sou · H6B382 · 2018-11-30 00:00:00 — visserligen vara så att även beställaren bedriver säkerhetskänslig verksamhet och således omfattas direkt av säkerhetsskyddslagens krav på säkerhetsskyddsåtgärder. Beställarens eller hyresgästens egna säkerhetsskyddsåtgärder liksom eventuella säkerhetsskyddsavtal som ingås efter krav från denne utgår emellertid från den kunskap som beställaren har om den egna verksamhetens skyddsvärden. Åtgärderna handlar alltså inte om leverantörens skyddsvärden. Dessutom saknar beställaren som regel kunskap om vilka skyddsvärden som finns hos leverantören. Den omständigheten att en beställare omfattas av re- gleringen och kanske också av en skyldighet att i ett säkerhets- skyddsavtal ange hur leverantören ska tillgodose kraven på säker- hetsskydd kompenserar därför inte för avsaknaden av ett krav på säkerhetsskyddsavtal till skydd för leverantörens skyddsvärden. 5.4.3Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal bör utgå från exponeringen av säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter eller i övrigt säkerhetskänslig verksamhet Kravet på säkerhetsskyddsavtal bör inte vara begränsat till upphandling eller andra anskaffningar Som tidigare framgått är det en grundläggande princip inom säker- hetsskyddet att de intressen som lagstiftningen slår vakt om ska ha samma skydd oavsett om verksamheten bedrivs av det allmänna eller av enskilda (se t.ex. prop. 1995/96:129 s. 34). En naturlig konsekvens av denna princip är att informationens eller verksamhetens skydds- värde ska upprätthållas när en aktör som bedriver säkerhetskänslig verksamhet avser att ge någon utomstående tillgång till säkerhets- skyddsklassificerade uppgifter eller i övrigt säkerhetskänslig verksam- het. Detta framhålls också i våra direktiv. Regleringen om säkerhets- skyddsavtal i 2 kap. 6 § nya säkerhetsskyddslagen bygger på denna tanke och är tillämplig just när säkerhetsskyddsklassificerade upp- gifter eller i övrigt säkerhetskänslig verksamhet ska exponeras för någon utomstående. Regleringen är dock begränsad till vissa situa- tioner, nämligen till situationer där en verksamhetsutövare som om- fattas av lagen avser att anskaffa en vara, tjänst eller byggentreprenad av en leverantör. Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal Som vi tidigare nämnt finns det numera ett antal situationer där utomstående aktörer kan få del av säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter eller i övrigt få tillgång till säkerhetskänslig verksamhet utan att det är fråga om en anskaffning. I takt med samhällsutveck- lingen kan nya sådana situationer uppstå. Det finns också fall där det visserligen är fråga om en anskaffning, men där behovet av säker- hetsskydd gäller för leverantörens säkerhetsskyddsklassificerade upp- gifter eller i övrigt säkerhetskänsliga verksamhet. I sådana fall gäller det inte någon skyldighet för leverantören att kräva att beställaren undertecknar ett säkerhetsskyddsavtal där det anges hur beställaren ska tillgodose kravet på säkerhetsskydd. Slutligen finns det situa- tioner där det är osäkert om det gäller ett krav på säkerhetsskydds- avtal, i synnerhet vid anskaffningar mellan olika statliga myndigheter. Om det inte ställs krav på säkerhetsskyddsavtal i alla relevanta situationer där säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter eller i övrigt säkerhetskänslig verksamhet ska exponeras för utomstående, ökar sannolikheten för att motparten inte vidtar de säkerhetsskyddsåtgär- der som behövs. Detta gäller även om den utomstående parten också bedriver säkerhetskänslig verksamhet och därmed omfattas av säker- hetsskyddslagens bestämmelser. Avsaknad av säkerhetsskyddsavtal kan ytterst innebära sårbarheter och skador för säkerhet. Det sagda talar starkt för att skyldigheten att träffa ett säker- hetsskyddsavtal inte bör vara begränsad till offentlig upphandling och andra anskaffningar. Det bör framhållas i sammanhanget att regleringen om offentlig upphandling har helt andra syften än säker- hetsskyddsregleringen. Reglerna om offentlig upphandling, som delvis styrs av EU-direktiv, syftar bl.a. till att främja ett kostnads- effektivt användande av skattemedel genom att ta tillvara konkur- rensen på marknaden och att säkerställa att offentlig upphandling överensstämmer med principerna i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt.5 Säkerhetsskyddslagstiftningen, som är en rent natio- nell reglering, är i stället ämnad att skydda säkerhet från i första hand antagonistiska hot (prop. 2017/18:89 s. 1). Även dessa viktiga skillnader mellan säkerhetsskyddsregleringen och regleringen om offentlig upphandling talar för att det inte är ändamålsenligt att koppla kravet på säkerhetsskyddsavtal till just upphandling, även om 5Europaparlamentets och rådets direktiv /24/EU av om offentlig upphandling och om upphävande av direktiv /18/EG. Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal upphandling naturligtvis är en situation där det vid behov bör gälla en skyldighet att träffa ett säkerhetsskyddsavtal. I stället bör exponeringen av information eller verksamhet vara avgörande Med hänsyn till det som anförts under föregående rubrik är vår bedömning att kravet på säkerhetsskyddsavtal inte bör begränsas till upphandling eller någon viss typ av avtal eller förfarande. För denna bedömning talar också risken för att en reglering som är inriktad på t.ex. en viss typ av förfarande eller avtal blir överspelad. I stället bör skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal knytas till sådana om- ständigheter som framhålls i direktiven, dvs. att en verksamhets- utövare som bedriver säkerhetskänslig verksamhet avser att ge någon utomstående tillgång till säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter, eller i övrigt ge någon utomstående tillgång till säkerhetskänslig verksam- het. Av det anförda följer att verksamhetsutövaren som utgångspunkt bör vara skyldig att ingå ett säkerhetsskyddsavtal oavsett om denne är leverantör eller beställare och oavsett vilken typ av avtal, sam- verkan eller samarbete det är fråga om. Reglerna bör alltså gälla såväl vid upphandling och ingående av avtal som vid andra former av samarbeten och samverkan. Det sagda innebär att båda parter i ett avtal eller samarbete bör kunna vara skyldiga att i ett säkerhetsskyddsavtal ställa krav på säker- hetsskyddet hos den andre. Exponering av säkerhetskänslig verksamhet på grund av författning I föregående avsnitt har vi gjort bedömningen att skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal som utgångspunkt bör gälla såväl vid upp- handling och ingående av avtal som vid andra former av samarbeten och samverkan, förutsatt att verksamhetsutövaren – oavsett om denne är beställare eller leverantör – genom förfarandet ifråga expo- nerar säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter eller i övrigt säkerhets- känslig verksamhet för någon utomstående. Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal En typ av förfarande som kan ta sig olika uttryck, och som därmed kan vara svårt att klassificera, är när verksamhetsutövare lämnar ifrån sig säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter eller ger tillgång till i övrigt säkerhetskänslig verksamhet på grund av författ- ning. En sådan situation kan vara myndigheter som har till uppgift att samarbeta eller samverka med varandra, t.ex. genom utbyte av uppgifter. En myndighet kan exempelvis vara skyldig att låta utom- stående få tillgång till vissa register som myndigheten ansvarar för. Ett annat exempel kan vara att myndigheter är skyldiga att utnyttja en viss tjänst, eller har rätt att begära att någon utför en viss tjänst, och att detta innebär att säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter eller säkerhetskänslig verksamhet i övrigt exponeras för den som utför tjänsten. Vår uppfattning är att även sådana situationer som beskrivits utgör en form av avtal, samarbete eller samverkan, och att det kan finnas ett behov av att parterna kommer överens om vilket säkerhetsskydd som behövs. Den omständigheten att lagstiftaren gjort bedömningen att en viss samverkan ska äga rum betyder inte att frågan om vilket säkerhetsskydd som kan behövas har fått sin lösning eller ens har övervägts. Som utgångspunkt anser vi därför att skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal bör gälla även för avtal, samarbeten och samverkan som följer av författning. Vissa undantag är dock befogade, vilket vi utvecklar i avsnitt 5.4.4 och 5.4.6. En situation som dock inte bör omfattas av begreppen avtal, samarbete eller samverkan är när en myndighet har makt att med tvång bereda sig tillgång till säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter eller i övrigt säkerhetskänslig verksamhet. Vi tänker då främst på åt- gärder som kan vidtas inom ramen för tillsyn eller brottsutredningar. Det kan t.ex. handla om husrannsakan, beslag eller motsvarande åtgärder. Det rör sig då inte om något som språkligt kan betecknas som ett avtal, ett samarbete eller en samverkan. Redan därför framstår det som mindre naturligt att ställa krav på att det ska ingås ett säkerhetsskyddsavtal. Vidare framstår det som svårt att genom- föra praktiskt, särskilt i de fall där det krävs skyndsamhet eller där det är viktigt att den som åtgärden vidtas hos inte underrättas i förväg. Vi bedömer därför att övervägande skäl talar för att skyldig- heten att träffa säkerhetsskyddsavtal inte bör gälla i de angivna situa- tionerna. Detta behöver inte anges särskilt utan framgår av att det inte är fråga om avtal, samarbete eller samverkan. Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal Det bör inte krävas någon särskild varaktighet Under vårt arbete har frågan aktualiserats om det bör krävas att en samverkan eller ett samarbete har någon viss varaktighet eller stabi- litet för att omfattas av skyldigheten att ingå ett säkerhetsskydds- avtal. Ett skäl för en sådan ordning är att det kan framstå som onödigt omständligt och kostnadsdrivande att ställa sådana krav vid mer lösliga och kortvariga former av samverkan eller samarbete. Vår bedömning är dock att en sådan begränsning av skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal inte bör införas. Om samverkan eller sam- arbetet är mycket kortvarigt eller lösligt får det förmodas att det inte heller medför att den utomstående parten får tillgång till verksamheten eller uppgifter i säkerhetsskyddsklassen konfidentiell eller högre. I så fall bör det, liksom vid upphandling i motsvarande fall, inte krävas ett säkerhetsskyddsavtal. Men om samverkan eller samarbetet innebär att sådana uppgifter eller i övrigt säkerhetskänslig verksamhet på motsvarande nivå exponeras för den utomstående parten, menar vi att behovet av säkerhetsskydd är lika stort som om det varit fråga om ett mer långvarigt och fast sam- arbete. Man kan t.o.m. hävda att behovet kan vara större, eftersom det i ett långvarigt samarbete kan finnas en högre grad av ömsesidig lojalitet och förståelse för den andra partens verksamhet och skydds- värden. Inget krav på säkerhetsskyddsavtal i den lägsta säkerhetsskyddsklassen Som nämnts i avsnitt 5.1 har vi inte övervägt om kravet på säker- hetsskyddsavtal bör gälla i fråga om uppgifter i säkerhetsskydds- klassen begränsad, eller om verksamhet av motsvarande betydelse för säkerhet. Vi föreslår alltså inte några ändringar i detta avseende. Sammanfattningsvis gör vi bedömningen att skyldigheten att kräva säkerhetsskyddsavtal som utgångspunkt bör gälla i alla fall där en verksamhetsutövare enligt säkerhetsskyddslagen avser att genomföra Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal en upphandling, ingå ett avtal eller inleda någon annan form av sam- verkan eller samarbete med en utomstående part, om förfarandet 1.innebär att den utomstående parten kan få tillgång till säkerhets- skyddsklassificerade uppgifter i säkerhetsskyddsklassen konfiden- tiell eller högre, eller 2.i övrigt avser eller kan ge den utomstående parten tillgång till säkerhetskänslig verksamhet av motsvarande betydelse för säkerhet. Det kan dock finnas skäl för vissa undantag i fall där kraven på säker- hetsskydd kan tillgodoses även utan ett säkerhetsskyddsavtal. Vi diskuterar detta i avsnitten 5.4.4 och 5.4.6. 5.4.4Samverkan och samarbeten mellan statliga myndigheter bör undantas i vissa fall Det finns inte behov av ett generellt krav på säkerhetsskyddsavtal vid samverkan och samarbeten mellan statliga myndigheter En situation där man kan diskutera om det är nödvändigt med säkerhetsskyddsavtal är samverkan och samarbete mellan statliga myndigheter som inte rör en anskaffning av varor, tjänster eller byggentreprenader. Sådana anskaffningar ger upphov till särskilda överväganden, varför vi diskuterar dem särskilt. Tills vidare talar vi därför bara om andra former av samverkan och samarbeten mellan statliga myndigheter. Sådan samverkan och sådana samarbeten kan ha många former. I vissa fall kan det handla om enstaka eller regel- bundna avstämningar eller om överföring eller utbyte av informa- tion. I andra fall kan det handla om mer långvariga samarbeten eller samverkan på ett visst område och mot ett gemensamt mål. Skyl- digheten att samverka kan följa av författning eller regeringsbeslut, men kan också ske på myndigheternas eget initiativ som ett led i strävan att på bästa sätt utföra myndigheternas uppdrag. Om en myndighet som är verksamhetsutövare enligt säkerhetsskyddslagen samverkar med en annan myndighet finns det varken enligt gamla eller nya säkerhetsskyddslagen någon skyldighet att ingå ett säkerhets- skyddsavtal. Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal Enligt vår mening finns det starka skäl som talar mot att det införs en generell skyldighet att ingå säkerhetsskyddsavtal vid sam- verkan och samarbete mellan statliga myndigheter. Först och främst bör det beaktas att statliga myndigheter hör till samma juridiska person, nämligen staten, och att de därmed företräder samma övergripande intresse även om myndigheterna givetvis har olika upp- drag. En statlig myndighet företräder inte i första hand lokala eller regionala intressen, som i vissa fall kan stå i strid med nationella intressen. I detta avseende skiljer sig myndighetssamverkan från överenskommelser om anskaffningar av olika slag, t.ex. försäljning av varor och tjänster. Vid utkontraktering och andra anskaffningar kan det inte sällan finnas intressen – inte minst effektivitetsskäl – som kan stå i motsats till kraven på säkerhetsskydd. När statliga myndigheter däremot samverkar om annat än anskaffningar är risken betydligt mindre för att det finns sådana mot säkerhetsskyddet strid- ande intressen. Ett annat skäl som talar för att det inte ställs ett generellt krav på säkerhetsskyddsavtal vid myndighetssamverkan är att det på båda sidor handlar om en verksamhet som i hög grad är regelstyrd. Som nämnts inledningsvis följer en skyldighet att samverka av författning eller regeringsbeslut. Det anförda talar för att det inte finns något påtagligt behov av en generell skyldighet att ingå säkerhetsskyddsavtal i de fall som diskuteras. Även de uppgifter som våra experter och sakkunniga lämnat talar för att det inte finns något påtagligt sådant behov. Enligt deras uppgifter brukar man nämligen hantera säkerhetsskyddet vid samverkan mellan statliga myndigheter på ett tillfredsställande sätt även utan säkerhetsskyddsavtal. Lösningen anpassas som regel till behoven i det enskilda fallet. I vissa fall kan det bli fråga om att myndigheterna skriver en överenskommelse som liknar ett säker- hetsskyddsavtal. I andra fall sker det genom att man på annat sätt kommer överens om hur behovet av säkerhetsskydd ska tillvaratas, t.ex. genom att man bestämmer vilka personer som får delta i samverkan och att dessa ska vara placerade i viss säkerhetsklass eller genom att man ställer krav på säkerheten i möteslokalerna och vilken teknisk utrustning som får förekomma vid mötena. Det anförda talar för att man i centrala avseenden kan tillvarata behovet av säkerhets- skydd genom organisatoriska och andra åtgärder, utan att det be- höver ingås ett säkerhetsskyddsavtal. Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal Till det ovanstående kommer att myndighetssamverkan bör ses i ljuset av att båda samverkansparter omfattas av regleringen i OSL. Avsaknaden av säkerhetsskyddsavtal innebär därför inte att säker- hetsskyddsklassificerade uppgifter helt saknar skydd vid samverkan och samarbeten mellan statliga myndigheter. De säkerhetsskydds- klassificerade uppgifter som det handlar om är normalt sådana att de kan omfattas av sekretess oavsett i vilken verksamhet de förekom- mer (se t.ex. 15 kap. 1 och 2 §§ OSL om utrikes- respektive för- svarssekretess). Uppgifter som en verksamhetsutövare delar med sig av till en annan myndighet inom ramen för en myndighetssamverkan eller liknande kommer alltså regelmässigt att ha samma sekretesskydd hos mottagaren. Myndigheter är som regel vana vid att hantera sekretessbelagd information och har normalt rutiner för hur så ska ske. En generell skyldighet att ingå säkerhetsskyddsavtal vid samverkan och samarbeten mellan statliga myndigheter har påtagliga nackdelar Utöver det begränsade behovet, finns det dessutom påtagliga nack- delar med en ordning som går ut på ett generellt krav på säker- hetsskyddsavtal vid samverkan och samarbeten mellan statliga myn- digheter som berör säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter eller i övrigt säkerhetskänslig verksamhet över en viss nivå. En sådan ord- ning skulle nämligen medföra stora praktiska olägenheter. Samverkan mellan statliga myndigheter bedrivs i mycket stor omfattning och kan, som vi utvecklade inledningsvis, ta sig ett flertal olika former. I många fall handlar det enbart om avstämningar eller samråd. Det skulle leda till en stor administrativ belastning för de samverkande myndigheterna om det införs ett oinskränkt krav på säkerhets- skyddsavtal för all samverkan med myndigheter som kan aktualisera exponering av säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter och i övrigt säkerhetskänslig verksamhet över en viss nivå. Med hänsyn till kra- vet på att säkerhetsskyddsavtal ska anmälas till Säkerhetspolisen både när de ingås och när de upphör att gälla, skulle det också innebära en ökad arbetsbörda för Säkerhetspolisen (2 kap. 7 § nya säkerhetsskyddsförordningen). Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal Det bör inte gälla en generell skyldighet om statliga myndigheter finns på båda sidor Även om behovet av säkerhetsskydd är ett mycket tungt vägande intresse, anser vi att det inte har framkommit tillräckliga skäl för ett generellt krav på säkerhetsskyddsavtal när statliga myndigheter sam- verkar eller samarbetar med varandra på ett sätt som innebär expo- nering av uppgifter i säkerhetsskyddsklassen konfidentiell eller högre, eller av i övrigt säkerhetskänslig verksamhet av motsvarande bety- delse för säkerhet. Det huvudsakliga skälet för vår bedöm- ning är att det inte finns ett tillräckligt behov av en sådan skyldighet eftersom kravet på skydd i många fall kan tillgodoses i centrala avseenden även utan säkerhetsskyddsavtal. Men vi beaktar också de stora olägenheter som en sådan skyldighet skulle innebära, som det mervärde den skulle ge är begränsat. Anskaffningar bör dock omfattas av kravet på säkerhetsskyddsavtal De skäl som talar emot ett generellt krav på säkerhetsskyddsavtal gäller främst vid ren samverkan och rena samarbeten mellan statliga myndigheter. De har däremot inte samma aktualitet när det gäller situationer där två statliga myndigheter agerar beställare och leve- rantör i förhållande till varandra, dvs. där den ena myndigheten an- skaffar en vara, tjänst eller byggentreprenad av den andra myndig- heten. I denna situation handlar det inte främst om att myndighet- erna samverkar mot ett gemensamt mål, utan de agerar snarare som aktörer på en marknad. Statliga myndigheter kan tillhandahålla tjänster åt andra statliga myndigheter och därigenom i vissa fall handha stora skyddsvärden. Ett exempel kan vara att en myndighet hanterar andra myndigheters personaladministration. Myndigheter som bedriver säkerhetskänslig verksamhet kan i samband med det lämna över säkerhetsskydds- klassificerade uppgifter till den utförande myndigheten. Även om parterna på ömse sidor är statliga myndigheter anser vi att det kan finnas ett stort behov av att de myndigheter som t.ex. lämnar över sin lönehantering till en annan myndighet klargör vilka krav på säkerhetsskydd som gäller i fråga om säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter som utföraren behandlar. Som vi har utvecklat tidigare i Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal kapitlet är det ju enbart den myndighet som lämnar över uppgifterna som har en fullständig insyn i och överblick över myndighetens skyddsvärden. Den myndighet som utför tjänsten kan normalt inte förväntas ha sådana kunskaper, vilket kan leda till att rätt säkerhets- skyddsåtgärder inte vidtas och att säkerhetsskyddet inte blir tillräck- ligt. Detta motverkas enligt vår mening bäst genom ett säkerhets- skyddsavtal där det anges hur utföraren ska tillgodose kraven på säkerhetsskydd. Genom att reglerna om säkerhetsskyddsavtal blir tillämpliga skapas det en uttrycklig skyldighet för den myndighet som lämnar över arbetsuppgifter eller liknande till en annan myndig- het att kontrollera att säkerhetsskyddsavtalet följs. Det blir därigenom tydligt för den myndighet som lämnar över uppgifterna att myn- digheten inte befrias från ansvaret för att uppgifterna omgärdas av ett tillräckligt säkerhetsskydd. Vi anser inte att ett krav på säkerhetsskyddsavtal vid anskaffning mellan statliga myndigheter skulle innebära några större nackdelar i form av en onödigt stor administrativ belastning. Vi ser inte heller några andra påtagliga nackdelar med en sådan ordning. Att myndig- heten får ett ansvar för att kontrollera att den andra myndigheten följer säkerhetsskyddsavtalet innebär inte någon rubbning av det gene- rella tillsynsansvaret (se kapitel 8), utan handlar enbart om förhållandet mellan de två aktuella myndigheterna. Sammantaget gör vi alltså bedömningen att det inte bör gälla något undantag för situationer där statliga myndigheter anskaffar varor, tjänster eller byggentreprenader från varandra. Om förutsätt- ningarna i övrigt är uppfyllda bör det alltså gälla ett krav på säker- hetsskyddsavtal vid sådan anskaffning. Det bör sakna betydelse om reglerna om offentlig upphandling anses tillämpliga eller inte. Undantaget bör gälla all samverkan och alla samarbeten som avser annat än en anskaffning Våra bedömningar i det föregående innebär att det inte bör gälla något generellt krav på säkerhetsskyddsavtal vid samverkan och samarbeten mellan statliga myndigheter som avser något annat än en anskaffning av en vara, tjänst eller byggentreprenad. Nästa fråga är då om man bör undanta all sådan samverkan och alla sådana sam- arbeten mellan statliga myndigheter, eller om det trots allt bör finnas Skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal en skyldighet att ingå säkerhetsskyddsavtal i vissa fall. Vi har identi- fierat fyra tänkbara regleringslösningar. Alternativ 1 är ett generellt undantag, dvs. att all samverkan och alla samarbeten om annat än en anskaffning undantas. En fördel med detta alternativ är att myndigheterna inte behöver ta ställning till om ett säkerhetsskyddsavtal ska ingås när det är fråga om något annat än en anskaffning. En sådan ordning stämmer bäst överens med intresset av att inte skapa merarbete för myndigheterna själva och för Säkerhetspolisen. Givetvis innebär detta inte att myndigheten kan underlåta att beakta behovet av säkerhetsskydd vid samarbeten och samverkan där det inte gäller ett krav på säkerhetsskyddsavtal, men det kan ändå innebära en administrativ lättnad. kan det inte helt uteslutas att det kan finnas situationer där det skulle finnas fördelar med ett säkerhetsskyddsavtal. Så skulle kunna vara fallet när det är fråga om samverkan eller samarbeten mellan statliga myndigheter där den ena parten avser att dela med sig av sådant som är skyddsvärt till en annan myndighet som har en mindre utvecklad säkerhetskultur. Samverkan eller samarbetet kan då medföra negativa konsekvenser för säkerhet.