sou · H6B337 · 2018-05-30 00:00:00 — En liten del finansieras med medel från . Genom Dialoga finns ett forskarnätverk och målet är att endast arbeta evi- densbaserat. Enligt planen ska arbete ske även med våldsutövare. Kriscentrum för män i (KCM) KCM har 5,5 heltidstjänster och tar emot alla som bor i . KCM har öppet intag och kräver alltså inte biståndsbeslut. Många män kommer till KCM efter rekommendation från familje- rådgivningen. Vissa män som själva upplever att de har problem ringer direkt till KCM. Det kan röra sig om svårigheter i samband med separation, otrohet m.m. Relationsproblem är ofta en ingång till behandling och männen får uppmuntran för att de ringer och söker hjälp. KCM har telefontid varje förmiddag. Arbetet i landets kommuner del av polisanmälningar och söker då upp de som omfattas och er- bjuder hjälp. Andra hittar KCM via internetsökning. Den största gruppen klienter har svårigheter att kontrollera kän- slor, ilska, aggression och våld. En annan stor grupp är föräldrar och föräldraskapet är en motiverande faktor till att söka hjälp. En mino- ritet av dem som söker sig till KCM är inblandade i rättsprocess. •Pappakurs (COS) För att delta i gruppbehandlingen måste man ha gått i individuella samtal först. Gruppen arbetar med åtta olika teman under 24 till- fällen och har öppet intag. Cirka 10 personer genomgår sådan behandling och gruppen består av 8–9 personer åt gången. För deltagande krävs svenskspråkighet. Modellen bygger på Per Isdals metoder (ATV). Det har påbörjats en utvärdering av verksamheten. Boendet har fyra lägenheter och det krävs ett beslut från socialtjäns- ten om insatsen. Boendet presenteras närmare i kapitlet Boende. Möta pappor/personer med våldsproblematik (MPV) MPV är en motivationsmetod för våldsamma föräldrar som inte själva har sökt hjälp, utan vars barn är föremål för utredning med anledning av orosanmälan. Man använder utredningsskyldigheten för att involvera föräldrarna, som oftast är pappor, och de får t.ex. medverka till riskbedömningen av sig själva. För detta har utveck- larna av MPV tagit fram en egen checklista, eftersom och Arbetet i landets kommuner En säkerhetsplan upprättas också med ett skrift- ligt åtagande för föräldern. Ofta behövs en flora av vidare insatser och personerna kan då hänvisas till exempelvis KCM. Samverkan sker vid behov med polis och åklagare. Cirka 300 medarbetare i och kranskommuner är utbildade i metoden. Samverkan sker mellan barnläkare, socialsekreterare, polis, åklagare och barnpsykologer när barn misstänks ha utsatts för brott. Det sker barnförhör, läkarundersökning, skyddsbedömning, krisstöd, psyko- logbedömning och psykologisk behandling inom ramen för samma verksamhet. Man arbetar systemiskt i samarbete med bl.a. KCM och arbetar med förövare parallellt. Det hålls cirka 20–25 barnförhör . De bokas in efter samråd mellan socialsekreterare, polis/åklagare, barnläkare och psyko- log. Beslut om hämtning till förhör fattas av åklagare och föräldrarna underrättas först efter förhöret. Det sker ingen myndighetsutövning i Barnahus verksamhet. Social- sekreterarna är anställda av Social Resurs centralt. har tillsatt en samordnare för arbete med heder och köns- stympning. för erfarenhetsutbyte och reflektion för erfarenhetsutbyte och reflektion är ett nätverk för yrkesverksamma som arbetar med våld mot närstående i och kranskommunerna. Rikskriscentrum är viktigt för erfarenhetsutbyte och stöd. Verksamheterna använder ATV:s definition av våld och pratar om upplevelseperspektiv. Det omfattar såväl fysiskt våld som makt och kontroll. I kommun finns arbetet mot våld i nära relationer samlat under den sociala resursförvaltningen. Där finns bl.a. Kriscentrum Malmös samtalsmottagning, som vänder sig till personer som lever Arbetet i landets kommuner eller har levt i en destruktiv relation och är boende i . Mottagningen tar emot personer som lever i eller har levt i en rela- tion oavsett sexuell läggning. Kriscentrum Samtalsmottagning är en sammanslagning av tidigare Kriscentrum för män och Kriscentrum för kvinnor. Samtalsmottagningen erbjuder individuell rådgivning, krisbear- betning och behandling för: •Den som utsatts för våld, hot eller kränkningar av närstående. •Den som har utsatt närstående eller annan person för våld, hot eller kränkningar. •Den som lever eller har levt i förhållande med allvarliga konflikter. •Barn som har upplevt våld. •Barn som lever eller har levt i en konfliktfylld familjesituation. Samtalsmottagningen kräver av alla nya klienter som söker hjälp för eget våldsbeteende att de ska lämna kontaktuppgifter till aktuell och före detta partners, för att mottagningen ska kunna ta kontakt med dessa. Den hjälpsökande får underteckna ett samtycke till att en sådan kontakt tas. Behandlarna arbetar med både våldsutövare och våldsutsatta, men inte personer i samma relation. Detta är viktigt för att hålla perspektiven levande åt båda håll. I början av varje behandling sker en kartläggning utifrån ett fråge- formulär, för att undersöka hur våldet har sett ut, vem det har riktats mot etc. Under den sociala resursförvaltningen ligger också resursteam för hedersrelaterat våld samt skyddade boenden. Koncept , som presenteras under kapitlet om myndighetsöverskridande sam- arbeten, finns också här. Arbetet i landets kommuner i driver verksamheten Familje- huset, som är behandlingsenheten inom familjeavdelningen. Där ar- betar 17 behandlare och en ärendehandledare med insatser till fam- iljer med utgångspunkt i barnen, bland annat om det förekommer våld i familjen. Ärendena börjar med en anmälan eller ansökan och Familjehuset kommer in efter att det fattats ett beslut om insats. Det finns även stödgrupper, som är öppna insatser. Familjehuset er- bjuder, utöver insatser till barn, behandling till våldsutövare. In- satsen bygger på Per Isdals program ”Ickevåldsgrupp för män” men erbjuds som individuell kontakt. Insatsen kan även erbjudas kvinnor som utövar våld i nära relation eller föräldrapar där båda är utövare av våld mot varandra. Familjehuset arbetar utifrån de mål som utredningen och familjen har kommit fram till. Insatsens mål är alltid främst att det skall bli en förändring för barnen. Man träffar utövaren av våld en gång , och då används materialet från ”Ickevåldsgrupp för män” av Per Isdal. Insatsen följs upp minst av socialsekreterare. Utifrån utredningens/familjens mål erbjuds insatser för barnen och den utsatte föräldern, och man kan också erbjuda insatser för att förbättra samarbetet i föräldraskapet. Familjehuset kan också erbju- da stödgruppsverksamheten ”Kids club” för barn och mammor. Detta är en öppen verksamhet (ingen insats). När det inkommit en anmälan där det föreligger stor risk för att barnen åter ska utsättas för våld eller övergrepp av den ene föräldern (eller drabbas av föräldrarnas konflikter) försöker familjeavdel- ningen att jobba utifrån modellen Signs of Safety. Det kan handla om våld och övergrepp gentemot barnet, eller att barnet får bevittna våld. När en sådan anmälan kommer in och inte leder att en förälder anhålls, träffar föräldrarna (var för sig eller tillsammans beroende på situation). I det mötet tar man upp innehållet i orosanmälan och bedömningen från social- Arbetet i landets kommuner tjänsten att barnet för tillfället inte ska finnas i denna miljö/situa- tion. Man uppmanar föräldrarna att omgående kalla in tre till fem personer i sitt nätverk som kan agera för barnets säkerhet och stöd till föräldrarna. Kan och vill inte föräldrarna samla ett nätverk så blir tydliga med att deras alternativ till detta är placering av barnet. När föräldrarna lyckats samla tillräckligt många (vilket bedöms av socialsekreteraren) möts man, och föräldrarna går med på att sekretessen i denna konstellation bryts. Frågan till föräldrarna och nätverket blir hur de kan skydda barnet från att vara tillsammans/ha kontakt/påverkan med den förälder som utsatt barnet. Om föräldrar och nätverk vill förminska eller inte tro att saker sker igen utan tycker att familjen kan fortsätta bo tillsammans utan att något görs, blir svar att de då får gå in och ta ansvar för barnets säkerhet genom att placera barnet i en annan miljö (jourhem). Målet är dock alltid att skapa ett samtalsklimat som gynnar samarbete med föräldrar och nätverk där nätverket och föräldrarna är beredda att ta ansvar och agera för barnets trygghet. Tillsammans görs en säkerhetsplan som alla är överens om och som visar att barnet är säkert. Den måste vara konkret ut- formad och beskriver detaljerat vilka regler som skall gälla i hemmet för att barnet och andra skall veta att det är säkert. Reglerna utarbetas tillsammans med familj och nätverk. Även barnen (bero- ende på ålder) får planen förklarad för sig och hur och vem de vänder sig till vid eventuell oro. Även om en förälder blir anhållen hålls sådana nätverksmöten, där man planerar vad som skall ske när/om personen släpps. har de inblandade då lite mer tid på sig att samla nätverket åtminstone . Annars hålls mötet , för att bedöma om barnet kan komma hem efter mötet med föräldrar och nätverk. 8.4Exempel från besök i kommuner som efterfrågar mer stöd och ledning Under utredningsarbetet har utredningen besökt flera kommuner vars tjänstemän uttrycker en önskan att arbeta med våldsutövare, men som pga. sin storlek och ekonomiska förutsättningar inte har möjlighet att på egen hand bedriva ett sådant arbete fullt ut. Arbetet i landets kommuner har tolkat socialtjänstlagen så att kommunen har ett ansvar för insatser till våldsutövare. har en behandlingsenhet för våld i nära relation med sex behandlare, varav tre i huvudsak arbetar direkt mot våldsutsatta med exempelvis till- fälligt boende för våldsutsatta med barn. De tre övriga arbetar med behandlingsarbete riktat mot våldsutsatta vuxna, våldsutövande vuxna samt barn som upplevt våld i sina familjer. Det finns inte så stor erfarenhet av behandling till våldsutövare eftersom det har funnits få sådana ärenden. har fler ärenden kommit in i anslutning till utredningar med anledning av orosanmälningar för barn. Ärendena ökar också när socialsekrete- rarna upptäcker att det går att hänvisa våldsutövare till behandling. Ett fåtal ärenden kommer in med anledning av att en person ser ett eget behov av behandling för våldsproblematik. Det finns inget sär- skilt samarbete med polisen när det gäller våldsutövare. infördes krav på biståndsbeslut för behandling och ärendena när det gäller våldsutövare minskade då. Behandlingen utgår från ATV som grundteori, men enheten är inte en ”ATV-enhet”. Ingången till behandlingen är en kartläggning av våldet, en individuell behandlingsplan. Det saknas statistik på behandlingslängd som är uppdelad mellan våldsutsatta och våldsutövare. Det finns inget metodstöd för arbetet med våldsutövare, vilket efterfrågas. gick behandlare i hand- ledning genom ATV men det sker inte längre. går hela gruppen i gemensam ärendehandledning. När det gäller metoder för arbete med våldsutövare önskar enheten att det fortsätter utvecklas. brottas med frågan hur de som verkligen behöver stöd och hjälp ska kunna nås på ett effektivt sätt. Det finns få barn i behandlingsverksamheten trots många orosanmälningar. Det är ovanligt att våldsutövare som använt mycket grovt våld söker hjälp från behandlingsenheten. Det är viktigt att se olika typer av vålds- utövare. som helhet önskar mer kompetens när det gäller ärenden som innehåller hedersproblematik. Arbetet i landets kommuner Det finns två behandlare som arbetar med våld på familjeenheten i . Det som kan erbjudas är enskilda samtal. När behandling kommer igång rör det sig ofta långa insatser. Insatserna som bedrivs har en familjeterapeutisk inriktning och fokuserar på konsekvenser av våld. Det arbete som bedrivs har ingen tydlig metodologisk utgångspunkt. Ett bra komplement till den familjeterapeutiska behandlingen som finns i och är programmet Repuls. Kommunen upplever stora problem med att nå gruppen vålds- utövare. Det är svårt att inleda behandling eftersom det numera enligt riktlinjer från krävs biståndsbeslut för alla in- satser som inte är ren service. Erfarenheten bland kommunens behandlare säger att tre till fem samtal utan biståndsbeslut kan hjälpa till att skapa motivation för att våldsutövare ska ta emot hjälp. har en mottagningsenhet och de utredare som arbetar med våld skulle behöva finnas där för att fånga upp de som utövar våld för att slussa in dem i behandling. anser sig inte nå våldsutövare i tillräcklig ut- sträckning, utan det är främst de våldsutsatta som söker stöd och hjälp i kommunen. fanns Kriscentrum dit män och kvinnor kunde ringa om de upplevde problem i sin parrelation. finns i stället familjefridsteamet som är en del av behandlingsenheten. Verksamheten riktar sig till barn och ungdomar samt erbjuder föräldrastödjande samtal. Förhoppningen är att före- komst av våld ska uppmärksammas eftersom merparten av våldet sker inom familjer där det ofta finns barn. Det finns möjlighet för våldsutsatta och våldsutövare att få 3–5 stödsamtal utan bistånds- beslut. var det få som tog kontakt med anledning av egen våldsproblematik, med efter att det blivit känt att det finns möjlighet till servicesamtal har tillströmningen ökat. Kommunen har ingen gruppbehandling utan enbart individuella samtal. upplever ett problem med att det i högre utsträck- ning döms till gemensam vårdnad trots att socialnämnden har före- slagit ensam vårdnad med hänsyn till förekomsten av våld. Arbetet i landets kommuner har skapat en enhetsöverskridande kompetensgrupp. En samordnare arbetar på heltid med ett övergripande ansvar att utbilda om våld, implementera redan beslutade definitioner om vad våld är samt stödja och bistå verksamheterna med att tillämpa lagrum, förskrifter och råd utifrån nationell och regional handbok om våld och att utarbeta riktlinjer och rutiner inom verksamheten m.m. Det är obligatoriskt att gå igenom NCK:s webbkurs i kommunen. 9 Hälso- och sjukvården har 20 landsting och regioner som ansvarar för och organi- serar hälso- och sjukvård. Hälso- och sjukvårdens verksamhet reg- leras i bl.a. hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) och genom Social- styrelsens föreskrifter och allmänna råd. Med hälso- och sjukvård avses i hälso- och sjukvårdslagen åtgärder för att medicinskt före- bygga, utreda och behandla sjukdomar och skador (2 kap. 1 § 1 p). Hälso- och sjukvården bedriver alltså vård och behandling utifrån medicinska diagnoser, vilket medför att problem kopplade till våld som inte har samband med någon särskild diagnos ofta faller utanför det som vårdgivare uppfattar som sitt ansvar. är hälso- och sjukvården en del av det allmänna som har en stor kontaktyta med människor och skulle kunna spela en stor roll även för att fånga upp våld mot närstående. I dödsfallsutredningar avseende 2016–2017 framkom t.ex. att någon eller båda föräldrarna i respektive avlidet barns familjer hade haft kontakt med hälso- och sjukvården på grund av somatisk ohälsa före gärningen. I flera fall hade en av föräld- rarna kontakt med primärvården och/eller vuxenpsykiatrin på grund av psykisk ohälsa och/eller risk- eller missbruk 12 månader före gärningen. I de utredda fallen avseende vuxna hade 20 av de 21 brotts- offren haft kontakt med hälso- och sjukvården de senaste 12 måna- derna före gärningen. Räknar man in före gärningen hade hälso- och sjukvården haft kontakt med samtliga brottsoffer. I över hälften av fallen hade två till sex verksamheter i vården varit involverade. De verksamheter som oftast varit involve- rade var vårdcentralen och olika verksamheter inom vuxenpsykia- trin. Av de manliga gärningspersonerna hade flera haft kontakt med hälso- och sjukvården före gärningen med an- ledning av psykisk ohälsa eller missbruksproblem. Berörda verksam- heter var psykiatriska mottagningar men också missbruks- och beroendevården och vårdcentralen. Flera män hade sökt hjälp på eget initiativ. Vid kontakten hade hälso- och sjukvården gjort en suicid- riskbedömning, enligt de journaler som funnits tillgängliga. Däre- mot hade inte några frågor ställts för att bedöma risken för att männen skulle utöva våld. De män som inte redan hade en pågående kontakt med vården hade inte heller fångats upp utan hade avvisats, hänvisats vidare eller uppmanats att återkomma. En tänkbar orsak till att risken för våldsutövande inte uppmärksammades kan enligt rapporten vara att upptäckt och behandling av våldsutövande inte ses som ett ansvar för hälso- och sjukvården. I stället kan det uppfattas som ett ansvar enbart för kriminalvården, eller för om personen inte är frihetsberövad. Detta kan i sin tur bero på att hälso- och sjukvårdens ansvar att upptäcka, förebygga och behandla vålds- utövande inte tydligt framgår i lagstiftningen. Eftersom vålds- utövande i sig inte är en sjukdom och inte heller primärt leder till skador för våldsutövaren kan det uppfattas som att våldsutövande inte är vårdens ansvar.1 9.2Gränsdragningen mellan hälso- och sjukvård och socialtjänst Kommunen har enligt 2 kap. 1 § socialtjänstlagen ansvar för social- tjänsten inom sitt område och har det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Vidare har ett generellt ansvar för stödinsatser till berörda kommuninvånare. I förarbetena till lagen betonas att kom- munernas yttersta ansvar för de som vistas i kommunen inte ska omfatta insatser som åligger någon annan huvudman. ansvar regleras i hälso- och sjukvårdslagen. Med hälso- och sjukvård avses enligt 2 kap. 1 § åtgärder för att medicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador. Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika villkor för 1Socialstyrelsen (2018) Dödsfallsutredningar –2017 – utredningar av barn och vuxna som avlidit med anledning av brott. hela befolkningen och man ska arbeta för att förebygga ohälsa (3 kap. 1 och 2 §§). I hälso- och sjukvårdslagen regleras även kommunens ansvar för vård till vissa personer. Vilken hälso- och sjukvård som en kommun ska respektive får bedriva är framgår av 12 kap. hälso- och sjukvårds- lagen. Enligt 12 kap. 1 § ska kommunen erbjuda hälso- och sjukvård åt den som efter beslut av kommunen bor i en särskild boendeform för äldre eller åt funktionshindrade som deltar i daglig verksamhet. Enligt 12 kap. 2 § får kommunen erbjuda den som vistas i kommu- nen hemsjukvård. Av lagtext och förarbeten till hälso- och sjuk- vårdslagen framgår att kommunens ansvar inte omfattar sådan hälso- och sjukvård som meddelas av läkare, som alltid är ett ansvar för . Av den grundläggande bestämmelsen om kommunernas och landstingens allmänna kompetens i kommunallagen framgår att det inte är möjligt för en kommun eller ett landsting att ta hand om sådana uppgifter som enbart ska handhas av staten, en annan kom- mun, ett annat landsting eller någon annan. Sådan hälso- och sjuk- vård som enbart ska ha hand om kan därmed inte kom- munen ansvara för och den kan inte heller delegeras över huvud- mannaskapsgränsen eller avtalas om.2 9.2.2Psykologisk och psykosocial behandling På området insatser och behandling till våldsutövare är gränsdrag- ningen mellan kommun och landsting främst av intresse när det gäller psykologisk och psykosocial behandling. Eftersom området behand- ling till våldsutövare inte har utretts när det gäller bl.a. ansvarsfrågor, gör utredningen en jämförelse med vad som har skri- vits om missbruks- och beroendevården i detta avseende. Benämningen psykologisk och psykosocial behandling utgår från klassifikationen av vårdåtgärder (KVÅ) i hälsodata- register. Psykologisk behandling fokuserar på intrapsykiska processer, medan psykosocial behandling fokuserar mer på den sociala situa- tionen och sammanhanget. Psykosocial behandling kan också inne- fatta åtgärder som exempelvis information, rådgivning, hänvisning 2RÅ 1997 ref. 9. och kontakter med närstående.3 för i hänvisade riktlinjer ett resonemang om distinktionen mellan psykologisk och psykosocial behandling, men avstår från att klargöra vilka åtgärder som hör till respektive kategori. Inte heller tydliggörs vad som är att betrakta som en insats enligt hälso- och sjukvårdslagen eller en insats enligt socialtjänstlagen. I propositionen God kvalitet och ökad tillgänglighet inom miss- bruks- och beroendevården4 resonerar regeringen kring ansvaret för olika former av behandling när det gäller beroendevård. Kommuner och landsting har olika formella möjligheter att erbjuda behandling, men båda huvudmännen kan enligt lagstiftningen erbjuda psyko- social behandling. Kommunens hälso- och sjukvårdsansvar enligt hälso- och sjukvårdslagen omfattar dock inte vård som meddelas av läkare, exempelvis läkemedelsbehandling och andra av läkare ledda utrednings- och behandlingsinsatser. Psykosocial behandling kan enligt regeringen ges av både och hälso- och sjuk- vården, även om det främst är som tillhandahåller denna typ av behandling. Det kan sannolikt vara svårt för social- tjänstenatt i praktiken skilja mellan psykosocial behandling och det psykosociala stöd som erbjuder. Det är därför viktigt att även fortsättningsvis kan tillhandahålla psyko- social behandling. Den kan innehålla återfallsprevention, men även kombineras med sociala stödinsatser i form av sysselsättning, bo- endestöd och ett långsiktigt motivationsarbete för att upprätthålla en förändrad livsstil. Hälso- och sjukvården tillhandahåller behandling och stödinsatser för riskbruk, missbruk- och bero- ende, vilka kan ges i form av specialiserad beroendevård och i form av tidiga insatser bl.a. inom primärvården. Hälso- och sjukvården har breda kontaktytor gentemot befolkningen, och har därför stora möjligheter att identifiera riskbruk, missbruk och beroende. Även hälso- och sjukvården ska därför kunna erbjuda psykosociala be- handlingsinsatser inom ramen för behandlingen av missbruk och beroende. För att medicinsk behandling ska bli effektiv behöver den ofta kombineras med psykosociala behandlingsinsatser, vilket talar för att denna samlade kompetens bör finnas inom hälso- och sjuk- vården. 3Socialstyrelsen (2015) Nationella riktlinjer för vård och stöd vid missbruk och beroende – Stöd för styrning och ledning. 2012/13:77. 2010 trädde en lagändring i kraft som innebär att landsting och kommun tillsammans ska upprätta en individuell plan när den en- skilde har behov av insatser från både och hälso- och sjukvården. Enligt 2 kap. 7 § socialtjänstlagen och 16 kap. 4 § hälso- och sjukvårdslagen ska och kommunen tillsammans upprätta en individuell plan, en s.k. SIP, när någon behöver både hälso- och sjukvård och stöd från . I en SIP ska ingå vilka insatser som behövs, vilka insatser kommunen eller ska svara för, vilka åtgärder som vidtas av någon annan än eller kommunen och vem av kommunen eller som ska ha det övergripande ansvaret för planen. och kommunen är skyldiga att upprätta en SIP när de bedömer att det behövs. Skyldig- heten att göra det är enligt förarbetena till bestämmelserna så långt- gående att den som begär det i regel ska få en SIP. Planen ska när det är möjligt upprättas i samråd med den enskilde. Närstående ska ges möjlighet att delta i arbetet om det är lämpligt och den enskilde inte motsätter sig det. Om den enskilde är minderårig ska vårdnadshavare ges möjlighet att delta i såväl planering som möten. Om den enskilde samtycker till det, kan andra aktörer än den enskilde, t.ex. represen- tanter för verksamheter inom kommunen, kallas till ett . Det är oklart i vilken utsträckning SIP används i arbetet med våld i nära relationer och hur väl den fungerar. gjorde inom ramen för sina dödsfallsutredningar en informationssökning , och fann då inte några uppföljningar eller utvär- deringar av SIP i arbetet med våld i nära relationer. Dock framgår av sökningen att av kommunerna har en rutin om att er- bjuda våldsutsatta en samordnad individuell plan. I vissa kommuners och landstings lokala riktlinjer för våld i nära relationer nämns SIP när det finns behov av hälso- och sjukvårds- och socialtjänstinsatser för våldsutsatta.