sou · H6B382 · 2018-11-30 00:00:00 — Enligt vår bedöm- ning bör tillsyn enligt säkerhetsskyddslagen definieras på samma sätt. Det bör alltså framgå att tillsynsmyndighetens uppgift är att utöva tillsyn över att säkerhetsskyddslagen och föreskrifter som har med- delats i anslutning till lagen följs. En sådan formulering innebär att man klargör tillsynsmyndigheternas uppgift på ett ändamålsenligt sätt. Det bör slutligen framhållas att tillsynen bör inriktas mot faktisk kravuppfyllelse och inte bara formell kravuppfyllelse. Med detta menas att det inte är tillräckligt att rutinmässigt kontrollera att verk- samhetsutövaren har agerat utifrån de skyldigheter som följer av lag- stiftningen, t.ex. att man har gjort en säkerhetsskyddsanalys. Till- synen måste också avse frågan om detta har gjorts på ett tillräckligt bra sätt, och att säkerhetsskyddet verkligen har anpassats till förut- sättningarna i den enskilda verksamheten så att ett väl anpassat säkerhetsskydd uppnås (se prop. 2017/18:89 s. 37). 8.9 Handläggningen av tillsynsärenden Förslag: För Säkerhetspolisen gäller inte 3 § förvaltningslagen (2017:900) vid handläggning av tillsynsärenden. Bedömning: Bestämmelserna i 10 kap. 3 § OSL tillgodoser be- hovet av att skydda känsliga uppgifter i tillsynsärenden, varför det saknas skäl att inskränka reglerna om partsinsyn och kom- munikation. Utrymmet för att utelämna beslutsmotiveringar är tillräckligt för att skydda känsliga uppgifter. Vi har i avsnitt 6.8.10 fört ingående resonemang om vad som bör gälla i fråga om tillsynsmyndigheternas handläggning av samrådsären- den vid utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksam- het och vissa andra förfaranden. Det som sagts där är i allt väsentligt relevant även i fråga om handläggning av tillsynsärenden. Vi hänvisar därför till de överväganden och bedömningar som gjorts i det avsnittet i följande avseenden. •Förvaltningslagen (2017:900) gäller vid handläggningen och bör även gälla för Säkerhetspolisens handläggning. Därför bör undan- tagsbestämmelsen för brottsbekämpande verksamhet i 3 § förvalt- ningslagen inte gälla för Säkerhetspolisen. •Det finns inte behov av några undantag från reglerna om parts- insyn och kommunikation. •Det behöver inte göras något undantag i fråga om skyldigheten att motivera tillsynsmyndighetens beslut. 8.10.1Inledning och utgångspunkter för våra överväganden Som utvecklats i vår kartläggning av utvecklingsbehovet saknar till- synsmyndigheterna de befogenheter som behövs för att kunna bedriva en effektiv tillsyn. Ett effektivt och legitimt system för till- syn kan enligt vår mening inte bygga på antagandet att det alltid finns samförstånd mellan tillsynsmyndigheten och tillsynsobjektet. Författ- ningsreglerade befogenheter får också anses ha den fördelen att de tyd- liggör ramarna för tillsynsverksamheten, vilket är än mer betydelse- fullt när den nya lagstiftningen kan förväntas omfatta fler enskilda verksamhetsutövare (se prop. 2017/18:89 s. 133). Som vi har utvecklat i andra sammanhang angränsar regelverket om säkerhetsskydd till NIS-lagen. Det finns i den lagen bestämmelser som ger tillsynsmyndigheterna flera viktiga undersökningsbefogen- heter, däribland tillträdesrätt och en rätt att kräva upplysningar av tillsynsobjektet. Det handlar om ny lagstiftning och ett närliggande område. Bestämmelserna är enligt vår mening väl ägnade att möjlig- göra en effektiv tillsyn. En utgångspunkt för våra överväganden är där- för att motsvarande befogenheter bör finnas för de myndigheter som utövar tillsyn enligt säkerhetsskyddslagen, om inte några särskilda skäl talar emot det. I den mån det finns ett behov av att anpassa reg- lerna till de särskilda förhållanden som gäller i fråga om säkerhets- skydd ska det givetvis ske. Som sagts är också en utgångs- punkt det som sägs i skr. 2009/10:79. Förslag: har rätt att i den omfattning det behövs för tillsynen få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte bostäder, som används i verksamhet som omfattas av tillsyn. Enligt NIS-lagen ges tillsynsmyndigheterna rätt att i den utsträck- ning det behövs få tillträde till områden, lokaler och andra utrymmen, dock inte bostäder, där verksamhet som omfattas av lagstiftningen bedrivs. Bestämmelser av detta slag anser vi vara en förutsättning för att det ska kunna bedrivas en effektiv tillsyn enligt säkerhetsskydds- lagen. Vi föreslår därför att sådana bestämmelser införs. Tillträdesrätt bör gälla alla lokaler m.m. där det bedrivs verksamhet som omfattas av säkerhetsskyddslagen. Dessutom omfattar tillsyns- ansvaret även leverantörer och andra utomstående som verksamhets- utövaren har ingått säkerhetsskyddsavtal, vilket vi utvecklar ovan under rubriken tillsynsobjekten i avsnitt 8.8. Under samma rubrik anför vi att tillsyn även fortsättningsvis bör få utövas över verksamhetsutövare som den utomstående parten har anlitat inom ramen för säkerhetsskyddsavtalet. I den mån tillsyn ska bedrivas hos sådana aktörer, bör tillträdesrätten gälla även där. Av integritetsskäl bör tillträdesrätten inte gälla bostäder. För att tillsyn ska kunna bedrivas på ett effektivt sätt är det vidare nödvändigt att tillsynsmyndigheten får vidta vissa undersökningar av de lokaler som de får tillträde till och till det som påträffas där. Alla sådana undersökningar måste dock givetvis begränsas till det som är nödvändigt för att tillsynen ska kunna genomföras och måste alltså vara inriktade enbart på sådant som har relevans för säkerhets- Det kan då vara av värde att exempelvis undersöka säker- hetsnivån i de lokaler där säkerhetskänslig verksamhet bedrivs, och de it-system där säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter behandlas. Tillsynsmyndigheterna bör inte ges befogenhet att använda tvångs- åtgärder, eftersom något sådant inte ligger inom deras befogenheter. Bestämmelsen om tillträdesrätt är betungande för enskilda, kom- muner och landsting, varför bestämmelserna bör ges i lag. Bestäm- melsen bör därför införas i säkerhetsskyddslagen. Förslag: Den som står under tillsyn ska på begäran tillhandahålla tillsynsmyndigheten den information som behövs för tillsynen. Bedömning: En verksamhet inom säkerhetsskyddslagens tillämp- ningsområde och som omfattas av OSL bör utan hinder av sekre- tess kunna fullfölja sin uppgiftsskyldighet i förhållande till till- synsmyndigheten. Vi bedömer att förslaget att ge tillsynsmyndigheten tillträde till om- råden, lokaler och andra utrymmen bör kompletteras med en skyl- dighet för den som står under tillsyn att lämna den information som behövs för tillsyn över verksamheten. Att enbart ge tillsynsmyndig- heten rätt till tillträde kan inte anses tillräckligt för att den ska kunna bedriva en effektiv och ändamålsenlig tillsyn. Uppgiftsskyldigheten bör gälla alla som står under tillsyn. Detta omfattar inte bara den som själv bedriver verksamhet enligt säkerhetsskyddslagen, utan också aktörer som ingått säkerhetsskyddsavtal med en sådan verksamhets- utövare (se våra förslag i avsnitt 8.8 och, i fråga om omfattningen av skyldigheten att ingå säkerhetsskyddsavtal, avsnitt 5.4). Bestämmelser om skyldighet att lämna information är betungande för enskilda och kommuner, varför de måste ges i lag. En bestäm- melse om detta bör därför tas in i säkerhetsskyddslagen. Enligt 8 kap. 1 § OSL får uppgifter för vilka sekretess gäller inte röjas för andra myndigheter, om inte annat framgår av offentlighets- och sekretesslagen eller av lag eller förordning till vilken denna lag hänvisar. I 10 kap. 17 § OSL anges att sekretess inte hindrar att en uppgift lämnas till en myndighet, om uppgiften behövs där för till- syn över eller revision hos den myndighet där uppgiften förekom- mer. I förarbetena till motsvarande bestämmelse i den tidigare sekre- tesslagen uttalades att den myndighet där en sekretessbelagd uppgift förekommer i regel bör kunna utgå från att den myndighet som begär att få uppgiften också behöver den i sin verksamhet (se pro- position 1979/80:2 med förslag till sekretesslag m.m. del A s. 323 och 324). I den mån uppgifter som efterfrågas är sekretessbelagda bör en verk- samhet inom säkerhetsskyddslagens tillämpningsområde som om- fattas av OSL därmed kunna fullfölja sin uppgiftsskyldighet i för- hållande till tillsynsmyndigheten utan hinder av sekretess. Förslag: får förelägga den som står under tillsyn att tillhandahålla information och att ge tillträde till lokaler och liknande. Ett sådant föreläggande får förenas med vite. Till- synsmyndigheten får begära handräckning av Kronofogdemyn- digheten för att genomföra tillsynsåtgärder. Vid handräckning gäller bestämmelserna i utsökningsbalken om verkställighet av för- pliktelser som inte avser betalningsskyldighet, avhysning eller av- lägsnande. I föregående avsnitt har vi föreslagit att tillsynsmyndigheten ska ha rätt att få tillgång till viss information och tillträdesrätt till lokaler och liknande. I linje med de förslagen bör tillsynsmyndigheten även kunna meddela de förelägganden som behövs för att förmå tillsyns- objekt som inte samarbetar att tillhandahålla den information och ge det tillträde som behövs för tillsynen. Ett beslut om föreläggande bör, för att bli tillräckligt verkningsfullt, kunna förenas med vite (se vidare om vite i avsnitt 8.11). Om ett tillsynsobjekt ändå vägrar att ge tillsynsmyndigheten in- formation eller tillträde till en lokal kan tvångsåtgärder behöva an- vändas. Som vi har konstaterat i tidigare avsnitt ligger det inte inom tillsynsmyndighetens befogenheter att vidta sådana åtgärder. Det kan därför finnas behov av biträde från en myndighet som har befo- genhet att använda tvångsåtgärder. Det finns inte anledning att anta att det kommer finnas risk för hot eller handgripligheter i samband med tillsynen enligt säkerhetsskyddslagen. De eventuella hinder som kan uppstå får i stället antas vara av fysiskt art. För att tillsyns- myndigheten i en sådan situation ska kunna genomföra sin tillsyn bör myndigheten kunna begära handräckning av Kronofogdemyn- digheten. Vid sådan handräckning bör bestämmelserna i utsöknings- balken om verkställighet av förpliktelser som inte avser betalnings- skyldighet, avhysning eller avlägsnande gälla. Förslag: får besluta de förelägganden som behövs för att de som omfattas av tillsyn enligt denna lag ska full- göra skyldigheter enligt lagen eller föreskrifter som har meddelats i anslutning till den. Ett föreläggande får förenas med vite. bör kunna meddela åtgärdsförelägganden Regeringen har i skrivelsen En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn ut- talat att ett tillsynsorgan bör ha en möjlighet att besluta om förelägg- anden i enskilda fall (skr. 2009/10:79 s. 44). Möjligheten att utforma föreläggandet för att kunna styra beteendet hos den objektsansvarige bör enligt dessa uttalanden vara vitt och i princip ansluta till tillsynens omfattning. Föreläggandets utformning skapar enligt regeringen möj- ligheter för tillsynsorganet att anpassa ett ingripande efter vad som är behövligt beroende på vilket område det handlar om. Det anges i skrivelsen att ett åtgärdsföreläggande bör kunna förenas med vite. När en tillsynsmyndighet konstaterar att det förekommer mindre allvarliga brister i säkerhetsskyddet eller säkerhetsskyddsarbetet hos en verksamhetsutövare kan det i vissa fall vara tillräckligt att tillsyns- myndigheten påpekar bristerna och att verksamhetsutövaren frivill- igt åtar sig att åtgärda dem. Vid mer allvarliga brister behövs det dock, i enlighet med de tidigare redovisade uttalandena från regeringen, en möjlighet att meddela formella åtgärdsförelägganden som kan förenas med vite. Sådana förelägganden kan t.ex. behövas när en verksamhets- utövare inte har gjort någon säkerhetsskyddsanalys eller analysen har allvarliga brister. Utan en tillräckligt bra säkerhetsskyddsanalys finns det nämligen inte något bra underlag för ett ställningstagande till vilka säkerhetsskyddsåtgärder som behövs. Avsaknaden av en grund- lig analys innebär också kraftigt försämrade förutsättningar för att bedöma om en planerad åtgärd, t.ex. en utkontraktering, är lämplig och i så fall vilka krav som måste ställas på säkerhetsskyddet hos leverantören. Möjligheten att meddela åtgärdsförelägganden bör dock inte begränsas till dessa situationer. I stället bör det finnas en sådan möjlighet vid alla slags åsidosättanden av reglerna i säkerhetsskydds- lagen och de föreskrifter som har meddelats med stöd av den lagen. För att införandet av förelägganden ska få önskad effekt är det enligt vår mening nödvändigt att åtgärdsförelägganden inte bara kan riktas mot den som är verksamhetsutövare enligt säkerhetsskydds- lagen, utan mot alla som omfattas av tillsyn enligt lagen i enlighet med resonemanget i avsnitt 8.8. Detta bör framgå uttryckligen. När vite föreläggs, ska det enligt 3 § lagen (1985:206) om viten (viteslagen) fastställas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till omständig- heterna i övrigt kan antas förmå honom att följa det föreläggande som är förenat med vitet. Med omständigheterna i övrigt avses bl.a. kostnaderna för föreläggandets fullgörande och omfattningen av de åtgärder som krävs. Beloppet bör vidare bestämmas med hänsyn till hur angeläget det är att föreläggandet följs. Om föreläggandet avser att tillgodose ett betydelsefullt samhällsintresse kan ett högre belopp vara motiverat. Myndigheterna kan emellertid inom ramen för 3 § viteslagen bestämma hur högt eller lågt belopp som helst. Vitet ska som huvudregel fastställas till ett bestämt belopp. Om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna, får vite dock enligt 4 § viteslagen föreläggas som löpande vite. Vitet bestäms då till ett visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken förelägg- andet inte har följts eller, om föreläggandet avser en återkommande förpliktelse, för varje gång adressaten underlåter att fullgöra denna. Om ett föreläggande inte följs kan myndigheten behöva upprepa föreläggandet. Det kan i dessa fall vara lämpligt att höja vitesbeloppet. I 28 § NIS-lagen finns det regler om vitessanktionerade åtgärds- förelägganden för vissa underlåtenheter att leva upp till de krav som ställs i lagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av lagen. Liksom säkerhetsskyddslagen är den nämnda lagen tillämplig på såväl offentliga aktörer, såsom statliga myndigheter, och på en- skilda aktörer. När det gäller vitesförelägganden har det i NIS-lagen inte gjorts något undantag för staten eller andra offentliga aktörer. Bedömningen har alltså varit att det på det området är godtagbart med vite i förhållande till statliga myndigheter och kommuner. Vi ser ingen anledning att göra någon annan bedömning när det gäller det närliggande området säkerhetsskydd. 8.12Omedelbar verkställighet och inhibition Förslag: får bestämma att ett beslut om före- läggande ska gälla . Bedömning: Bestämmelser om inhibition finns i förvaltnings- processlagen (1971:291) och behöver inte tas in i den nya lagen. Om tillsynsmyndigheten har konstaterat att det finns skäl för att ingripa genom beslut om föreläggande finns det ofta ett behov av att beslutet blir gällande genast. Det kan då vara nödvändigt att beslutet verkställs . Samma sak gäller beträffande tillsynsmyndig- hetens beslut att förelägga den som ansvarar för en säkerhetskänslig verksamhet att lämna tillträde till lokaler och att lämna upplysningar, handlingar och liknande för att tillsynen ska kunna genomföras. I sådana fall kan det vara angeläget att beslutet inte förhalas genom ett överklagande. Mot denna bakgrund bör tillsynsmyndigheten ha möj- lighet att bestämma att dess beslut om föreläggande ska gälla omedel- bart. En bestämmelse om detta bör därför införas i säkerhetsskydds- lagen. En domstol som ska pröva ett överklagande av ett förvaltnings- beslut som gäller kan förordna att det överklagade be- slutet tills vidare inte ska gälla (s.k. inhibition). Möjligheten till inhibi- tion innebär att risken för att en aktör drabbas av skada på grund av ett felaktigt beslut av en tillsynsmyndighet minimeras. Bestämmelser om inhibition finns i 28 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) och behöver inte tas in i säkerhetsskyddslagen. Förslag: beslut om föreläggande enligt säker- hetsskyddslagen får överklagas till Förvaltningsrätten i . Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. Vid överklagande är tillsynsmyndigheten motpart. En tillsynsmyndighets beslut om åtgärdsföreläggande och om före- läggande att möjliggöra tillsyn måste kunna överklagas. Eftersom det är fråga om ett förvaltningsbeslut bör överklagande ske till all- män förvaltningsdomstol. Det är inte troligt att överklagande kommer att ske i någon större omfattning. Med hänsyn till det, till frågornas ytterst känsliga natur och till att det finns ett tydligt behov av specia- lisering för den som ska hantera dessa mål, bör målen – till skillnad från vad som gäller enligt NIS-lagen – koncentreras till en domstol. I enlighet med våra ställningstaganden i avsnitt 6.10.3 och 7.12 kan detta lämpligen kan ske till Förvaltningsrätten i , som redan handhar ett stort antal stora och komplicerade mål på likartade områden, däribland mål som rör lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till kammarrätten. Formerna för överklagande av tillsynsmyndighetens beslut, vilken överklagandefrist som ska gälla, vem som har talerätt m.m., bör i övrigt inte avvika från förvaltningslagens bestämmelser. Vi föreslår därför inte några särskilda bestämmelser om detta. Av tydlighetsskäl bör det dock framgå av bestämmelsen att tillsynsmyndigheten har ställning som motpart i ett mål hos domstolen som gäller överkla- gande av tillsynsmyndighetens beslut. Förslag: Den som bedriver säkerhetskänslig verksamhet ska utan dröjsmål anmäla detta till tillsynsmyndigheten. Detsamma gäller när den säkerhetskänsliga verksamheten upphör. Utan en samlad bild över den säkerhetskänsliga verksamhet som be- drivs inom respektive tillsynsområde är det enligt vår mening inte möjligt för tillsynsmyndigheten att planera och bedriva en effektiv tillsyn. Detsamma gäller för samordningsmyndigheternas möjlighet att utföra sitt uppdrag. Det har dock i olika sammanhang konsta- terats att det kan vara förenat med vissa svårigheter att identifiera vilka tillsynsobjekt som finns inom säkerhetsskyddslagens tillämpnings- område. Så kan t.ex. vara fallet inom områden där aktörer bedriver verksamhet som inte är tillståndspliktig och där det inte bedrivs någon annan form av tillsyn. Som vi tidigare konstaterat känner många tillsynsmyndigheter inte till hur många tillsynsobjekt som de har ansvar för. I detta avsnitt tittar vi därför närmare på vilka upp- gifter om tillsynsobjekt som kommer tillsynsmyndigheterna till del. Vi överväger också om det finns behov av ytterligare åtgärder som syftar till att ge tillsynsmyndigheten en samlad bild över sitt upp- drag. Enligt 2 kap. 5 § nya säkerhetsskyddsförordningen är enskilda verk- samhetsutövare skyldiga att anmäla till respektive tillsynsmyndighet när de avser att ingå ett säkerhetsskyddsavtal. Av bestämmelsen fram- går att ett av syftena med denna skyldighet är att utgöra ett underlag för arbetet med tillsyn av säkerhetsskydd. Det finns även en skyldig- het enligt 2 kap. 7 § förordningen för alla som ingår ett säkerhets- skyddsavtal att anmäla det till Säkerhetspolisen och även att anmäla när avtalet upphör att gälla. Den reglering som nämnts handlar alltså om ingående av säkerhetsskyddsavtal och träffar inte verksam- hetsutövare som bedriver säkerhetskänslig verksamhet utan att ingå säkerhetsskyddsavtal. I avsnitt 6.4.2 har vi konstaterat att det förmodligen finns verk- samheter av stor betydelse för säkerhet som överhuvudtaget inte tillämpar reglerna om säkerhetsskydd. Detta är givetvis mycket allvarligt ur ett säkerhetsskyddsperspektiv. Den verksamhetsutövare som inte är medveten om att den verksamhet man bedriver omfattas av säkerhetsskyddsregleringen kommer naturligtvis inte heller att följa Detta kan få vittgående konsekvenser för säkerhetsskyddet. En annan konsekvens är att det försvårar för tillsynsmyndigheten att ha en samlad bild över sitt ansvarsområde och att fatta de beslut som är nödvändiga för att uppnå ett väl anpassat säkerhetsskydd. Vi anser därför att det finns behov av åtgärder som ger tillsynsmyndigheten bättre förutsättningar för att kunna skaffa sig och upprätthålla en samlad bild över den säkerhetskänsliga verksamhet som bedrivs in- om respektive ansvarsområde. Vi har med anledning av det anförda övervägt om det kan vara lämpligt att införa en skyldighet för alla som till någon del bedriver säkerhetskänslig verksamhet att anmäla detta till exempelvis en tillsyns- myndighet. En sådan skyldighet skulle ge tillsynsmyndigheten bättre förutsättningar att få en samlad bild över tillsynsområdet som det skulle utgöra en förebyggande åtgärd som motverkar att aktörer som bedriver säkerhetskänslig verksamhet inte tillämpar säker- hetsskyddslagen. Om en anmälningsskyldighet förenas med någon form av sanktion för den som inte uppfyller sin skyldighet skulle det skapas ett särskilt incitament för verksamhetsutövare att noga över- väga om den verksamhet man bedriver helt eller delvis är säkerhets- känslig. En sådan skyldighet kan ha ett särskilt värde eftersom den nya säkerhetsskyddsregleringen på ett tydligare sätt omfattar även enskilda verksamhetsutövare. Arbetet med säkerhetsskydd måste i princip föregås av ett aktivt ställningstagande från verksamhetsutövaren till frågan om man till någon del bedriver säkerhetskänslig verksamhet (prop. 2017/18:89 s. 37). Anmälningsplikten och den kopplade sanktionen skulle till att börja med kunna fungera som en väckarklocka hos verksamhets- utövaren, som tvingas att analysera om verksamheten omfattas av säkerhetsskyddslagen. Detta kan i sin tur medföra att man påbörjar det säkerhetsskyddsarbete som krävs enligt lagstiftningen, däribland framtagande av en säkerhetsskyddsanalys, där det bl.a. framgår vilka skyddsvärden som finns i verksamheten. Vi bedömer att införande av en sanktionerad anmälningsplikt därigenom kan komma att leda till att säkerhetsskyddet får en mer framskjuten roll såväl i den egna organisationen som i samband med utkontrakteringar och andra för- faranden där utomstående involveras i den säkerhetskänsliga verksam- heten. Som redan nämnts skulle en anmälningsplikt också ha den fördelen att tillsynsmyndigheten får en bättre överblick över vilka verksam- hetsutövare som bedriver säkerhetskänslig verksamhet. Det skulle där- med bli lättare för tillsynsmyndigheterna att ringa in vilka tillsynsobjekt som finns och att planera och prioritera i sin tillsynsverksamhet. Ett annat argument som talar för införande av en sanktionerad anmälningsplikt är att en sådan finns i NIS-lagen. Enligt 23 § i NIS- lagen ska leverantörer av samhällsviktiga tjänster utan dröjsmål an- mäla sig till tillsynsmyndigheten. Om en leverantör underlåter att göra en anmälan till tillsynsmyndigheten ska tillsynsmyndigheten ta ut en sanktionsavgift (29 § samma lag). NIS-direktivet påverkar inte medlemsstaternas åtgärder för att skydda nationell säkerhet. NIS- lagen gäller därför inte för verksamhet som omfattas av krav på säker- hetsskydd enligt säkerhetsskyddslagen (1 kap. 8 § den nämnda lagen). Det framstår dock som inkonsekvent och otillfredsställande att det inte finns en sanktionerad anmälningsplikt för den som be- driver verksamhet med betydelse för säkerhet när en sådan anmälningsplikt finns för aktörer som omfattas av NIS-lagen. Även detta talar för att man inför en sanktionerad anmälningsplikt för den som bedriver säkerhetskänslig verksamhet. Ett skäl som skulle kunna tala mot att det införs en sanktionerad anmälningsplikt är att det kan vara förhållandevis svårt för en verksam- hetsutövare, och i synnerhet en enskild sådan, att ta ställning till om man omfattas av säkerhetsskyddslagen eller inte.