sou · H6B369 · 2018-08-29 00:00:00 — Straffskalan för äktenskapstvång är fängelse i högst och straff- skalan för vilseledande till tvångsäktenskapsresa är fängelse i högst . 25Det finns länder som har kriminaliserat barnäktenskap men de är få. Exempel på länder där barnäktenskap är straffbelagt är och . Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Tillämpningsområdet för bestämmelsen om äktenskapstvång är relativt vidsträckt och straffskalan måste därför också fortsättnings- vis vara sådan att den ger utrymme för en adekvat straffmätning såväl i de allvarliga fallen som i de mindre allvarliga fallen. Till det kommer att de allvarligaste fallen av äktenskapstvång kan komma att be- straffas som människohandel (se utredningens förslag i avsnitt 5.4.2 om att bestämmelsen om äktenskapstvång uttryckligen görs subsi- diär till människohandelsbestämmelsen). Bestämmelsen om vilseledande till tvångsäktenskapsresa kan sägas kriminalisera handlingar av förberedande karaktär. Straffet är därför utformad mot bakgrund av de straff som kan dömas ut för förbered- else till brott (23 kap. 2 § ). Sammanfattningsvis bedömer utredningen att straffskalorna är väl avvägda och att de därför inte bör ändras. 5.4.5Försök, förberedelse eller stämpling till vilseledande till tvångsäktenskapsresa bör inte kriminaliseras Utredningens bedömning: Försök, förberedelse eller stämpling till vilseledande till tvångsäktenskapsresa bör inte kriminaliseras. Som konstaterats i avsnitt 5.2.3 är äktenskapstvång straffbart på försöks- och förberedelsestadiet. är även stämp- ling till brottet kriminaliserat. När det gäller vilseledande till tvångsäktenskapsresa är däremot varken försök, förberedelse eller stämpling kriminaliserat. I betänkan- det Stärkt skydd mot tvångsäktenskap och barnäktenskap (SOU 2012:35) föreslogs emellertid att brottet skulle vara kriminaliserat jämväl på försöksstadiet. Regeringen gjorde dock bedömningen att det inte fanns tillräckliga skäl för detta. 2013/14:208 s. 67 uttalas bl.a. följande: Att kriminalisera försök till vilseledande till tvångsäktenskapsresa ter sig problematiskt av flera skäl. Vilseledandebrottet kan sägas straff- belägga gärningar av förberedande karaktär i förhållande till det allvar- ligare brottet äktenskapstvång. Straffansvar kräver inte att något äkten- skap eller någon äktenskapsliknande förbindelse kommer till stånd, utan brottet fullbordas redan vid ankomsten till den stat dit resan sker. Om försök till brottet kriminaliseras, innebär detta således en krimi- nalisering av handlingar som utförs mycket tidigt på vägen mot ett Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Straffansvar för försök skulle drabba den som har försökt men misslyckats med att förmå någon att göra en utlandsresa, en resa som i sig inte hade behövt leda till ett tvångsäktenskap. De situationer det handlar om framstår också som föga straffvärda. Till detta kommer att försöksbrottet sannolikt skulle få en mycket begrän- sad praktisk betydelse på grund av de bevissvårigheter som en så tidig kriminalisering kan väntas medföra. Vilseledandebrottet kan alltså sägas straffbelägga gärningar av förberedande karaktär i förhållande till det allvarligare brottet äkten- skapstvång. Straffansvar kräver inte att något äktenskap eller någon äktenskapsliknande förbindelse kommer till stånd, utan brottet full- bordas redan vid ankomsten till den stat dit resan sker. Bestämmel- sen innebär i sig en kriminalisering av något som närmast utgör en förberedelsehandling. Mot bakgrund härav är det inte lämpligt att kriminalisera förberedelse eller stämpling. Ansvar för stämpling brukar därtill förbehållas de allvarligaste brotten. Utredningen konstaterar att brottet vilseledande till tvångsäkten- skapsresa till sin natur kräver såväl tid som planering. Brottet på- börjas när gärningsmannen företar någon handling som ingår i vilse- ledandet och fullbordas genom målsägandens ankomst till det andra landet. En kriminalisering av försök till vilseledande till tvångsäkten- skapsresa skulle, som regeringen uttalat ovan, innebära en kriminali- sering av handlingar som utförs mycket tidigt på vägen mot ett tvångsäktenskap. En följd härav är att försöksbrottet sannolikt skulle få en mycket begränsad praktisk betydelse på grund av de bevis- svårigheter som en så tidig kriminalisering kan väntas medföra. Det finns också situationer här som framstår som mindre straffvärda, t.ex. om det står klart att resan i sig inte skulle lett till något tvångs- äktenskap. Sammantaget delar därför utredningen den bedömning som regeringen gjorde i det tidigare lagstiftningsärendet att det inte finns tillräckliga skäl att kriminalisera vilseledandebrottet på försöks- stadiet. Vidare är det också oftast så att de gärningar som skulle kunna straffas som förberedelse eller försök till vilseledande till tvångs- äktenskapsresa – i den mån de är straffvärda – redan är straffbara som försök/förberedelse till äktenskapstvång. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? 5.4.6Underlåtenhet att anmäla eller annars avslöja äktenskapstvång eller vilseledande till tvångsäktenskapsresa bör inte kriminaliseras Utredningens bedömning: Underlåtenhet att anmäla eller annars avslöja äktenskapstvång eller vilseledande till tvångsäktenskaps- resa bör inte kriminaliseras. I 23 kap. 6 § första stycket föreskrivs att om någon underlåter att anmäla eller annars avslöja ett förestående eller pågående brott ska, i de fall det är särskilt föreskrivet, denne dömas för underlåtenhet att avslöja brottet enligt vad som är föreskrivet för den som medverkat endast i mindre mån till sådant brott. Högre straff än fängelse får dock inte dömas ut. Ansvar för underlåtenhet att avslöja eller förhindra brott förut- sätter att gärningen har fortskridit så långt att den är straffbar och att brottet kan avslöjas utan fara för den handlande eller någon annan (23 kap. 6 § fjärde stycket ). Om det t.ex. av utred- ningen framgår att den som underlåtit att avslöja brottet själv kan ha varit inblandad på ett sådant sätt att straffansvar kan aktualiseras utesluts ansvar för underlåtenhet att avslöja brottet. Det kan vara fråga om delaktighet i själva brottet, på ett förberedelsestadium eller i efterföljande brottslighet. Att en person inledningsvis har miss- tänkts för delaktighet bör dock inte utesluta ansvar för underlåten- het (se NJA 2017 s. 515). Straffsatsen har bestämts genom en hänvisning till vad som är stadgat för den som endast i mindre mån medverkat till sådan gärning. Frågan om straff ska alltså bedömas efter de grunder som angetts i 23 kap. 5 § . Härav följer bl.a. att straff i ringa fall ska bortfalla. För att ett ringa fall ska föreligga får det icke av- slöjade brottet inte vara alltför grovt. De brott för vilket ett under- låtelseansvar är föreskrivet är visserligen såsom fullbordade alltid mycket allvarliga, men förberedelse till sådant brott torde inte alltid vara att betrakta såsom ett så grovt brott att det är uteslutet att underlåtenhet att avslöja skulle kunna anses såsom ett ringa fall (se Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? m.fl., m.m., Zeteo, kommentaren till 23 kap. 6 §). För vilka brott är ett underlåtelseansvar föreskrivet? Det framgår att lagstiftaren främst hade tidiga avslöjanden av mycket allvarliga brott i sikte. Bestämmelsen begränsades till att avse ”allenast särskilt svåra och farliga brott” såsom högförräderi, spioneri, uppror, mord och sabotage (se NJA II 1948 s. 220). Dessa brott är sådana som normalt föregås av planering. har tillämpningsområdet utvidgats något. Det krävs dock alltjämt att ett underlåtelseansvar är stadgat för det sär- skilda brottet. 1998 kriminaliserades underlåtenhet att avslöja bl.a. våldtäkt och grov våldtäkt (se SOU 1996:185 s. 327 och prop. 1997/98:55 s. 94 f.). En följd av dessa utvidgningar är att bestämmelsen numera i större utsträckning än tidigare kan tillämpas vid brott som normalt är impulsstyrda och alltså inte föregås av planering, såsom våldsbrott och sexualbrott. Underlåtenhetsbrottet har således kommit att aktua- liseras i andra situationer än de som stod i centrum när regleringen ursprungligen infördes. De uttalanden som gjordes vid bestämmel- sens tillkomst måste ses i ljuset av den förändring som skett (se vidare uttalanden i NJA 2017 s. 515 där prövade underlåtenhet att avslöja grov våldtäkt). När och hur inträder skyldigheten att anmäla eller annars avslöja brottet? Det som måste anmälas eller annars avslöjas är ett brott. Med brott förstås en gärning som uppfyller samtliga brottsrekvisit, alltså även det krav på uppsåt eller oaktsamhet som gäller för brottet. Däremot krävs inte att gärningsmannen är straffbar; även den som inte fyllt – liksom den som till följd av allvarlig psykisk störning inte kan bli föremål för någon brottspåföljd – kan begå brott (se m.fl., m.m., Zeteo, kommentaren till 23 kap. 6 §). Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Av lagtexten framgår att den straffbelagda gärningen ska ha fort- skridit så långt att straff kan följa på den. Det innebär att skyldig- heten att anmäla eller annars avslöja brott inträder när ett brott kommit till stånd; det kan vara ett fullbordat brott, ett straffbart försök eller en straffbar förberedelse. Den handlingsplikt som anges är att anmäla eller annars avslöja. Någon skyldighet att förhindra brottet föreskrivs inte. Underlåten- heten anges såsom underlåtenhet att anmäla eller annars avslöja brott. Att anmäla brottet för polismyndighet är, såsom lagtexten antyder, den åtgärd som i första hand bör komma i fråga. Avslöjande på annat sätt, såsom genom meddelande till den av brottet hotade, är emellertid även tillräckligt för straffrihet (se m.fl., m.m., Zeteo, kommentaren till 23 kap. 6 §). Underlåtenhet att anmäla eller annars avslöja brott är straffbelagd vid de flesta grövre former av brottslighet, bl.a. mord, dråp, våldtäkt, människohandel och könsstympning. ansåg, i samband med att man föreslog att underlåtenhet att anmäla eller avslöja grova sexualbrott skulle straffbeläggas, att underlåtenhet att avslöja brott generellt sett borde vara straffbelagt om brottet har ett straffminimum fäng- else eller däröver (SOU 1996:185 s. 327). Varken äktenskapstvång eller vilseledande till tvångsäktenskaps- resa uppfyller kravet på ett sådant högre minimistraff. Straffskalan för äktenskapstvång sträcker sig emellertid upp till fängelse i högst vilket enligt utredningens mening ändå motiverar ett över- vägande om en kriminalisering av underlåtenhet att avslöja sådant brott. För brottet vilseledande till tvångsäktenskapsresa är däremot maximistraffet fängelse i högst , vilket talar emot att under- låtelse att avslöja ett sådant brott ska kriminaliseras. Brottet äktenskapstvång kräver till sin natur, såväl tid som pla- nering, vilket gör att det i sig kan finnas utrymme för någon som får kännedom om planerna att kontakta polis eller underrätta den ut- satta personen. Problemet är dock ofta att planeringen av ett tvångs- äktenskap hålls hemlig inom en snäv krets av familjemedlemmar som Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? är starkt knutna till varandra. Det är därför tveksamt om ett under- låtelseansvar verkligen skulle leda till att fler tvångsäktenskap för- hindras. När det kan handla om att avslöja t.ex. familjemedlemmar är det också så att skyldighet att avslöja brott bortfaller om det kan innebära fara för den handlande eller annan att avslöja det. Några av de mer allvarliga fallen av äktenskapstvång bör dess- utom falla under bestämmelsen om människohandel i 4 kap. 1 a § . Utredningens förslag om att äktenskapstvång uttryck- ligen ska göras subsidiärt till bestämmelsen om människohandel kan förväntas medföra att sådana brott i viss utsträckning kan komma utredas och lagföras som människohandelsbrott (se avsnitt 5.4.2). För människohandelsbrott gäller redan ett ansvar för underlåtenhet att avslöja sådant brott (4 kap. 10 § ). I detta sammanhang kan också nämnas att det redan finns en anmälnings- och uppgiftsskyldighet för vissa funktionärer (14 kap. 1 § socialtjänstlagen [2001:453]) när barn far illa och att en under- låtenhet kan tänkas föranleda tjänstefelsansvar). Med beaktande av ovanstående resonemang menar utredningen att det inte finns tillräckliga skäl för en kriminalisering av under- låtenhet att anmäla eller annars avslöja äktenskapstvång. Någon sådan kriminalisering föreslås därför inte. 5.4.7Tvång att vara kvar i ett äktenskap eller i en äktenskapsliknande förbindelse bör inte omfattas av den straffrättsliga regleringen om äktenskapstvång Utredningens bedömning: Tvång att vara kvar i ett äktenskap eller en äktenskapsliknande förbindelse bör inte omfattas av den straffrättsliga regleringen om äktenskapstvång. Vid remissbehandlingen av betänkandet SOU 2012:35 föreslog två remissinstanser26 att tvång att vara kvar i ett äktenskap skulle krimi- naliseras. Regeringen gjorde emellertid bedömningen att en krimi- nalisering av sådana gärningar skulle kräva helt andra överväganden 26Somaya kvinno- och tjejjour och Kvinno- och . Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? än vad som var möjligt att göra i det aktuella sammanhanget (prop. 2013/14:208 s. 60). I våra direktiv ingår det att se över detta. Enligt har var och en rätt till äktenskapsskill- nad utan angivande av några skäl. Den enda inskränkning som finns är att det i vissa fall ska löpa en betänketid . Enligt 5 kap. 5 § har en make även rätt till äkten- skapsskillnad utan föregående betänketid om det görs sannolikt att maken har tvingats att ingå äktenskapet eller om maken har ingått äktenskapet . När en dom om äktenskapsskillnad vinner laga kraft är äkten- skapet upplöst. Med ett strikt juridiskt synsätt kan man således säga att alla personer i , som omfattas av svensk jurisdiktion, har rätt att skilja sig. Emellertid är inte enbart det juridiska perspektivet av bety- delse i detta sammanhang. Om parternas äktenskap omfattas av ett informellt normsystem har också detta i praktiken stor betydelse. Det kan handla om förbindelser som ingås genom en religiös eller traditionell ceremoni. Den självklara utgångspunkten för utredningens överväganden är att ingen ska tvingas att stanna kvar i ett äktenskap eller i en äkten- skapsliknande förbindelse. Ändå finns det personer i som upplever att de på olika sätt är tvingade kvar i ett äktenskap eller i ett informellt sådant. Framför allt synes det handla om svårigheter att få ut en ”skilsmässa” från en äktenskapsliknande förbindelse som t.ex. har ingåtts i ett religiöst sammanhang. Den svenska lagstiftningen är tydlig när det gäller det juridiskt giltiga äktenskapet; var och en har en ovillkorlig rätt till skilsmässa. Ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag erkänns inte heller i om det är sannolikt att det har ingåtts under tvång (se 1 kap. 8 a § första stycket 2 lagen [1904:26 s.1] om vissa inter- nationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap). Hur många som här i landet känner sig tvingade att vara kvar i ett äktenskap eller i en äktenskapsliknande förbindelse är omöjligt att svara på. Någon statistik finns, såvitt utredningen känner till, inte att Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Klart är dock att det utgör ett problem för en hel del män- niskor. Frågan om tvång att vara kvar i ett äktenskap eller i en äkten- skapsliknande förbindelse ska kriminaliseras är problematisk. Fram- för allt med hänsyn till vem som i så fall rimligen bör träffas av en sådan straffbestämmelse. De som förfogar över frågan om ett äkten- skap eller om en äktenskapsliknande förbindelse ska bestå är parterna som ingått äktenskapet eller förbindelsen. Det enda rimliga torde därför vara att ett eventuellt straffansvar skulle riktas mot dessa. Tvånget att stanna kvar i äktenskapet utövas dock inte sällan av andra, framför allt av släktingar. Det gör det svårt att avgränsa kretsen av vilka som bör träffas av ett eventuellt straffbud. En ytterligare komplicerande faktor i sammanhanget är den syn på äktenskapet och dess upplösning som finns hos olika trossam- fund. Inom vissa religioner är skilsmässa överhuvudtaget inte tillåtet (t.ex. inom den katolska kyrkan och enligt syrisk-ortodox tradition). De beskrivna komplikationerna medför att möjligheterna att utforma ett straffbud som kan förväntas bli tillräckligt effektivt är mycket begränsade. Det kan inte heller förväntas att lagföring kom- mer att ske i rimlig omfattning. Det är också så att om någon genom misshandel eller annars med våld eller genom hot om brottslig gärning tvingar någon annan att vara kvar i ett äktenskap eller i en äktenskapsliknande förbindelse kan han eller hon dessutom dömas för olaga tvång enligt 4 kap. 4 § . Syftet med en kriminalisering är ytterst att människor ska avhålla sig från det straffsanktionerade beteendet. Den omständigheten att en handling strider mot samhällets värderingar och är allmänt oönskad innebär emellertid inte med automatik att den också ska vara straff- belagd. Kriminalisering är inte det enda och inte alltid det mest effektiva medlet att motverka oönskade beteenden (jfr uttalanden i prop. 1994/95:23 s. 52 f.). Det kan finnas andra åtgärder, bl.a. eko- nomiska sådana som kan vara effektiva i sammanhanget. remissbehandlas betänkandet ”Statens stöd till trossamfund i ett mångreligiöst ” (SOU 2018:18).27 Den ut- redningen har gjort en översyn av statens ekonomiska stöd till trossamfund och föreslår bl.a. att stöd ska kunna dras in om religiösa 27Utredningen är på remiss till . Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? samfund sanktionerar exempelvis tvångsäktenskap eller barnäkten- skap (s. 31–33, s. 332 och s. 339 ff.).28 Att på motsvarande sätt strypa penningtilldelningen till trossamfund som inte medverkar till skils- mässa torde enligt utredningens mening vara ett mer framgångsrikt verktyg för att komma åt problemet än en utvidgad kriminalisering. En fortsatt dialog mellan myndigheter, ideella organisationer och trossamfunden rörande frågor kring normer och värderingar som styr samlevnad och familjebildning samt hur dessa förhåller sig till svensk lagstiftning och mänskliga rättigheter är också viktig. I en dansk rapport där man bl.a. intervjuat företrädare för olika trosinriktningar tycker man sig se en utveckling där inställningen till religiös skilsmässa och kvinnors möjlighet till dessa håller på att för- ändras i en mer tillåtande riktning. Trots att skilsmässa fortfarande beskrivs som skamfyllt och det i vissa fall är näst intill omöjligt att driva igenom för kvinnor upplevs det ändå som att skilsmässor blir allt vanligare, både av personer från ideella organisationer och av per- soner från trossamfund.29 stöd till trossamfund har som huvuduppdrag att fördela statligt stöd åt trossamfund i enlighet med lagen (1999:932) om stöd till trossamfund. Regeringen bestäm- mer vilka trossamfund som kan få statsbidrag. Statsbidrag får lämnas endast till ett trossam- fund som bidrar till att upprätthålla och stärka de grundläggande värderingar som samhället vilar på, och som är stabila och har egen livskraft. 29Liversage, A. & , T. (2010). Parallelle retsopfattelser i . Et kvalitativt studie av privatretlige praksisser bland etniske minoriteter. Rapporten bygger på material från cirka 250kvalitativa intervjuer med personer med etnisk minoritetsbakgrund och personer med relevant yrkesbakgrund, till exempel imamer och andra religiösa auktoriteter. I rapporten tittar författarna framför allt på ingående och avslutande av religiösa äktenskap, som inte är juridiskt bindande, och vilka problem som kan uppstå i förhållande till dessa. 6Effektivare verktyg för att motverka barnäktenskap, tvångsäktenskap och könsstympning utomlands Detta kapitel behandlar de internationella aspekter vilka gör sig sär- skilt gällande vid barnäktenskap, tvångsäktenskap och könsstymp- ning. I denna del ska utredningen enligt direktiven: •analysera och ta ställning till möjligheterna att införa mer effek- tiva verktyg för att förebygga och förhindra att personer med anknytning till tvingas ingå äktenskap eller könsstympas utomlands, såsom omhändertagande, återkallelse och spärr av pass samt utfärdande av reseförbud i skyddande syfte, liksom åtgärder för att framtvinga eller underlätta ett återförande till av den utsatta personen, och •lämna nödvändiga författningsförslag. Direktiven inriktar sig således på äktenskap vilka ingåtts under tvång. Det ska redan här nämnas att utredningen bedömer att även barn- äktenskap vilka inte involverar tvång eller liknande bör omfattas av vårt arbete i denna del. Kapitlet inleds med en redogörelse för de internationella inslag som ofta präglar barnäktenskap, tvångsäktenskap och könsstymp- ning. Därefter går vi igenom ett urval av den lagstiftning m.m. som kan vara av intresse i dessa frågor. Även myndigheternas möjligheter att hjälpa utsatta som förts utomlands behandlas. internationell utblick med sikte på förhållandena i . Avslut- ningsvis presenteras våra överväganden och förslag när det kommer till vilka lagstiftningsåtgärder som kan vidtas. Arbetet mot barnäktenskap, tvångsäktenskap och könsstymp- ning som äger rum utomlands är emellertid inte bara en fråga om hur lagstiftningen ser ut. Enligt direktiven ska vi därför även analysera och ta ställning till hur samverkan mellan berörda aktörer kan ut- vecklas och arbetsmetodiken förbättras när det gäller dessa frågor. Utredningens överväganden i den delen redovisas dock inte här utan tillsammans med våra ställningstaganden avseende myndigheternas samverkan i inhemska ärenden om hedersrelaterat våld och förtryck i kapitel 7. Delar av det som sägs i detta kapitel kan dock tjäna som bakgrund även till övervägandena i nästa kapitel, däribland genom- gången i avsnitt 6.3. 6.2Den internationella dimensionen av barnäktenskap, tvångsäktenskap och könsstympning Ärenden avseende barnäktenskap, tvångsäktenskap och könsstymp- ning har ofta internationella inslag. De personer som sanktionerar och utför handlingar av detta slag kan nämligen finnas både i och utanför landets gränser. Trots att både äktenskapstvång och könsstympning är kriminaliserat i och att något krav på dubbel straffbarhet inte råder förekommer det att barn och unga förs utomlands och där tvingas att gifta sig eller utsätts för könsstymp- ning. Ett flertal svårigheter kan kopplas till detta förhållande, bl.a. har myndigheterna ofta ett begränsat handlingsutrymme i sådana ärenden och bevissvårigheter föreligger ofta vid brott begångna i utlandet. Omfattningen av antalet ärenden rörande brotten äktenskaps- tvång och könsstympning med en internationell dimension är inte känd. Det går t.ex. inte att utläsa hur många av de anmälda fallen av äktenskapstvång och könsstympning som har begåtts utomlands (enligt statistik från Brå anmäldes 70 fall av äktenskapstvång och 27 brott mot lagen [1982:316] med förbud mot könsstympning av kvinnor ). När det gäller brottet vilseledande till tvångs- äktenskapsresa är den internationella dimensionen däremot inbyggd i brottet eftersom det för straffansvar bl.a. krävs att någon förmåtts resa till en annan stat än den där han eller hon bor (enligt Brå an- mäldes 12 fall av vilseledande till tvångsäktenskapsresa ). Att mörkertalet sannolikt är stort när det kommer till dessa brott talar för att det verkliga antalet personer med svensk anknytning som utomlands tvingas att ingå äktenskap eller könsstympas är större än vad anmälningsstatistiken ger anledning att tro. Vid sidan av den kollektiva dimension som kännetecknar heders- relaterat våld och förtryck är det viktigt att se de internationella aspekterna som en tydlig del i förövares hot- och våldsutövande. Enligt i visar dess erfarenheter från den nationella stödtelefonen att närstående kontinuerligt förmedlar hur överträdelser av hedersnormer bestraffas i länder dit familjen har anknytning.