sou · H6B36 · 2018-02-15 00:00:00 — Även om upphovsrättsintrång och varumärkesintrång inte kan direkt jämföras med dessa förmögenhetsbrott, framstår det ändå som naturligt att låta straffskalan för grovt brott börja vid fängelse . När det gäller straffmaximum har utredningen övervägt om det skulle räcka med att bestämma tiden till fängelse i högst . måste straffskalan ha en sådan spännvidd att i princip alla tänkbara gärningstyper som faller inom det aktuella tillämpningsområdet kan inordnas inom den; lagstiftningen måste ta höjd för de allra värsta tänkbara intrången. Utredningen har stannat för att straffmaximum bör sättas till fängelse . På så sätt finns tillräckligt utrymme för de mest allvarliga brotten och straffskalan ger förutsättningar för en proportionerlig straffmätning i dessa fall. Det kan noteras att straffskalan därmed blir densamma som för t.ex. grovt penningtvättsbrott och grovt tullbrott. Det är inte ovanligt att upphovsrättsbrott och varumärkesbrott utgör brottslighet som ligger före sådan brottslighet. Det nya grova brottet bör ta sikte på de allvarligaste fallen av intrång, den brottslighet som är av särskilt farligt slag för rättighetshavarna och samhället. Vid bedömningen av om ett brott ska anses som grovt bör därmed särskilt beaktas om gärningen har inneburit synnerligen kännbar skada, medfört betydande eller annars varit av särskilt farlig art. Utredningen återkommer till dessa kvalifikationsgrunder i författningskommentaren. Utredningen föreslår att brottsbeteckningar tas in i upphovsrättslagen och varumärkeslagen. är det vanligt att brott får en formell brottsbeteckning. Det blir enklare att förstå vilken typ av brott som avses, låt vara att det kan ta innan beteckningen blir allmänt vedertagen. Domsluten blir på så sätt mer enhetliga. Det blir också en tydligare skillnad på det straffrättsliga och det civilrättsliga ansvaret för intrång. Skärpta straff för allvarliga intrång ”Upphovsrättsbrott” respektive ”varumärkesbrott” är lämpliga beteckningar. Vad gäller förstnämnda beteckning är det för övrigt den som används i , som ju utöver finska också har svenska som officiellt språk. Visserligen innebär en sådan lagteknisk förändring att det inom immaterialrätten blir en skillnad mellan de olika regelverken; straffbestämmelserna i de andra lagarna saknar brottsbeteckningar. Men detta förhållande bör inte utgöra skäl att avstå från att införa beteckningar här. 5Nya förutsättningar för allmänt åtal Förslag: Åklagaren ska få väcka åtal för upphovsrättsbrott och varumärkesbrott endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Enligt direktiven ska utredningen – om den lämnar förslag om straffskärpning – överväga vad som bör gälla i fråga om åtalsprövning. Vid dessa förhållanden ingår det i uppdraget att överväga hur förslagen påverkar tillämpningen av de nuvarande åtalsprövningsreglerna för upphovsrättsintrång och varumärkesintrång. Om utredningen finner att åtalsprövningsreglerna bör ändras, ska den föreslå de författningsändringar som det finns anledning till. I direktiven anges att möjligheten att väcka allmänt åtal vid intrång kan begränsas, men utökas jämfört med endast för de allvarligaste fallen. Direktiven får i detta avseende förstås så att de inte tar sikte på respektive lag utan på det samlade förslaget. Det är därmed möjligt för utredningen att föreslå en liknande åtalsbestämmelse som redan finns i något av regelverken, eftersom det – sett som helhet – inte kan anses som en begränsning eller utökning av möjligheten att väcka allmänt åtal i förhållande till vad som gäller . Nya förutsättningar för allmänt åtal Allmänna och särskilda åtalsbestämmelser Allmänna bestämmelser om åtal finns i 20 kap. . En förutsättning för att en domstol ska kunna ta upp frågan om ansvar för andra brott än förseelse under rättegång till prövning är att åtal för brottet har väckts (1 §). Om inget annat är föreskrivet, får allmän åklagare föra talan avseende brott som hör under allmänt åtal (2 §). Alla brott faller under allmänt åtal såtillvida det inte finns en uttrycklig föreskrift om undantag. Finns det för allmänt åtal föreskrivet särskilt villkor, som t.ex. angivelse av målsägande, gäller det (3 §). Vidare tillämpas som huvudregel en princip om obligatoriskt åtal. Den innebär att åklagaren inte bara har en behörighet att föra talan avseende brott som faller under allmänt åtal utan också en skyldighet att göra det (6 §). Undantag gäller bl.a. om förutsättningarna för åtalsunderlåtelse är uppfyllda (7 §). Det måste naturligtvis dessutom föreligga tillräckliga skäl för att åklagaren ska vara skyldig att väcka åtal. Bland annat måste bevisningen vara tillräckligt stark så att åklagaren på objektiva grunder kan förvänta sig en fällande dom. Särskilda villkor om åtal finns i såväl upphovsrättslagen som varumärkeslagen. Enligt 59 § första stycket upphovsrättslagen får brott åtalas av åklagare endast om målsäganden anger brottet till åtal eller åtal är påkallat från allmän synpunkt. Av 8 kap. 1 § varumärkeslagen framgår att åklagaren får väcka åtal endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl är motiverat från allmän synpunkt. De nuvarande åtalsreglerna i upphovsrättslagen och varumärkeslagen skiljer sig alltså åt. överväganden om åtal för upphovsrättsbrott I samband med att upphovsrättslagen trädde i kraft lades brott mot lagen under allmänt åtal. hade det varit ett målsägandebrott. Brott mot dåvarande författarlagen fick inte åtalas av annan än målsäganden. Detsamma gällde, med visst undantag, enligt dåvarande konstverkslagen. När brott mot upphovsrättslagen lades under allmänt åtal lag konstaterades att det var en naturlig konsekvens av grundtanken i den nya lagstiftningen som avser att ge upphovsmannen Nya förutsättningar för allmänt åtal ett förstärkt skydd. Det hänvisades till att intrång i upphovsrätt ofta kan medföra ekonomisk skada i samma utsträckning som vanliga förmögenhetsbrott. Vid beivrande av dessa brott borde upphovsmannen eller rättsinnehavaren vara berättigad att erhålla det allmännas bistånd i samma utsträckning som andra målsägande som genom brott tillfogas förmögenhetsförlust. Det sades att det principiellt riktiga var att ansvaret och kostnaderna för den nödvändiga utredningen lades på det allmänna. Ett särskilt skäl för denna ståndpunkt var att utredningen i hithörande fall ofta blir mera invecklad än vid vanliga förmögenhetsbrott och att man kan befara att målsägandena av detta skäl inte sällan drar sig för att själva inskrida. (Se prop. Det allmänna åtalet gjordes dock beroende av angivelse från målsäganden. Enligt lagstiftaren var de intressen som berörs i mål av detta slag ofta av den personliga arten att polisutredning inte bör drivas och rättegång inledas utan att målsäganden uttryckligen begärt det. I vissa fall kan målsägande ha ett direkt intresse av att rättegång undviks. Har t.ex. intrång skett i den ideella rätten kan en process medföra ytterligare lidanden för målsäganden, då saken därigenom erhåller ökad offentlighet. är de överträdelser som förekommer av så ringa vikt att det inte kan begäras att åklagaren – om åklagaren över huvud taget får kännedom om överträdelserna – självmant skulle ta upp dem till behandling. Det framhölls att om åtalet gjordes beroende av angivelse, så öppnades också möjlighet för målsäganden och motparten att ingå bindande förlikning, något som på detta speciella område ofta var önskvärt. (Se a. prop. I samband med att straffskalan för brott mot upphovsrättslagen skärptes ändrades åtalsbestämmelsen så att åtal kunde väckas inte bara när målsäganden anger brottet till åtal utan också när åtal är påkallat från allmän synpunkt, dvs. till vad som gäller än . Det konstaterades att den dåvarande utformningen av åtalsbestämmelsen hade vållat vissa problem, bl.a. genom att det ibland hade varit svårt att få fram åtalsmedgivanden från exempelvis utländska artister vilkas inspelningar hade mångfaldigats och distribuerats olovligen. Som skäl för att ge åklagaren möjlighet att väcka åtal utan angivelse från målsäganden angavs att den tekniska utvecklingen hade medfört att man med relativt små investeringar kan framställa stora mängder kopior av skyddat material. Nya förutsättningar för allmänt åtal sättningar hade därmed skapats för omfattande kommersiellt bedriven kopieringsverksamhet, vilken ofta avsåg verk eller prestationer till vilka ett stort antal personer hade bidragit. Enligt lagstiftaren hade dessa omständigheter gjort att den personliga anknytning som vid upphovsrättslagens tillkomst anfördes som skäl för att göra upphovsrättsintrång till ett angivelsebrott inte längre var lika stark. Därtill kom att lagstiftningen innehåller en noggrant avvägd balans mellan olika intressen. Det var från kulturpolitisk synpunkt viktigt att denna balans inte rubbades, exempelvis genom ett omfattande olovligt utnyttjande av skyddade verk eller genom spridning av dessa på marknaden. Samhället hade alltså ett självständigt intresse av att se till att regelsystemet efterlevdes. Särskilt i situationer av omfattande olovliga kommersiella utnyttjanden fanns det ett samhälleligt behov av att – oberoende av målsägandens inställning – kunna ingripa med straffsanktioner. De alster som var särskilt utsatta för piratkopiering i stor skala, t.ex. vissa musikkassetter och videofilmer, var ofta sådana där ett stort antal personer hade medverkat och där den personliga anknytningen följaktligen var mindre framträdande än i många andra fall. konstaterades att åklagarna måste fästa stor vikt vid synpunkter av detta slag vid bedömningen huruvida åtal kan anses påkallat från allmän synpunkt. (Se prop. 1981/82:152 s. 20 f.) övervägande om åtal för varumärkesbrott varumärkeslag infördes en bestämmelse om att brott får åtalas av allmän åklagare endast om målsägande anger det till åtal, vilket stämde överens med vad som dittills gällt. Bestämmelsen ändrades bara i samband med att ny lagstiftning på patentområdet tagits fram. Vid sidan om kravet på målsägandeangivelse infördes ett krav på att åtal av särskilda skäl skulle vara påkallat ur allmän synpunkt, dvs. samma bestämmelse som finns i nuvarande varumärkeslag. I motiven finns det inte någon uttrycklig motivering till varför ett krav på att åtal av särskilda skäl skulle vara påkallat ur allmän synpunkt infördes, utan detta synes ha blivit en följd av den avvägning som gjordes mellan att bevara patentintrång som ett målsägandebrott eller att göra det till ett angivelsebrott. Nya förutsättningar för allmänt åtal I motiven anges i detta sammanhang följande. För att behålla ordningen med målsägandebrott kan främst anföras att patentintrång ofta är av säregen och komplicerad beskaffenhet och lämpar sig mindre väl för handläggning av allmän åklagare. Om patentintrång görs till angivelsebrott, försvåras också en uppgörelse i godo mellan parterna. För att göra patentintrång till angivelsebrott talar emellertid principiella synpunkter. Patentintrång står, liksom intrång i varumärkesrätt, nära de egentliga förmögenhetsbrotten och bör åtnjuta det förhöjda skydd som ett läggande under allmänt åtal medför. Det är även stötande att i fråga om ett så pass allvarligt brott som patentintrång helt och hållet överlämna frågan om utkrävande av ansvar åt målsäganden. Från praktisk synpunkt kan anföras att straffansvar i regel torde aktualiseras endast i grövre och mera uppenbara fall. De mest komplicerade målen torde i allmänhet handläggas som civila patentprocesser mellan större företag, där frågan om ansvar aldrig blir aktuell. Bedömningen som gjordes var att övervägande skäl talade för att patentintrång i form av angivelsebrott skulle läggas under allmänt åtal, men att den begränsningen skulle göras att allmänt åtal endast får ske om detta av särskilda skäl är påkallat ur allmän synpunkt samt att en motsvarande begränsning skulle införas i varumärkeslagen. (Se prop. 1966:40 s. 205 f. och s. I samband med straffskärpningen övervägdes om kravet på särskilda skäl skulle tas bort så att åtal kunde väckas om det var påkallat från allmän synpunkt. I förarbetena konstaterades att den åtalsprövningsregel som gäller på det industriella rättsskyddets område normalt medförde en mycket stor restriktivitet vid åtalsprövningen. Riksåklagaren hade i ett överprövningsbeslut uttalat att det är fråga om en åtalsprövningsregel av det mest restriktiva slag som förekommer i lagstiftningen för fall där allmänt åtal över huvud taget kan förekomma. Som skäl för en ändring anfördes bl.a. att de senaste årens utveckling mot en ökande kommersiell olovlig kopiering av produkter som är skyddade genom industriella rättigheter hade gjort det alltmer angeläget att också kunna utnyttja de straffrättsliga sanktioner som finns för att komma åt dessa olovliga förfaranden. Det ansågs vara ett allmänt intresse att, om intrång begås i stor omfattning eller avser betydande värden, det också kan beivras straffrättsligt. En sådan olovlig kopiering som sker på helt affärsmässiga grunder ansågs Nya förutsättningar för allmänt åtal särskilt klandervärd i de internationella strävanden som går ut på att stärka de immaterialrättsliga skyddssystemen. Vid en internationell jämförelse kunde den åtalsprövningspraxis som vuxit fram i te sig så sträng att den uppfattades som att allmänt åtal för intrång i de industriella rättigheterna aldrig skulle ske. Ändringen bedömdes dock medföra ökade kostnader för polis och åklagare. Med beaktande av det då rådande statsfinansiella läget gjordes bedömningen att någon ändring inte skulle göras i åtalsprövningsreglerna. (Se prop. 1993/94:122 s. 57 f.) Även i samband med arbetet med att ta fram varumärkeslag övervägdes om kravet på särskilda skäl skulle tas bort. Regeringen gjorde bedömningen att en närmare analys av reglerna om åtalsprövning behövdes, särskilt mot bakgrund av att varumärkesförfalskning och piratkopiering utgör ett stort och växande problem för rättighetshavarna och för samhället i stort. Eftersom det då pågick förhandlingar på EU-nivå som syftade till att harmonisera det straffrättsliga regelverket på immaterialrättens område, och som även omfattade åtalsprövningsreglerna, var det dock vid det tillfället inte lämpligt att överväga ändringar i åtalsreglerna i varumärkeslagen. (Se prop. 2009/10:225 s. De internationella förhandlingarna ledde inte till några nya regler. Nya förutsättningar för allmänt åtal Som framgår av föregående avsnitt föreslår utredningen straffskärpningar på så sätt att det införs ett grovt upphovsrättsbrott och ett grovt varumärkesbrott med särskilda straffskalor. Enligt direktiven ska utredningen överväga hur denna straffskärpning bör påverka åtalsprövningsreglerna. Enligt nuvarande bestämmelser får brott mot upphovsrättslagen åtalas av åklagare endast om målsäganden anger brottet till åtal eller åtal är påkallat från allmän synpunkt, medan brott mot varumärkeslagen får åtalas av åklagare endast om målsäganden anger brottet till åtal och åtal av särskilda skäl är motiverat från allmän synpunkt. En allmän utgångspunkt för utredningen är att samma åtalsprövningsregler bör gälla för upphovsrättsbrott och varumärkesbrott. Det förhållandet att förutsättningarna för allmänt åtal skiljer Nya förutsättningar för allmänt åtal sig åt mellan upphovsrättslagen och varumärkeslagen synes inte bero på att lagstiftaren tagit aktiv ställning till behovet av olika regler. De olika förutsättningarna beror på att reglerna har utvecklats i olika takt, och att omständigheter som inte har med brotten som sådana att göra har fått bestämma. Till skillnad från förr rör det sig inte sällan om situationer där samma brottsliga handlande omfattar båda typerna av intrång. Som exempel kan nämnas olovlig försäljning av produkter som är skyddade såväl upphovsrättsligt som varumärkesrättsligt. Ett annat exempel är en hemsida på internet med olovligt framställda datorspel under en otillåten användning av spelens varumärke. Det finns ett lika stort samhällsintresse att ingripa mot båda formerna av immaterialrättsligt intrång. Det är inte heller ändamålsenligt om i princip samma brottsliga förfarande ska följa olika åtalsregler. Utgångspunkten bör vara att åklagaren ska kunna göra en åtalsprövning efter samma förutsättningar i båda immaterialrättsintrången. Till att börja med bör det enligt utredningens mening inte krävas att målsäganden anger brottet för att åtal ska få väckas. Det är närmast en konsekvens av att straffskalan skärps. Det står klart att åklagaren bör ha en självständig rätt att väcka åtal för grovt upphovsrättsbrott och grovt varumärkesbrott utan att vara rättsligt beroende av målsägandens inställning. Enligt utredningens förslag ska ett grovt brott kunna ge upp till fängelse. Det rör sig här om situationer av allvarliga olovliga utnyttjanden där det finns ett starkt samhälleligt intresse av att – oberoende av målsägandens inställning – kunna ingripa med straffsanktioner. Det framstår som mindre lämpligt, i vissa fall rent av stötande, om ansvaret skulle läggas på en målsägande att på egen hand avgöra om åtal ska väckas avseende ett så pass allvarligt brott. Även om det kanske är ovanligt, kan det heller inte uteslutas att en målsägande skulle kunna hotas till att inte ange ett brott till åtal. Det skulle kunna handla om brott som har begåtts av personer med koppling till organiserad brottslighet. Enligt utredningens uppfattning är det tydligt att man inte kan kräva målsägandeangivelse för de grova brotten. Det kan däremot diskuteras om det bör krävas målsägandeangivelse för de brott som inte är grova. Olika åtalsregler för olika svårhetsgrader av ett brott kan emellertid leda till betydande till- Nya förutsättningar för allmänt åtal Rätten är inte bunden av åklagarens rubricering av gärningen utan kan döma för ett brott av lindrigare svårhetsgrad än det brott som åklagaren yrkat ansvar för. Om kravet på målsägandeangivelse skulle behållas för brott av normalgraden medan det inte gällde för de grova, finns en risk för att rätten under pågående rättegång skulle kunna komma fram till att förutsättningar för åtal saknas. Så skulle vara fallet om åklagaren, utan angivelse från målsägande, har väckt talan för grovt brott, men rätten kommer fram till att gärningen är att bedöma som brott av normalgraden. Om det inte är möjligt att i det läget avhjälpa bristen, kommer rätten att behöva ogilla åtalet. Det kan då handla om en gärning som har legat mycket nära vad som krävs för att brottet skulle bedömas som grovt. Att en eventuell brist behöver avhjälpas i ett sent skede under en process kan också medföra att en preskriptionsfrist har inträtt så att talan av den anledningen inte kan tas upp till prövning. Utredningen konstaterar att det i bara finns ett fåtal bestämmelser där kraven för åtal skiljer sig åt beroende på om det är ett brott av normalgraden eller ett grovt brott. Som exempel kan nämnas vållande till kroppsskada och hemfridsbrott (3 kap. 12 § respektive 4 kap. 11 § ). Det rör sig här om brott med straffskalor som skiljer sig markant från vad som gäller för upphovsrättsbrott och varumärkesbrott. Vållande till kroppsskada eller sjukdom av normalgraden kan ge böter eller fängelse . Den som gör sig skyldig till hemfridsbrott av normalgraden kan dömas till böter. Straffskalorna för de brotten är betydligt lägre än för upphovsrättsbrott och varumärkesbrott, som kan föranleda böter eller fängelse i högst . Det kan noteras att det härutöver finns särskilda åtalsbestämmelser för stöld och grov stöld, bedrägeri och grovt bedrägeri, förskingring och grov förskingring samt trolöshet mot huvudman och grov trolöshet mot huvudman om ett sådant brott har begåtts mot en närstående (8 kap. 13 § med hänvisningar i 9 kap. 12 § och 10 kap. 10 §). Om målsäganden är på visst sätt närstående (t.ex. make eller syskon) till gärningsmannen, får åklagaren väcka åtal för brott av normalgraden endast om målsäganden har angett brottet till åtal eller åtal är påkallat ur allmän synpunkt; dessa villkor gäller inte om brottet är grovt. Som framgår handlar det emellertid om speciella situationer, där andra hänsyn gör sig gällande. Nya förutsättningar för allmänt åtal I tidigare lagstiftningsärenden ansågs visserligen att de intressen som berörs i mål om upphovsrättsbrott och varumärkesbrott är av personlig art. Den bedömning som gjordes då var att polisutredning inte bör drivas och rättegång inledas utan att målsäganden har uttryckligen begärt det. Den bilden kan säkert stämma i flera fall. Men enligt utredningens mening utgör detta inte skäl att behålla nuvarande krav på målsägandeangivelse, som träffar alla brott alldeles oavsett om de är av personlig art eller inte. De situationer där intressen av personlig art aktualiseras bör i stället lämpligen behandlas inom ramen för åtalsprövningen. Utredningens slutsats är alltså att det inte bör vara nödvändigt med en åtalsangivelse för att åklagaren ska få väcka åtal, vare sig vid grovt brott eller vid brott av normalgraden. Inte heller bör det – som i upphovsrättslagen – vara tillräckligt att målsäganden anger brottet för att åklagaren ska vara skyldig att väcka åtal. Åklagaren bör inte vara tvungen att väcka åtal för ett brott som inte kan anses som allvarligt, bara för att målsäganden har angett det till åtal. Enligt utredningens uppfattning bör allmänt åtal komma i fråga endast när det rör sig om en brottslighet där det finns ett mera tydligt samhällsintresse av ett straffrättsligt ingripande. Även intresset av att koncentrera åklagarnas resurser till den brottslighet där det finns ett allmänt intresse av ett ingripande talar för detta. På det immaterialrättsliga området finns det numera också olika civilrättsliga säkerhetsåtgärder och sanktioner som inte finns vid annan brottslighet. En del av dessa sanktioner har tillkommit efter det att åtalsbestämmelsen fick sin nuvarande lydelse. Med hänvisning till det anförda föreslår utredningen att möjligheten till allmänt åtal görs oberoende av målsägandens angivelse för såväl upphovsrättsbrott som varumärkesbrott. Slutligen bör möjligheten att väcka åtal för varumärkesbrott utökas något. Till skillnad från vad som gäller för upphovsrättsbrott krävs det enligt varumärkeslagen att åtal är av särskilda skäl motiverat från allmän synpunkt. Varumärkeslagens krav och den åtalspraxis som finns ger uttryck för att åtal kan väckas endast i de mest kvalificerade fallen. Enligt utredningens bedömning finns det inte heller här anledning att skilja på upphovsrättsbrott och varumärkesbrott. Den industriella piratverksamheten utgör ett allvarligt och växande problem för samhället i stort. De senaste årens utveckling visar att det är allt mer angeläget att också kunna utnyttja Nya förutsättningar för allmänt åtal de straffrättsliga sanktioner som finns för att komma åt dessa olovliga förfaranden. Den åtalsprövningspraxis som har vuxit fram vad gäller brott mot varumärkeslagen ter sig alltför sträng och behöver i viss mån lättas upp för att få till stånd en mer ändamålsenlig rättstillämpning. Åtal för varumärkesbrott bör kunna väckas i något fler fall . I likhet med vad som gäller för upphovsrättsbrott bör det vara möjligt att väcka åtal så snart det finns ett befogat samhällsintresse av att ett brott beivras. För att åstadkomma detta bör kravet på särskilda skäl för åtal tas bort i varumärkeslagen. Åtal bör kunna väckas i alla de situationer där det bedöms påkallat från allmän synpunkt. En helhetsbedömning bör göras vid ställningstagande till frågan om åtal är påkallat från allmän synpunkt. Olika hänsyn kan behöva tas vid upphovsrättsintrång respektive varumärkesintrång, beroende på rättigheternas karaktär och brottslighetens betydelse. Av betydelse för bedömningen är målsägandens intresse. Om det inte föreligger några omständigheter som gör att brottet ska bedömas som grovt, bör som regel målsägandens syn väga tungt. Det kan noteras att en målsägande kan ha ett befogat intresse av att en rättsprocess inte förs.