sou · H6B314 · 2018-02-28 00:00:00 — Regeringens lösning var att låta straffansvaret för den som åsidosätter sin an- mälningsskyldighet komma till direkt uttryck i lagtexten genom ett så kallat äkta underlåtenhetsbrott. Med det menas brott som i stället för att förbjuda en aktiv handling uttryckligen anger att det är straff- bart att inte agera, genom att t.ex. inte anmäla ändrade uppgifter. 7 Se prop., s. 43 ff och 58 f. Bakgrund och övergripande om gällande rätt De särskilda förutsättningar som råder när förmåner betalas ut från välfärdssystemen motiverade enligt regeringen att brottet konstrue- rades med ett farerekvisit. Den som försöker skaffa sig en ekono- misk förmån inom välfärdssystemen genom oriktiga uppgifter gör normalt inte mer än att lämna in en ansökan eller försäkran. Om en eventuell lagföring avser ett fullbordat brott eller ett försöksbrott avgörs av den mer eller mindre slumpmässiga kontroll som myndig- heter, kommuner eller arbetslöshetskassor gör. Om den oriktiga upp- giften upptäcks innan man hunnit besluta om förmånen stannar brottet på försöksstadiet, vilket kan medföra en lindrigare påföljd än om brottet upptäcks först senare och har hunnit fullbordas. Efter- som gärningsmannen i båda fallen gjort vad han eller hon kan för att brottet ska fullbordas, var det enligt regeringen tveksamt om det är någon skillnad i klandervärdhet mellan dessa fall. Genom en fare- konstruktion bedöms båda fallen som fullbordade brott. Den fara som ska finnas måste vara konkret, vilket den i regel är om en oriktig uppgift sannolikt inte skulle upptäckas vid den nor- mala rutinmässiga kontroll som myndigheten, kommunen eller arbetslöshetskassan utför. Regeringen konstaterade att ett förbättrat framtida kontrollsystem i praktiken kommer att minska det straffbara området. blev det inte nödvändigt att kriminalisera försök.8 Myndigheter, kommuner och arbetslöshetskassor blev skyldiga att anmäla misstänkta bidragsbrott I motsats till ansåg regeringen att det fanns behov av en obligatorisk anmälningsskyldighet. Myndigheternas olik- artade riktlinjer, rutiner och värdegrund på området talade mot ut- redningens slutsats att polisanmälan alltid skedde vid misstanke om brott. En obligatorisk anmälningsskyldighet skulle därför göra om- rådet mer rättssäkert och förutsägbart.9 8Se prop., s. 63 och 78 f. 9Se prop., s. 89 f. Bakgrund och övergripande om gällande rätt Brotten mot välfärdssystemen bildade egen lag Eftersom regeringen förespråkade en särskild straffrättslig regler- ing för grovt oaktsamma beteenden menade man att det även skulle införas en särskilt anpassad reglering för uppsåtliga brott. Straff- ansvar för gärningar som innebär underlåtenhet att anmäla ändrade förhållanden borde komma till direkt uttryck genom ett s.k. äkta underlåtenhetsbrott och brottsförutsättningarna innehålla ett fare- rekvisit. Regeringen såg dessutom ett allmänt behov av en tydlig och lättillgänglig straffrättslig reglering för att främja en effektiv lag- föring. De utbetalande aktörerna har dessutom en långtgående serviceskyldighet som innefattar att information ska lämnas om bl.a. straffrättsliga påföljder av brott i samband med utbetalningar. Efter- som de flesta medborgare i större eller mindre utsträckning tar del av utbetalningar från välfärdssystemen fanns det ett allmänt behov av tydliga och lättillgängliga straffbestämmelser på området. Slutsatsen blev att det lämpligaste var att införa en särlösning för brott mot välfärdssystemen för såväl uppsåtliga som grovt oakt- samma brott. Regleringen kunde då anpassas till och göras tydlig för välfärdssystemens särskilda förhållanden.10 4.3Lagen om underrättelseskyldighet vid felaktiga utbetalningar från välfärdssystemen Innan lagen infördes fanns det inte några särskilda bestämmelser om att en myndighet är skyldig att underrätta en annan myndighet om den bedömer att myndigheten felaktigt har betalat ut en för- mån till en enskild. Detta innebar att informationen i regel inte fördes vidare till den myndighet som skulle kunna rätta till felak- tigheten. Regeringen ansåg att det var angeläget att de felaktiga ut- betalningarna från välfärdssystemen skulle minska och menade att en underrättelseskyldighet skulle kunna bidra till det. Därför föreslog regeringen att en särskild lag med bestämmelser om under- rättelseskyldighet för vissa myndigheter skulle införas. Underrättelse- skyldigheten skulle gälla när det för en myndighet fanns anledning 10 Se prop., s. 73 och s. 41–43. Bakgrund och övergripande om gällande rätt att anta att en annan myndighet felaktigt har beslutat eller betalat ut en ekonomisk förmån till en enskild (se prop. 2007/08:48). Vilka förmåner omfattas och hos vilken myndighet? Lagen började gälla och omfattar sådana bidrag, ersättningar och lån för personligt ändamål (ekonomiska förmåner) som enligt lag eller förordning beslutas av , Försäk- ringskassan, , , Arbetsförmedlingen, kommunerna eller arbetslöshetskassorna. När det gällde vilka utbetalningar som lagen omfattar fick bidrags- brottslagen tjäna som förebild. På det sättet kom enligt regeringen anmälningsskyldigheten att omfatta den helt övervägande delen av alla offentliga utbetalningar. Regeringen anförde att i likhet med vad som gäller enligt bidragsbrottslagen är underrättelseskyldig- heten begränsad på det sättet att den endast omfattar förmåner för personligt ändamål. Det innebär att lagen inte tillämpas på för- måner som i och för sig kan betalas ut till enskilda personer men som har andra ändamål, exempelvis att främja närings- eller före- ningsverksamhet. Sådana stödformer som betalas ut till andra än den som stödet avser bör enligt regeringens mening inte omfattas av lagstiftningen. Dessa stödformer är som regel verksamhetsan- knutna och betalas ut till exempelvis arbetsgivare. Till dessa för- måner hör lönebidrag som betalas ut direkt till arbetsgivare och olika former av anställningsstöd som lämnas till arbetsgivare genom kreditering på skattekonto. Brott kan självfallet förekomma även beträffande dessa stödformer. Regeringen menade att det skulle innebära stora svårigheter att avgränsa dessa förmåner från andra liknande stödformer som riktar sig till arbetsgivare eller andra. Lagen bör därför inte omfatta den typen av stöd.11 Skyldigheten att lämna ut uppgifter gäller samma myndigheter samt och . Kommunerna (socialnämnderna) och brottsbekämpande verksamhet omfattas dock inte av anmälningsskyldigheten (se 1 och 2 §§ lagen om underrättelseskyldighet). 11 Se prop. 2007/08:48, s. 69. Bakgrund och övergripande om gällande rätt Att kommunernas socialnämnder undantogs berodde på farhågan att en underrättelseskyldighet skulle försämra möjligheterna att bygga upp ett förtroende mellan och den enskilde. Utred- ningen hade inte heller föreslagit att kommunerna skulle omfattas. Med hänvisning till detta ansåg regeringen att kommunerna inte utan närmare utredning skulle åläggas en underrättelseskyldighet. Vi återkommer i avsnitt 8.2.1 till frågan om kommunerna ska om- fattas av underrättelseskyldigheten.12 När det gäller brottsbekämpande verksamhet kon- staterade regeringen att den information som inhämtas där och under en förundersökning kan visa sig innehålla uppgifter som ger anledning att anta att en annan myndighet felaktigt har beslutat eller betalat ut en ekonomisk förmån. Det kunde inte uteslutas att en underrättelseskyldighet avseende sådana uppgifter i många fall skulle vara omöjlig att förena med de intressen som 5 kap. 1 § sekretesslagen13 var tänkt att skydda och inte heller att det skulle kunna uppstå situationer där intresset av att skydda den personliga integriteten kunde tänkas väga tyngre än de intressen som talade för en underrättelseskyldighet. Mot bakgrund av detta ansåg reger- ingen att brottsbekämpande verksamhet borde undantas från underrättelseskyldighet. När ska en underrättelse lämnas och vad ska den innehålla? Om det finns anledning att anta att en ekonomisk förmån har be- slutats eller betalats ut felaktigt eller med ett för högt belopp, ska underrättelse om detta lämnas till den myndighet eller organisation som har fattat beslutet. Om en förmån har beslutats efter överkla- gande ska underrättelse i stället lämnas till den myndighet eller organisation som i första instans beslutar om förmånen. Av underrättelsen ska det framgå vilka omständigheter som lig- ger till grund för antagandet att en ekonomisk förmån har beslutats 12Se tillkännagivande med anledning av betänkande 2016/17:SfU1. 13Sekretess enligt dåvarande 5 kap. 1 § sekretesslagen gällde bl.a. för uppgift som hänför sig till förundersökning, eller till verksamhet i övrigt för att förebygga, uppdaga, utreda eller beivra brott, om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. Den motsvaras av 18 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen. Bakgrund och övergripande om gällande rätt eller betalats ut felaktigt eller med ett för högt belopp (se 3 och 4 §§ ovan nämnda lag). Det är dock inte meningen att den myndighet som antar en fel- aktighet ska företa någon särskild utredning och inte heller att denna myndighet ska ha särskild kännedom om de bestämmelser där förmånen regleras och exempelvis kunna avgöra om två för- måner kan utgå . Den ytterligare utredning som blir aktu- ell får den myndighet som kan rätta till felet göra.14 För att underlätta arbetet hos den myndighet som fattat beslutet om en förmån bör de uppgifter som lämnas över avse – förutom grundläggande identifieringsuppgifter – även de omständigheter som ligger till grund för antagandet att förmånen har beslutats eller betalats ut felaktigt. Omständigheterna varierar från fall till fall och det var därför varken möjligt eller behövligt att lagstiftningen när- mare skulle reglera vilka uppgifter som ska lämnas över. Under- rättelsen har inga formkrav och den kan alltså lämnas såväl muntli- gen som skriftligen. Underrättelseskyldigheten gäller inte om det finns särskilda skäl. Det kan till exempel vara om den myndighet som har beslutat en för- mån redan känner till felet eller när det rör sig om ett enstaka fel avseende ett försumbart belopp. I de fallen bör myndigheten kunna avstå från underrättelse. Att skyldigheten kan vara resurskrävande är dock inte ett sådant särskilt skäl. Bidragsbrottslagen (2007:612) gäller sådana bidrag, ersättningar, pen- sioner och lån för personligt ändamål (ekonomiska förmåner) som enligt lag eller förordning beslutas av , Pensions- myndigheten, , , , kommunerna eller arbetslöshetskassorna (se 1 §). I det följande avsnittet beskriver vi översiktligt lagens straff- bestämmelser och den obligatoriska anmälningsskyldigheten. 14 Se prop. 2007/08:48, s. 23 f. Bakgrund och övergripande om gällande rätt För bidragsbrott enligt 2 § döms den som lämnar oriktiga uppgifter eller inte anmäler ändrade förhållanden som han eller hon är skyldig att anmäla enligt lag eller förordning, och på så sätt orsakar fara för att en ekonomisk förmån felaktigt betalas ut eller betalas ut med ett för högt belopp. Straffskalan är fängelse i högst eller, om brottet är ringa, böter eller fängelse . Den brottsliga handlingen är att någon lämnar en oriktig uppgift. Med det menas både en uppgift som är osann och en som är ofull- ständig, dvs. att någon delvis döljer sanningen. Vilka uppgifter som ska lämnas och vad som är en oriktig uppgift får avgöras med led- ning av den materiella författning som reglerar varje förmån. Det spelar ingen roll på vilket sätt – muntligen eller skriftligen – som uppgiften lämnas. Även felaktiga uppgifter som lämnas elek- troniskt över exempelvis internet eller genom servicetelefon kan medföra straffansvar. Bestämmelsen gäller även om uppgiften inte lämnas till den myn- dighet, kommun eller arbetslöshetskassa som beslutar om förmånen. Till exempel kan en felaktig uppgift avseende folkbokföringen som lämnas till medföra straffansvar om felet leder till fara för att en socialförsäkringsförmån betalas ut felaktigt eller med ett för högt belopp. En förutsättning är att detta omfattas av gärnings- mannens uppsåt. Bestämmelsen omfattar också fall av åsidosatt anmälningsskyl- dighet, dvs. när en förmånstagare inte anmäler ändrade förhållanden som påverkar rätten till en förmån eller förmånens storlek. Anmäl- ningsskyldigheten måste framgå av lag eller förordning. När den enskilde är skyldig att anmäla ändrade förhållanden måste det finnas ett begränsat tidsmässigt utrymme att agera innan straffansvar kan bli aktuellt och skyldigheten kan anses ha blivit åsidosatt. Generellt bör inte mer än vad som varit en nödvändig tidsåtgång för anmälan godtas. Regeringen överlämnade till rätts- tillämpningen att avgöra hur långt detta utrymme ska sträcka sig i det enskilda fallet med ledning av de bestämmelser om anmälnings- skyldighet som är aktuella. Bakgrund och övergripande om gällande rätt Som nämnts tidigare är brottet konstruerat med ett farerekvisit. Det innebär att brottet fullbordas redan när den oriktiga uppgiften lämnas till en myndighet eller när en anmälningsskyldighet åsido- sätts under förutsättning att det medför den fara som krävs. Här finns dock möjlighet till frivillig rättelse (se 5 § och avsnitt 4.4.6). Faran kan avse olika situationer. Det kan vara fråga om en utbe- talning som inte alls borde ha gjorts, dvs. i situationer där det över huvud taget inte finns någon rätt till förmånen. Det kan också vara fråga om en utbetalning med ett för högt belopp, dvs. där det i och för sig finns en grundläggande rätt till förmånen men med ett mindre belopp.15 Faran måste också vara konkret. Det är den normalt sett om den oriktiga uppgiften alternativt avsaknaden av en uppgift om ändrade förhållanden sannolikt inte skulle upptäckas vid den normala rutin- mässiga kontroll som myndigheten, kommunen eller arbetslöshets- kassan utför. Det finns alltså i allmänhet inte någon konkret fara om felaktigheten avser en uppgift som en myndighet, kommun eller arbetslöshetskassa regelmässigt kontrollerar. Subjektiva omständig- heter som vad gärningsmannen trott, förväntat sig eller insett om faran har ingen betydelse för om faran varit konkret. Sådana omstän- digheter kan däremot få betydelse för bedömningen av uppsåtet. Bestämmelsen avser i första hand när förmånstagaren själv läm- nar en oriktig uppgift eller åsidosätter en anmälningsskyldighet, men omfattar även när en person, exempelvis en arbetsgivare, med- vetet lämnar en oriktig uppgift, som leder till fara för en felaktig utbetalning till någon annan. Om personen inte kan betraktas som gärningsman kan i stället bestämmelserna om medverkan i 23 kap. bli tillämpliga. För att dömas krävs uppsåt För straffansvar ska samtliga objektiva brottsförutsättningar täckas av uppsåt. Uppsåtet måste alltså omfatta både en oriktig uppgift alternativt en åsidosatt anmälningsskyldighet liksom faran för att 15 Se prop. 2006/07:80, s. 96. Bakgrund och övergripande om gällande rätt en ekonomisk förmån felaktigt betalas ut eller betalas ut med ett för högt belopp. När det gäller att bevisa brottsligt uppsåt har det betydelse vilken kunskap och uppfattning förmånstagaren haft om sin skyl- dighet att lämna uppgifter eller anmäla ändrade förhållanden. I för- arbetena betonade regeringen att tydlig information ska lämnas till förmånstagarna. Av särskild betydelse är förstås de blanketter som används. De måste vara utformade på ett sådant sätt att det för för- månstagaren är tydligt vilka uppgifter som ska lämnas i fråga om exempelvis inkomster och liknande. Regeringen konstaterade att det alltså även i fortsättningen blev av utomordentligt stor bety- delse för den straffrättsliga bedömningen hur den information som lämnas är utformad.16 Som huvudregel utreds inte sådana misstänkta bidragsbrott där beloppet understiger 300 kronor.17 Värt att notera är dock att myn- digheten i princip är skyldig att polisanmäla misstänkta bidrags- brott oavsett belopp. 4.4.2Ringa bidragsbrott – 2 § andra stycket Vad som är ett ringa brott ska avgöras med hänsyn till samtliga om- ständigheter vid brottet. Dit hör dock främst gärningar som rör små belopp och det riktvärde som brukar användas för gränsdrag- ningen mellan bedrägeri och bedrägligt beteende är till ledning för bedömningen av dessa fall. Ett bidragsbrott kan anses som ringa om beloppet understiger 1 500 kronor.18 Det kan även beaktas om förmånen avsett ersättning för inkomstförlust under en del av . 16Se tidigare nämnd prop. 17Se RättsPM 2013:04. 18Se tidigare nämnda RättsPM. Bakgrund och övergripande om gällande rätt 4.4.3Grovt bidragsbrott – 3 § Om brott som avses i 2 § är grovt, döms för grovt bidragsbrott till fäng- else, lägst och högst . Vid bedömningen om brottet är grovt ska det särskilt beaktas 1.om brottet rört betydande belopp, 2.om den som begått brottet använt falska handlingar, eller 3.om gärningen ingått i en brottslighet som utövats systematiskt eller De särskilda kvalifikationsgrunder som anges i paragrafen är endast exemplifierande men bör enligt förarbetena ändå ha stor betydelse vid bedömningen av om ett brott är grovt. På samma sätt som vid ringa brott måste det avgöras med hänsyn till samtliga omstän- digheter vid brottet om det är att bedöma som ett grovt bidrags- brott Förekomsten av en kvalificerande omständighet ska inte med automatik leda till att ett bidragsbrott bedöms som grovt. Att gärningsmannen använt falsk handling eller förfarandet in- gått i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning är omständigheter som kan leda till att ett bidragsbrott bedöms som grovt. Enligt praxis kan det vara fråga om grovt brott när falsk/ osann handling använts och beloppet överstiger cirka ett halvt pris- basbelopp ().19 Att brottet rört betydande belopp avser storleken på den felaktigt utbetalda förmånen. Ett riktmärke på cirka fem prisbasbelopp an- vänds i praxis som gräns för vad som ska anses vara ett betydande belopp.20 Enligt praxis räknas varje utbetalningstillfälle som ett bidrags- brott (se rättsfallen NJA 2012 s. 886 och NJA 2007 s. 973) Att så stora summor som fem prisbasbelopp betalas ut vid ett enda tillfälle är mycket ovanligt. Mot denna bakgrund har vi fått i uppdrag att övervägas om det finns behov av att ändra utformningen av be- stämmelsen så att än större vikt läggs vid om gärningen ingått i en brottslighet som utövats systematiskt eller i större omfattning. Vi återkommer till det i avsnitt 8.1.7. 19 Rekommendationerna om beloppsgränser avser det förhöjda prisbasbeloppet vid gär- ningstillfället (se NJA 2013 s. 654 och RättsPM 2013:04). är det förhöjda prisbasbeloppet , se Statistiknyhet från SCB . 20 Se tidigare nämnd prop., s. 96 f och Borgeke m.fl., Studier rörande påföljdspraxis m.m., 5 uppl., s. 501. Bakgrund och övergripande om gällande rätt 4.4.4Vårdslöst bidragsbrott – 4 § Den som av grov oaktsamhet begår en sådan gärning som avses i 2 §, döms för vårdslöst bidragsbrott till böter eller fängelse i högst . Om gärningen med hänsyn till beloppet och övriga omständigheter är mindre allvarlig, döms inte till ansvar. Det straffbara området täcker såväl att lämna oriktiga eller ofull- ständiga uppgifter som att försumma att anmäla sådana ändrade förhållanden som man är skyldig att göra. Vad är grovt oaktsamt? I första hand är det sådana fall där förmånstagaren lämnat mer på- tagligt felaktiga uppgifter som är grundläggande för rätten till en förmån eller för förmånens storlek. Det kan gälla avsevärt felaktiga inkomstuppgifter eller uppenbart felaktiga uppgifter om boende, familje- och arbetsförhållanden som medför eller kan medföra fel- aktiga utbetalningar. Det ansågs dock kunna krävas att en förmånstagare anstränger sig för att så långt möjligt ta del av den information som lämnas och kontaktar ansvarig myndighet, kommun eller arbetslöshets- kassa om det är något som förmånstagaren inte förstår eller som ter sig oklart. Trots det upplysnings- och utredningskrav som finns för de utbetalande aktörerna måste enligt förarbetena utgångspunkten vara att den enskilda förmånstagaren tar ansvar för att alla efter- frågade uppgifter lämnas och att de är korrekta. Att inte anmäla ändrade förhållanden skiljer sig från att aktivt lämna oriktiga uppgifter på så sätt att det bör ställas högre krav för att en passivitet ska anses vara grovt oaktsam i jämförelse med ett aktivt uppgiftslämnande. Det är i första hand sådana beteenden som är ett utslag av med- veten oaktsamhet som bör straffas. När gärningsmannen insett risken för att exempelvis en uppgift varit felaktig men trots detta lämnat uppgiften, kan det finnas anledning att betrakta förfarandet som grovt oaktsamt liksom när gärningsmannen misstänkt att det före- Bakgrund och övergripande om gällande rätt legat en anmälningsskyldighet, men även en omedveten oaktsamhet kan betecknas som grov.21 har i ett mål prövat gränsen för vad som an- ses som grovt oaktsamt i bidragsbrottslagens mening (rättsfallet NJA 2013 s. 369). I målet hade den tilltalade underlåtit att i en an- sökan om försörjningsstöd redovisa att hon hade fått skatteåterbäring med . Blanketten för ansökan om försörjnings- stöd innehöll en särskild rad för uppgift om belopp och utbetalnings- dag för det fall sökanden hade fått överskjutande skatt. Den tilltalades underlåtenhet ledde till att en kommun felaktigt beviljade henne för- sörjningsstöd enligt 4 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453). Kvinnan friades från brott med motiveringen att hon varit oaktsam när hon undertecknade blanketten utan att läsa igenom den ordentligt, och utan att kontrollera om skatteåterbäringen skulle redovisas, men att utrymmet för att bedöma den oaktsamheten som grov måste anses begränsat (jfr prop. 2006/07:80, s. 84). Mot den bakgrunden, och med hänsyn till den tilltalades bristande erfarenhet i ekonomiska frågor, kunde hon enligt domstolen inte anses ha gjort sig skyldig till grov oaktsamhet i bidragsbrottslagens mening. Utifrån Högsta domstolens bedömning har vi fått i uppdrag att ta ställning till om bestämmelsen om vårdslöst bidragsbrott är ända- målsenligt utformad. Vi återkommer till frågan i avsnitt 8.1.8. Om gärningen är mindre allvarlig ska enligt andra stycket inte dömas till ansvar. I lagtexten har särskilt markerats att framför allt den aktuella förmånens storlek ska vara av betydelse, men här lik- som i övriga fall ska det göras en helhetsbedömning med hänsyn till samtliga omständigheter vid gärningen. I förarbetena nämndes att grovt oaktsamma gärningar som rör belopp kring ett par eller mindre som regel inte bör leda till straffansvar eller gärningar där faran för slutlig ekonomisk skada är liten men inte helt försumbar. Ett exempel på det är utbetalningar av studiemedel som förutsätter att förmånstagaren ut- över studiemedlen inte tjänar mer än ett visst belopp. Inkomsten kontrolleras regelmässigt i efterhand mot uppgifter hos Skatte- verket, vilket innebär att den som tjänat för mycket blir återbetal- 21 Se prop., s. 49 f. Bakgrund och övergripande om gällande rätt SOU 2018:14 Om det inte är fråga om uppsåtligt handlande bör sådana fall normalt kunna vara straffria.22 Enligt praxis bör vårdslöst bidragsbrott i normalfallet anses vara mindre allvarligt och inte leda till straffrättsligt ansvar om beloppet understiger 5 000 kronor.23 Bidragsbrott har företräde framför bedrägeri enligt rättsgrundsat- sen om lex specialis. Om bidragsbrottslagen är tillämplig, ska alltså bedrägeribestämmelsen inte tillämpas. I förhållande till andra brottsbalksbrott gäller samma principer som vid bedrägeri. Om ett bidragsbrott begåtts genom att en falsk handling använts och trots detta inte ska bedömas som grovt bi- dragsbrott, döms i konkurrens för både bidragsbrott och exempel- vis urkundsförfalskning enligt 14 kap. 1 § . Om en gär- ning också innefattar osann eller vårdslös försäkran enligt 15 kap. 10 § bör dömas endast för bidragsbrott. Om en gär- ning innefattar såväl vårdslöst bidragsbrott som vårdslös försäkran enligt 15 kap. 10 § bör dömas endast för vårdslöst bidragsbrott.