syn på möjligheten att ”bota” lagöverträdare genom olika former av behandling. I anslutning till regeringens förslag till brotts- balk anförde föredragande departementschefen följande:24 Då upprustningen av den kriminologiska forskningen börjat sätta in först , har forskningsarbetet ännu ej avsatt några mera bety- delsefulla, för det praktiska reformarbetet vägledande resultat; sådana 22Se avsnitt 3.2.4. Övriga allmänna straffbestämmelser och bestämmelserna om de olika brotten byggde på förslagen i betänkande Förslag till brottsbalk (SOU 1953:14). 1962:10 B s. 63. 1962:10 C s. 45 f. resultat torde med hänsyn till ämnets komplicerade natur vara att vänta först på . Detta får dock ej vara något skäl för att låta reform- arbetet ligga nere. Det skulle enligt min mening vara olyckligt, om ställ- ningstagandet till den rad olika förbättringsåtgärder med avseende å brotts- reaktionen som efter ett mångårigt och omfattande utredningsarbete föreslagits av [S]trafflagberedningen uppskjutes till en obestämd fram- tid. Jag kan därför icke biträda de under remissbehandlingen av [S]traff- lagberedningens slutbetänkande från några håll framförda önskemålen att man före ett slutligt ställningstagande till beredningens förslag skulle avvakta resultaten av vissa pågående kriminologiska undersökningar. Den omständigheten, att säkra vetenskapliga belägg för ifrågasatta åtgär- der ej kan åberopas, bör icke få stå hindrande i vägen, men den bör leda till viss försiktighet och till undvikande av alltför stora omkastningar i den bestående ordningen. Även om det nya systemet i stor utsträckning byggde på tankar om individualprevention angav departementschefen att ”viss proportio- nalitet måste föreligga mellan brottet och samhällsreaktionen”, vil- ket innebar att den individualpreventivt lämpligaste påföljden inte skulle utdömas om den var ”alltför ingripande”.25 Närmare om de olika påföljderna Böter, fängelse, villkorlig dom och skyddstillsyn Bestämmelser om de olika påföljderna infördes i 25–32 kap. brotts- balken. I 25 kap. infördes bestämmelser om böter. Fängelsestraffet reglerades i 26 kap. Av dessa bestämmelser framgick bl.a. att den som var inte fick dömas till fängelse, om det inte fanns synner- liga skäl för fängelse (26 kap. 4 § första stycket). Vidare angavs att den som var 18–fick dömas till fängelse ”allenast när frihets- berövande är påkallat främst av hänsyn till allmän laglydnad eller fäng- else eljest finnes lämpligare än annan påföljd” (26 kap. 4 § andra styck- et). Fängelse på livstid fick inte dömas ut för brott som någon begått (26 kap. 4 § tredje stycket). Bestämmelser om villkorlig dom infördes i 27 kap. Den som var fick dömas till skyddstillsyn, endast om sådan påföljd ansågs lämpligare än vård enligt barnavårdslagen (28 kap. 1 § andra stycket). En förutsättning för att skyddstillsyn skulle kunna förenas med behandling i anstalt var att den tilltalade hade fyllt 1962:10 C s. 53. (28 kap. 3 § första stycket). Om den som hade dömts till skyddstill- syn inte hade fyllt , fick rätten besluta att förordnande om an- staltsbehandling skulle gå i verkställighet utan hinder av att domen på skyddstillsyn inte hade vunnit laga kraft (28 kap. 3 § andra stycket). I 29 kap. infördes bestämmelser om ungdomsfängelse. Påföljden ung- domsfängelse kunde ådömas den som var 18–, om det var lämp- ligt med hänsyn till den unges ”personliga utveckling, vandel och levnadsomständigheter i övrigt” (1 § första stycket). Den som var 15–eller 21–kunde dömas till ungdomsfängelse om sådan påföljd var uppenbart lämpligare än annan påföljd (1 § andra stycket). Rätten kunde förordna att en dom på ungdomsfängelse skulle börja verkställas utan hinder av att den inte hade vunnit laga kraft (1 § tredje stycket). Påföljden ungdomsfängelse innebar ”behandling[] […] i och utom anstalt” i högst , varav högst i anstalt (2 §). Behandlingen skulle inledas i anstalt, i första hand ungdomsanstalt (3 §). När an- staltsvården hade pågått så som var nödvändigt med hänsyn till ”behandlingens syfte” – dock som utgångspunkt (annars krävdes särskilda skäl) – skulle ”behandlingen” fortsätta utom anstalt (4 §). Beslutet om övergång till vård utom anstalt skulle fattas av en särskild ungdomsfängelsenämnd (5 §). Under vården utom anstalt skulle den dömde stå under övervak- ning (6 §). I fråga om övervakningen gällde motsvarande bestämmel- ser som avseende den som frigetts villkorligt från ett fängelsestraff (7 §, som hänvisade till 26 kap. 12–17 §§). Den som inte skötte sig kunde meddelas en varning eller föreläggas att vid vite iaktta en med- delad föreskrift (8 §). kunde också be- sluta att den dömde skulle återintas i anstalt (9 § första stycket). När det åter var lämpligast – med hänsyn till syftet med ”behandlingen” –att den dömde vårdades utom anstalt, skulle han eller hon på nytt överföras till vård utom anstalt (9 § andra stycket; se även 10 och 11 §§). skulle – när vården utom anstalt hade pågått eller om det annars fanns särskilda skäl – besluta att påföljden skulle upphöra när över- vakning inte längre behövdes (12 § första stycket). inte meddelades, upphörde påföljden vid utgången av den tid som hade bestämts i domslutet (12 § andra stycket). Internering, överlämnande till särskild vård m.m. Påföljden internering reglerades i 30 kap. Internering kunde ådömas den som hade begått brott som kunde leda till fängelse, om det ”med hänsyn till den tilltalades brottslighet, sinnesbeskaff- enhet, vandel och levnadsförhållanden i övrigt” var påkallat med ”ett långvarigt frihetsberövande utan på förhand bestämd tid” för att före- bygga fortsatt allvarlig brottslighet från den dömdes sida (1 §). Det angivna syftet var alltså individualpreventivt. Påföljden innebar ”[b]ehandling[]”, i och utom anstalt och skulle inledas i anstalt (2 §). En viss minsta tid, längst ett och högst , skulle bestämmas för vistelsen i anstalt (3 §). Någon längsta tid skulle däremot inte anges. Bestämmelser om påföljdens verkställighet infördes i 4–15 §§. I 31 kap. infördes bestämmelser om överlämnande till särskild vård. I kapitlet angavs att den som hade begått en brottslig gärning under vissa förutsättningar kunde överlämnas till vård enligt barnavårds- lagen (1 §), vård enligt lagen om nykterhetsvård (2 §), vård enligt sinnes- sjuklagen (3 §) respektive öppen psykiatrisk vård (4 §). I den då gällande lagen (1960:97) om samhällets vård av barn och ungdom (barnavårdslagen) fanns bestämmelser om barnavårdsnämn- dens ingripanden i 4 kap. skulle vidta vissa åtgär- der, bl.a. om någon som inte hade fyllt ”på grund av brottslig gärning, sedeslöst levnadssätt, underlåtenhet att efter förmåga ärligen försörja sig, missbruk av rusdrycker eller narkotiska medel eller av annan jämförlig anledning [var] i behov av särskilda tillrättaförande åtgärder från samhällets sida” (25 § första stycket). Ett ingripande från barnavårdsnämnden skulle dock inte ske efter att lagöverträda- ren fyllt , om inte ”hans livsföring i övrigt utgör tillräcklig anled- ning därtill eller sådant ingripande med hänsyn till pågående behandling enligt denna lag eller av annan särskild anledning måste anses lämp- ligast för hans tillrättaförande” (25 § andra stycket). Barnavårdsnämn- den kunde besluta om ”förebyggande åtgärder” i form av ”hjälpåtgärder, innefattande råd och stöd”, ”förmaning och varning”, ”föreskrifter rörande den underåriges levnadsförhållanden” och ”övervakning” (26–28 §§). Om sådana åtgärder bedömdes vara gagnlösa eller tidi- gare hade vidtagits utan att det hade medfört ”rättelse”, skulle den underårige omhändertas för samhällsvård (29 §). Påföljden överlämnande till vård enligt barnavårdslagen hade ett tydligt individualpreventivt syfte och planeringen byggde på en pro- gnos vid domstillfället avseende den unges kommande utveckling. Det var alltså – som utgångspunkt – inte det begångna brottet som avgjorde hur omfattande och ingripande påföljden skulle bli.26 Sam- tidigt kan tilläggas att rätten – om det ”för den dömdes tillrättafö- rande eller av hänsyn till allmän laglydnad finnes påkallat” – kunde kombinera vården med dagsböter, oavsett om böter ingick i brottets eller brottslighetens straffskala eller inte (31 kap. 1 § andra stycket ). En kombinationen med böter kunde alltså motiveras med såväl individualpreventiva som allmänpreventiva skäl. I 32 kap. infördes bestämmelser om ämbetsstraff och om disciplin- straff för krigsmän. Dessa påföljder ska inte beskrivas närmare i detta betänkande. Straffbarhet och nedsättning av påföljd Vissa bestämmelser om straffbarhet och nedsättning av påföljd in- fördes i 33 kap. Kapitlet inleddes med en bestämmelse om att den som begått brott inte fick dömas till påföljd (1 §). Bestämmelsen ger ut- tryck för den i svensk straffrätt gällande regeln att barn i olika åldrar kan begå brott men att en lagöverträdare som begått sitt brott före straffbarhetsåldern, den s.k. straffmyndighetsåldern, inte får dömas till påföljd. I 2 § infördes bestämmelser om val av påföljd, inklusive ett fäng- elseförbud, avseende psykiskt störda lagöverträdare. Avräkning av tidigare frihetsberövande mot påföljd reglerades i 3 §. En bestämmelse avseende strafflindring vid straffmätningen – som tog sikte på bl.a. unga lagöverträdare – infördes i 4 §:27 Har någon begått brott innan han fyllt , må efter omständig- heterna ådömas lindrigare straff än för brottet är stadgat. 26Se SOU 1993:35 del A s. 104 f. 27Bestämmelsen i 33 kap. 4 § i dess ursprungliga lydelse motsvarar delvis bestäm- melserna i 29 kap. 5–7 §§ i dess nuvarande lydelse. må ock, om särskilda skäl äro därtill, bestämmas för brott som någon be- gått under inflytande av själslig abnormitet. Om synnerliga skäl äro därtill och hinder uppenbarligen ej möter av hänsyn till allmän laglydnad, må jämväl i annat fall ådömas lindrigare straff än som stadgats för brottet. Finnes på grund av särskilda omständigheter uppenbart, att påföljd för brottet ej är erforderlig, må påföljd helt eftergivas. Bestämmelserna om sammanträffande av brott och förändring av på- följd (34 kap.), bortfallande av påföljd (35 kap.) och förverkande av egendom och annan särskild rättsverkan av brott (36 kap.) behandlas inte här. 3.3.2Lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträ- dare (LUL) trädde i kraft som , dvs. den 1 januari 1965.28 Genom LUL, som ersatte lagen (1944:215) om efter- gift av åtal mot vissa underåriga och lagen (1946:862) med vissa bestäm- melser om mål rörande brott av underårig, infördes en mer samlad reglering med de särskilda procedurregler som skulle gälla under och i anslutning till rättegång mot unga lagöverträdare. I 1–6 §§ LUL infördes bestämmelser om åtalsunderlåtelse för lagöverträdare som begått brott . I 7 § angavs att den som var fick häktas endast om det fanns synnerliga skäl för häktning. I 8–12 §§ infördes bestämmelser om handläggningen av brottmål mot tilltalade som inte hade fyllt .