sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — Utredaren redovisade sina överväganden och förslag i departementspromemorian Nya ungdomspåföljder.171 I promemorian föreslog utredaren att två nya ungdomspåföljder skulle införas: ungdomstillsyn och ungdomsövervakning. Utredaren konstaterade – i linje med vad hade uttalat – att behovet av fler ungdomspåföljder kvarstod och att detta gällde trots att övergripande förslag inte hade genomförts och att förhållandena i vissa avseenden hade förändrats sedan På- följdsutredningen hade gjorde sina överväganden. Förslagen i pro- memorian om nya ungdomspåföljder grundade sig på Påföljdsutred- ningens förslag även om vissa justeringar i förslagen hade gjorts för att påföljderna skulle passa in i det nuvarande påföljdssystemet och med hänsyn till synpunkter som hade lämnats av remissinstanserna.172 Den föreslagna påföljden ungdomstillsyn motsvarade huvudsakli- gen förslag om kontaktskyldighet för unga. Vissa justeringar hade dock gjorts av påföljdens innehåll. Sammantaget ska momenten omfatta fördelat på två till- fällen. Påföljden ska kunna dömas ut i minst en månad och högst . Den ska väljas när det saknas förutsättningar för ungdoms- 172Ds 2017:25 s. 61–82. vård, ungdomstjänst eller ungdomsvård och ungdomstjänst. Ung- domstillsyn ska sett till stränghet motsvara påföljden ungdomstjänst. Det innebär, enligt motiveringen i departementspromemorian, att domstolen ska kunna välja ungdomstillsyn som påföljd om det är fråga om brottslighet med straffmätningsvärden mellan 60 dagsböter och sex månaders fängelse. Ungdomstillsyn ska, på samma sätt som ung- domstjänst, även kunna användas som förstärkningspåföljd till ung- domsvård. i den unges hemkommun ska vara huvud- man för påföljden. Promemorians förslag om ungdomstillsyn innebär att påföljden inte alltid ska innefatta en motsvarighet till vårdin- satsen särskilt kvalificerad kontaktperson enligt socialtjänstlagstift- ningen. I stället ska, enligt förslaget i promemorian, en stödperson utses för den unge. Stödpersonen ska ha en stödjande och överva- kande funktion och ha regelbundna möten och kontakt med den unge. Dessutom ska den unge alltid delta i s.k. särskilt anordnad verksamhet, i gränssättande och vägledande syfte. I praktiken rör det sig ofta om särskilt framtagna program som den unge deltar i och där han eller hon får möjlighet att reflektera över brott och livsval.173 Ungdomsövervakning ska enligt förslaget i departementsprome- tillämpas i de situationer där varken ungdomsvård, ungdoms- tjänst eller ungdomstillsyn är en tillräckligt ingripande påföljd. Ut- redaren uttalade följande i fråga om tillämpningsområdet:174 I enlighet med förslag bör ungdomsövervakning således väljas främst när det är fråga om brottslighet med straffmät- ningsvärden som överstiger men inte uppgår till och vid återfall i allvarlig brottslighet som då kan ha ett straffmätningsvärde som något understiger . Till skillnad från utredningens för- slag bör även brottslighetens art kunna vägas in vid bedömningen, i lik- het med vad som gäller för ungdomsvård och sluten ungdomsvård. Som framhållits […] har dock art en mer begränsad betydelse vid påföljds- bestämningen för unga lagöverträdare än när det är fråga om vuxna lag- överträdare. Det innebär att påföljden i första hand är avsedd att tillämpas för fall som med den nuvarande ordningen antingen föranleder en frivårdspå- följd inom eller en inte alltför lång sluten ungdomsvård. Påföljden ska också kunna tillämpas i de situationer där det döms till ungdomstjänst eller ungdomsvård trots att det utgör ett tveksamt påföljdsval, t.ex. med hänsyn till att det är fråga om en återfallssituation som fordrar en upptrappad reaktion. 173Ds 2017:25 s. 83–98. 174Ds 2017:25 s. 100. Sammanfattningsvis bör utgångspunkten för valet av ungdomsöver- vakning vara att brottslighetens straffvärde, art eller den unges tidigare brottslighet påkallar en ingripande påföljd men ingen av de andra icke frihetsberövande ungdomspåföljderna är tillräckligt ingripande. Ungdomsövervakning ska pågå under lägst och högst , beroende på brottets allvar. Påföljden ska innefatta tydliga in- skränkningar i den unges rörelsefrihet, som utgångspunkt i form av vad som i förslaget kallas ”helghemarrest”. Efterlevnaden ska kon- trolleras med elektroniska hjälpmedel. Påföljden innebär också en skyl- dighet för den unge att hålla regelbunden kontakt med en koordinator. Vidare ska den unge delta i en inledande verkställighetsplanering omfattande . Planeringen ska utgöra en omfattande och all- sidig kartläggning av den unges förhållanden och ligga till grund för en individuellt utformad verkställighetsplan, som den unge är skyl- dig att följa. ska vara huvudman för på- följden. Departementspromemorians förslag om ungdomsövervak- ning skiljer sig från förslaget i betänkande på så sätt att de rörelsebegränsade momenten alltid ska vara förenade med elektronisk övervakning och att påföljden ska innefatta ett obli- gatoriskt drogförbud endast om det i det enskilda fallet anses be- hövas.175 Promemorian har remissbehandlats. Av remissvaren framgår att det finns ett starkt stöd för att införa ytterligare ungdomspåföljder, även om vissa remissinstanser har ifrågasatt om det finns ett tillräckligt stort behov av ungdomstillsyn för att införandet av en sådan påföljd ska vara motiverat. 175Ds 2017:25 s. 99–125. 4 Det nuvarande systemet Den historiska utvecklingen av påföljdssystemet i allmänhet och den del av systemet som gäller unga lagöverträdare i synnerhet samt vissa andra bestämmelser om unga lagöverträdare har beskrivits i avsnitt 3. I detta avsnitt ska, som en bakgrund till utredningens överväganden och förslag, en översiktlig bild ges av hur det nuvarande systemet ser ut. I avsnitt 4.2 beskrivs påföljdssystemets struktur och var de sär- skilda bestämmelserna om unga lagöverträdare kommer in i bilden.1 I avsnitt 4.3 följer sedan en kortfattad beskrivning av gällande bestäm- melser om handläggningen av mål mot unga som åtalas eller misstänks för brott. I och med påföljdsreform2 skapades förutsättningar för att se på bestämmelserna om påföljdsbestämning som ett sammanhållet sy- stem med viss struktur. Det hade funnits bestämmelser om de olika på- följderna och deras innehåll tidigare men hur påföljdsbestämningen skulle gå till hade varit mycket summariskt reglerat i lag, som det visserligen hade funnits en enhetlig domstolspraxis i flera 1För en mer utförligt beskrivning av påföljdssystemets grunder, se och , Straffrättens påföljdslära, 5 uppl., 2017. En detaljerad beskrivning av påföljdsbestämmel- serna och deras systematik finns också i och , Att bestämma påföljd för brott, 3 uppl., 2016. 2Se avsnitt 3.5. Även om en rad olika ändringar3 har gjorts i påföljdsbestäm- melserna sedan 1989 års reform har påföljdssystemet i allt väsentligt behållit sin struktur sedan dess.4 I 1 kap. 3–6 §§ finns grundläggande bestämmelser av relevans för påföljdsbestämningen. Påföljd för brott definieras där som böter och fängelse (vilka är de enda påföljder som benämns straff) samt (de övriga påföljderna) villkorlig dom, skyddstillsyn och överlämnande till särskild vård (3 §). Vidare anges att de övriga påföljderna får användas trots att de inte är nämnda i bestämmelserna om de sär- skilda brotten (4 §). Beträffande rangordningen mellan påföljderna anges att fängelse är att anse som ett svårare straff än böter (5 § första stycket). Slutligen anges att det inte får dömas till påföljd för brott som begåtts av någon som inte fyllt (6 §). De centrala bestämmelserna om påföljdsbestämning finns i 29 och 30 kap. , som enligt kapitelrubrikerna handlar om ”straff- mätning och påföljdseftergift” respektive ”val av påföljd”. Mellan dessa båda kapitel finns ett intimt samband, bl.a. genom uttryckliga eller underförstådda hänvisningar i 30 kap. till bestämmelser i 29 kap. Utöver de två centrala kapitlen med bestämmelser om påföljds- bestämning måste rätten vid påföljdsbestämningen beakta lagstif- tarens syn på den aktuella brottstypens svårhet genom den straff- skala som angetts i straffstadgandet (i eller i special- straffrättslig lagstiftning). Systematiken bygger på att rätten, som ett inledande moment av påföljdsbestämningen, gör en uppskattning av brottets svårhet (eller allvar). Vidare har rätten att beakta bestäm- melserna om de olika påföljdernas tillämpningsområden och innehåll (och därmed deras stränghet). 4.2.2Något om de påföljder som kan tillämpas på både vuxna och unga lagöverträdare Allmänt om regleringen i I 25 kap. finns bestämmelser om böter. Bestämmelser om fängelse, villkorlig dom och skyddstillsyn finns i 26, 27 respek- tive 28 kap. . Överlämnandepåföljder som inte är avsedda 3Se avsnitt 3.6–3.14. 4Framställningen är delvis inspirerad av , ”Påföljdsbestämningens struktur” i SvJT 1992 s. 257, som också har publicerats i , Straffrättsideologiska fragment, 1992 samt och , Straffrättens påföljdslära, 5 uppl., 2017 s. 101–164. särskilt för unga lagöverträdare regleras i 31 kap. medan de särskilda ungdomspåföljderna regleras i 32 kap. Den närmast följande fram- ställningen baseras på bestämmelser i de angivna res- pektive kapitlen och intilliggande författningar. Böter kan dömas ut i olika former, nämligen dagsböter, penning- böter eller normerade böter. I relation till övriga påföljder i systemet är böter den lindrigaste påföljden. Om det inte finns en viss bötesform föreskriven för brottet ska bötesstraffet enligt en huvudregel dömas ut som dagsböter. Antalet kan bestämmas till lägst 30 och högst 150 eller – när det är fråga om ett gemensamt straff för flera brott – högst 200. Den tilltalades eko- nomiska förhållanden bestämmer dagsbotens storlek. Dagsbotens storlek får jämkas om det finns särskilda skäl till detta. Fängelse, som är lagens strängaste påföljd, döms ut eller på livstid. Fängelse får inte understiga och inte överstiga . Om fängelse än och på livstid är föreskrivet för brottet eller om fängelse används som gemensamt straff för flera brott eller efter att den tilltalade återfallit i grov brotts- lighet kan det dock finnas förutsättningar för att bestämma ett fängelsestraff till högst . Fängelsestraff verkställs i en kriminalvårdsanstalt eller genom in- tensivövervakning med elektronisk kontroll (s.k. fotboja). Normalt friges den dömde villkorligt efter att ha avtjänat två tred- jedelar av strafftiden. Efter den villkorliga frigivningen följer en prövo- tid . En tilltalad kan dömas till villkorlig dom för ett brott för vilket på- följden inte bedöms kunna stanna vid böter. Villkorlig dom är en lindrigare påföljd än fängelse. Den villkorliga domen kan förenas med högst 200 dagsböter, oavsett om det för brottet är föreskrivet böter eller inte. En villkorlig dom kan också förenas med en före- skrift om samhällstjänst på lägst 40 och högst , om den till- talade samtycker till det. I sådana fall ska rätten ange hur långt fäng- elsestraff som skulle ha dömts ut om fängelse i stället hade valts som påföljd (ett s.k. alternativstraff). Den som döms till villkorlig dom är underkastad en prövotid . Skyddstillsyn får dömas ut för brott för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter men är liksom villkorlig dom att anse som en lindrigare påföljd än fängelse. Även skyddstillsyn kan förenas med högst 200 dagsböter eller med föreskrift om samhällstjänst i lägst 40 och högst , om den tilltalade samtycker till det. Vid före- skrift om samhällstjänst ska rätten, liksom vid villkorlig dom med föreskrift om samhällstjänst, i domslutet ange hur långt fängelse- straff som skulle ha dömts ut om fängelse i stället hade valts som på- följd (det s.k. alternativstraffet). En dom på skyddstillsyn kan även förenas med s.k. kontraktsvård. Också i detta fall krävs att den till- talade samtycker och domstolen ska i normalfallet ange ett alterna- tivt fängelsestraff. Domstolen kan även förena skyddstillsyn med andra föreskrifter om exempelvis missbruksvård och psykiatrisk vård. Skyddstillsyn kan också förenas med fängelse i lägst och högst . Rätten får i dessa senare fall inte döma till böter eller meddela föreskrift om samhällstjänst. Skyddstillsyn pågår under en prövotid och är förenad med övervakning, som utgångspunkt . Överlämnande till särskild vård Överlämnande till särskild vård förekommer i olika former. Vi kom- mer att behandla de särskilda vårdpåföljder som gäller unga lagöverträ- dare i avsnitt 4.2.6 nedan. Här ska först något sägas om de allmänna vårdpåföljder som är tillämpliga på såväl vuxna som unga lagöverträ- dare. Om den som har begått brott kan bli föremål för vård enligt lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM) får domstolen överlämna åt att föranstalta om behövlig vård. Vården bedrivs i särskilda s.k. LVM-hem. Är den tilltalade redan intagen vid ett sådant hem överlämnar rätten i stället åt den som förestår hem- met att föranstalta om sådan vård. Om det i straffskalan för brottet ingår strängare straff än fängelse får överlämnande ske endast om det föreligger särskilda skäl. Om den som har begått ett brott, för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter, lider av en allvarlig psykisk störning, får rätt- en överlämna den tilltalade till rättspsykiatrisk vård, om det med hän- syn till hans eller hennes psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat med vård på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård som är förenad med frihetsberövande eller annat tvång. Om brottet har begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning får rätten besluta om särskild utskrivningsprövning, om det till följd av den psykiska störningen finns risk att han eller hon återfaller i brottslighet av allvarligt slag. Domstolen får i samband med över- lämnande till rättspsykiatrisk vård döma även till annan påföljd, dock inte fängelse eller överlämnande till annan särskild vård, om det med hänsyn till den tilltalades tidigare brottslighet eller av andra särskilda skäl är påkallat. 4.2.3Straffvärdet som utgångspunkt för påföljdsbestämningen Vid påföljdsbestämningen har rätten att utgå från brottets eller brotts- lighetens straffvärde. Vilka faktorer som ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet beskrivs i 29 kap. 1 § andra stycket : Vid bedömningen av straffvärdet ska beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Det ska särskilt beaktas om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på nå- gons liv eller hälsa eller trygghet till person. Av den citerade lagtexten framgår att en princip om relativ propor- tionalitet gäller, dvs. att påföljdens stränghet ska stå i proportion till brottets svårhet. Ett brott som medför mer skada, kränkning eller fara ska, allt annat lika, leda till ett strängare straff än ett brott som medför mindre skada, kränkning eller fara. Vidare framgår av lagtex- ten att straffvärdet ökar i takt med gärningspersonens högre grad av uppsåt eller oaktsamhet i förhållande till de omständigheter eller kon- sekvenser som utgör brottet. Ju mindre gärningspersonen insåg i fråga om gärningens omständigheter eller följder, för gärningen, desto lägre är hans eller hennes klandervärdhet och därmed också straffvärdet. Redan av denna grundläggande bestämmelse om straffvärde framgår alltså att en tilltalad som haft mindre förmåga att inse konsekvenserna av sitt handlande förtjänar – och ska få – ett lindrigare straff än den som haft större sådan förmåga. Det sagda skulle sammantaget kunna beskrivas så att straffvärdebedömningen består av två huvudsakliga faktorer: –en faktor som handlar om den skada, kränkning eller fara som brottet inneburit och –en faktor som handlar om gärningspersonens grad av uppsåt eller oaktsamhet, inklusive förmåga att inse brottets omständigheter och konsekvenser. I 29 kap. 2 och 3 §§ finns bestämmelser om försvårande omständigheter som, vid sidan av vad som gäller för varje särskild brottstyp, ska beaktas särskilt respektive förmildrande omständigheter som, vid sidan av vad som är föreskrivet för vissa fall, ska beaktas särskilt. För att principen om relativ proportionalitet ska kunna tillämpas i praktiken måste rätten kunna rangordna faktiska och tänkbara kon- kreta brott i förhållande till varandra, dvs. avgöra deras inbördes svår- hetsordning. Straffvärdet syftar, som vi har sett, till att spegla brottets eller brotts- lighetens svårhet eller allvar. Gränsen för vilka faktorer som är rele- vanta vid straffvärdebedömningen och vilka faktorer som beaktas i ”senare led” av påföljdsbestämningen är dock inte given. Det blir sär- skilt tydligt om man uppmärksammar att påföljdsbestämningens struk- tur är konstruerad i syfte att skapa bättre förutsättningar för rationellt motiverad och pedagogiskt dokumenterad tillämpning av regelver- ket. Det går exempelvis att tänka sig en annan ”teoretisk” uppdel- ning i straffvärderelevanta faktorer och övriga faktorer relevanta för påföljdsbestämningen (som helhet) som skulle kunna ge samma resul- tat som den i lagtext, förarbeten, praxis och doktrin etablerade upp- delningen. Vi återkommer till denna fråga i samband med de allmänna utgångspunkterna för utredningens överväganden.5 I 29 kap. 1 § första stycket anges att straff ”med beak- tande av intresset av en enhetlig rättstillämpning [ska] bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter […] straffvärde[t]”. Bedömningen av straffvärdet i ett enskilt fall (det s.k. konkreta straff- värdet) görs i praktiken med beaktande av straffskalan för aktuell brottstyp eller aktuella brottstyper (det s.k. abstrakta straffvärdet). Vid flerfaldig brottslighet konstrueras en gemensam straffskala för den samlade brottsligheten, som innebär att straffskalan sträcker sig från straffminimum för det minst svåra brottet till straffmaximum för det svåraste brottet med ett visst tillägg vars storlek beror på det strängaste straffet för det svåraste brottet (25 kap. 6 § och 26 kap. 2 § ). Straffskalornas utvidgning uppåt och nedåt Även om straffskalan för brottet eller den konstruerade straffskalan för den samlade brottsligheten är en utgångspunkt för straffvärdebe- dömningen bör det redan här framhållas att det finns vissa bestämmel- ser, med skilda motiv, som gör det möjligt att döma ut straff över eller under den straffskala som har beskrivits . Vid återfall i brott får under vissa förutsättningar dömas till strängare fängelse- straff (26 kap. 3 § första stycket ). Brott som någon har begått innan han eller hon har fyllt får dock inte läggas till grund för någon sådan förhöjning (andra stycket i samma paragraf). Undantagsbestämmelsen tar alltså inte sikte på den tilltalades ålder för det nya brottet, utan den tilltalades ålder vid tid- punkten för det tidigare brott i förhållande till vilket det nya brottet är ett återfall. Om det är ”påkallat med hänsyn till brottets straffvärde”, dvs. om straffvärdet är lägre än straffskalans minimum, får dömas till lindri- gare straff än vad som är föreskrivet för brottet (29 kap. 3 § andra 5Se avsnitt 7.3. Detsamma gäller om det finns billighetsskäl och särskilda skäl för att underskrida straffskalan (29 kap. 5 § andra stycket ). Om det i sådana fall är oskäligt att döma till på- följd, ska rätten i stället meddela påföljdseftergift (29 kap. 6 § brotts- balken). Motsvarande bestämmelse med möjlighet att underskrida straffskalan på grund av den tilltalades ungdom finns i 29 kap. 7 § , som har följande lydelse: Har någon begått brott innan han eller hon fyllt tjugoett år, ska hans eller hennes ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen. Rätten får då döma till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. För brott som någon har begått innan han eller hon fyllt tjugoett år får inte dömas till svårare straff än fängelse . Om fängelse och på livstid är föreskrivet för brottet eller om det följer av 26 kap. 2 §, får dock dömas till fängelse i högst . Utöver de nämnda bestämmelserna kan nämnas att rätten får under- skrida straffskalan om någon har ”förmåtts att medverka till brott ge- nom tvång, svek eller missbruk av hans ungdom, oförstånd eller be- roende ställning eller ock medverkat allenast i mindre mån” och att rätten inte ska döma till ansvar i ringa sådana fall (23 kap. 5 § brotts- balken). De sistnämnda bestämmelserna är alltså ett slags ”ventiler” som gör det möjligt att döma ut lindrigare straff än vad som framgår av den ordinarie straffskalan för brottstypen, om straffvärdet eller straffmät- ningsvärdet inte når upp till straffskalans minimum. 4.2.4Förhållandet mellan påföljdsval och straffmätning Bestämmelserna om straffmätning avser endast böter och fängelse Om det inte skulle finnas några andra påföljder än straffen böter och fängelse, skulle påföljdsbestämningen i princip kunna göras utifrån bestämmelserna om straffvärde och de övriga bestämmelserna om straffmätning i 29 kap. , i vilket endast straffen berörs. Som framgår av 1 kap. 3 § och 25–32 kap. , och som vi har redogjort för i avsnitt 4.2.1, finns det emellertid en rad andra påföljder. Grunderna för hur valet mellan de olika påföljderna ska göras anges i 30 kap. . Den allmänna bestämmelsen om påföljdsval För lagöverträdare som är eller äldre styrs valet av påföljd huvudsakligen av bestämmelsen i 30 kap. 4 § , som har följande lydelse: Vid val av påföljd skall rätten fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Därvid skall rätten beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 §. Som skäl för fängelse får rätten, utöver brottslighetens straffvärde och art, beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. Bestämmelsen kan sägas innebära att det gäller en presumtion mot fäng- else. Rätten ska fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd och det är endast de omständigheter som anges i andra stycket – högt straffvärde, brottslighetens art och åter- fall – som får beaktas som skäl för fängelse, dvs. som kan bryta pre- sumtionen mot fängelse. I fråga om straffvärde anses gränsen för när presumtionen mot fängelse bryts gå vid ett straffvärde motsvarande fängelse . Vid straffvärden gäller att ju lägre straff- värde, desto mer styrka i faktorerna brottslighetens art och återfall krävs för att presumtionen mot fängelse ska brytas.6 Bestämmelsen om påföljdsval för unga lagöverträdare För lagöverträdare i åldern 15–respektive 18–gäller, ut- över bestämmelsen i 30 kap. 4 § , bestämmelser i 30 kap. 5§ första stycket respektive andra stycket , som har föl- jande lydelse: För brott som någon begått innan han eller hon fyllt får rätten döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Att rätten därvid i första hand skall bestämma påföljden till sluten ungdomsvård i stället för fängelse framgår av 32 kap. 5 §. För brott som någon begått efter det att han eller hon fyllt arton men innan han eller hon fyllt tjugoett år får rätten döma till fängelse endast om det med hänsyn till gärningens straffvärde eller annars finns sär- skilda skäl för det. 6Av denna anledning har det förts en diskussion angående om brottslighetens art är en faktor som kan graderas – och beskrivas i termer av ”artvärde” – eller om det i stället är en icke-skalär faktor. , ”Brottets art – några tankar kring en svårgripbar företeelse” i SvJT 1999 s. 218 och ” ”Brottslighetens art” – kommentar till och uppsatser” i SvJT 2003 s. 136. Kopplingen mellan 29 och 30 kap. –dels att det i 30 kap. 4 § anges att s.k. billighetsskäl, som enligt 29 kap. 5 § ska beaktas vid straffmätningen, ska beaktas även vid valet av påföljd, –dels att det i 30 kap. 5 § anges att den tilltalades ung- dom, som enligt 29 kap. 7 § ska beaktas vid straffmät- ningen, ska beaktas även vid valet av påföljd. Att samma typer av omständigheter ska beaktas vid straffmätningen och vid valet av påföljd innebär att rättstillämparen kan sägas ställas inför en valmöjlighet: