sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — ordning som råder att ett brott visserligen anses föreligga men att det aldrig kan leda till en påföljd. Något allmänt krav på tillräknelighet har ännu inte införts i brotts- balken. Det kan dock framhållas att idéer togs upp på nytt av i betän- kandet Psykiatrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhälls- 3.11Ungdomsbrottsutredningen (2002–2004) tillkallades en särskild utredare för att följa upp och vidare- utveckla påföljdsreform såvitt avsåg unga lagöverträdare. I direktiven112 beskrevs uppdraget sammanfattningsvis på följande sätt: Arbetet skall utföras mot bakgrund av en analys av hur de kriminalpoli- tiska intentionerna bakom det nuvarande påföljdssystemet har förverk- ligats. Utredaren skall med denna utgångspunkt göra en översyn av på- följdssystemet och lämna förslag till hur detta kan vidareutvecklas och förbättras. Uppdraget omfattar såväl frågan om valet av påföljd som verkställigheten av de olika påföljderna. Möjligheterna att utveckla på- följderna och skapa nya påföljdsalternativ skall särskilt övervägas. De åt- gärder som vidtas skall vara ägnade att motverka att den unge återfaller i brott. Syftet med uppdraget är att, med upprätthållande av de straff- rättsliga principerna om proportionalitet, förutsebarhet och konsekvens, gå vidare i arbetet med att utveckla ett påföljdssystem för unga som har ett pedagogiskt och tydligt innehåll samt att utifrån den unges behov skapa bättre förutsättningar för ett återförande till ett socialt välfunge- rande liv och på så sätt åstadkomma en positiv förändring. I direktiven pekades det på att en pågående utvärdering av påföljdsreform som , och hade fått i uppdrag att genomföra kunde antas komma att bli ett betydelsefullt kunskapsunderlag för utred- ningen. Se avsnitt 3.13. Ungdomsbrottsutredningen113 redovisade sina förslag i betänkandet Ingripanden mot unga lagöverträdare.114 Utredningen konstaterade följande i ett inledande avsnitt:115 Lagstiftaren har […] inte övergivit behandlingstanken, särskilt inte när det gäller behandlingen av unga lagöverträdare. Tanken bygger på erfar- enheten att straffrättsliga ingripanden mot unga människor måste an- passas till den unges brist på mognad, begränsade erfarenhet och särskil- da förhållanden. Man menar att det inte är tillräckligt att fokusera på de brottsliga gärningarna som sådana, utan hela den unges situation måste beaktas. Härvid har särskilt betonats att rätt anpassad vård och behand- ling är bättre ägnad att motverka fortsatt kriminalitet från den unge än samhällsreaktioner som har straffvärdet som ensam grund. I fråga om åtalsunderlåtelse konstaterade utredningen att den gäl- lande lagstiftningen i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) redan gav ”vidsträckta möjligheter till åtalsunderlåtelse” och att det enligt tidigare förarbetsuttalanden116 kunde sägas finnas en presumtion mot åtal vad gällde ungdomar. kunde utredningen konstatera att åtalsunderlåtelse för unga lagöverträdare tillämpades i allt mindre utsträckning. Utredningen menade att åtalsunderlåtelse enligt LUL borde användas i den – större – utsträckning som lagstiftaren hade åsyftat i tidigare lagstift- ningsärenden. ansåg utredningen att begreppet åtalsun- derlåtelse i fråga om unga lagöverträdare, ”av pedagogiska skäl och i tydliggörande syfte”, borde ersättas med begreppet straffvarning. Ut- redningen ansåg också att domstolarna skulle kunna meddela ett beslut om straffvarning – om det var ”uppenbart att brottet skett av okynne eller förhastande” – i stället för att lagföra den unge genom dom.117 När det gällde överlämnande till vård inom – som enligt utredningen borde byta namn till socialtjänstpåföljd – kunde utredningen först konstatera att påföljden fortfarande kritiserades och att den skulle förlora i legitimitet, om inte principerna om för- utsebarhet, proportionalitet och konsekvens skulle få det utrymme som var tanken enligt påföljdsreform. Det var därför ” ange- 115SOU 2004:122 s. 144 f. 1994/95:12 s. 74 f. 117SOU 2004:122 s. 253–287. läget att finna åtgärder som [kunde] bidra till att framför alltsocial- tjänsten men även rättsväsendet i större utsträckning [skulle] lev[a] upp till intentionerna med reform beträffande överlämnande- påföljden”. Utredningen föreslog mot den bakgrunden att tiden för socialnämnden att upprätta yttrande inför åklagarens beslut i åtals- frågan skulle förlängas för att öka förutsättningarna för att förbättra kvaliteten på sådana yttranden. Vidare ansåg utredningen att dom- stolen skulle förordna om ett överlämnande till vård inom social- tjänsten endast om den unge efter en kvalificerad bedömning hade befunnits löpa risk för fortsatt brottsligt beteende och därför var i behov av kraftfulla åtgärder från sida. Vid sådan social- tjänstpåföljd som innebar att åtgärder skulle vidtas med stöd av social- tjänstlagen borde det, enligt utredningen, upprättas ett kontrakt – ett ungdomskontrakt. Domstolen skulle i dessa fall i domen meddela föreskrift om att den unge var skyldig att uppfylla sin del av kon- traktet, som skulle bifogas domen. Vid socialtjänstpåföljd där åtgär- derna skulle vidtas tvångsvis med stöd av LVU skulle i stället vård- planen bifogas domen. Utredningen föreslog också att domstolen, om åklagaren hade väckt talan om undanröjande av förordnande om överlämnande till vård inom , skulle ha möjlighet att i stället ändra innehållet i den pågående överlämnandepåföljden. Ett annat förslag var att åklagaren om den unge misskötte en överläm- nandepåföljd, skulle kunna meddela den unge en varning om det enligt åklagaren var en tillräcklig åtgärd. Vidare föreslogs olika informations- och utbildningsinsatser för kommunernas socialtjänster och för rätts- väsendet.118 Utredningen konstaterade att böter var den vanligaste reaktionen på ungdomars brottslighet och att bötesstraffet var särskilt vanligt i åldersgruppen 15–, nästan lika vanligt som överlämnande till vård inom . hade det i debatten ifrågasatts om bö- ter var en lämplig påföljd för unga lagöverträdare. Det hade i det sam- manhanget framförts att unga lagöverträdare drabbas särskilt hårt av bötesstraff eftersom de ofta är betalningssvaga som det också fanns brister i kopplingen till den dömde vid verkställigheten efter- som ett utdömt bötesstraff kan betalas av någon annan än den unge, t.ex. föräldrarna. Vidare pekade utredningen på att skulder kan leda till betalningsanmärkningar som i sin tur medför att den unge senare i livet med stor sannolikhet kan få problem med att t.ex. få teckna 118SOU 2004:122 s. 289–323. hyreskontrakt och telefonabonnemang, låna pengar i bank och kom- ma i fråga för vissa anställningar. Utredningen pekade också på att bötesstraffet saknar rehabiliterande inslag och att det därför inte med- för några möjligheter att motivera den unge att leva laglydigt. Mot denna bakgrund ansåg utredningen att antalet bötesstraff bland unga lagöverträdare borde minska.119 I fråga om ungdomstjänst konstaterade utredningen att den då- varande konstruktionen innebar att ungdomstjänst kunde dömas ut endast tillsammans med överlämnande till vård inom och att det alltså fanns ett grundläggande krav på ett vårdbehov. Enligt utredningen borde ungdomstjänst införas som en självständig påföljd för unga lagöverträdare, i första hand för lagöverträdare i åldern 15– . Vidare föreslog utredningen att det skulle bli obligatoriskt för kommunerna att administrera ungdomstjänst.120 Mot bakgrund av ett konstaterande av att socialtjänstpåföljden var särskilt svår att förena med proportionalitetsprincipen som utredningen menade att utrymmet för att använda sådan påföljd borde vara så stort som möjligt föreslog utredningen att socialtjänst- påföljden – när förhållandena krävde så – skulle gå att kombinera med en tilläggspåföljd, i första hand ungdomstjänst och böter endast om den unge inte bedömdes vara lämplig för ungdomstjänst.121 I fråga om sluten ungdomsvård konstaterade utredningen att lag- stiftarens intention hade varit att minska antalet frihetsberövanden av unga lagöverträdare och att det faktiska frihetsberövandet inte skulle vara längre än ett fängelsestraff men att fler ungdomar hade dömts till frihetsberövande påföljder och att tiderna för frihetsberövandena hade blivit längre som antalet placeringar inom socialtjän- sten inte hade minskat. Detta underströk, enligt utredningen, att det var viktigt att ta fram och använda alternativ till frihetsberövande påföljder för unga.122 Utredningen diskuterade verkställigheten av sluten ungdomsvård ingående och lämnade flera förslag i den delen.123 Utredningen ansåg att det fanns skäl att behålla påföljdskombi- nationen skyddstillsyn och fängelse för unga lagöverträdare men att det 119SOU 2004:122 s. 325–344. 120SOU 2004:122 s. 345–373. 121SOU 2004:122 s. 375–381. 122SOU 2004:122 s. 443–451. 123Se SOU 2004:122 s. 451–528. saknades tillräckliga skäl för att införa påföljdskombinationen skydds- tillsyn jämte sluten ungdomsvård.124 Utredningen diskuterade också olika frågor om samordning av de olika insatser och åtgärder som vidtas från samhällets sida i förhål- lande till en ung lagöverträdare.125 I fråga om handläggningen inom rättsväsendet av brott begångna av barn och ungdomar föreslog utredningen – bl.a. – att som offent- lig försvarare för misstänkta under i första hand skulle förord- nas sådan advokat som på grund av sina kunskaper och erfarenheter och personliga egenskaper är särskilt lämplig för uppdraget samt att skyndsamhetskravet i 4 § LUL skulle utvidgas till att gälla för alla brott med fängelse i straffskalan.126 Utredningen förde en ingående diskussion om häktning och alter- nativ till häktning beträffande unga lagöverträdare. Utredningens be- dömning var att de gällande bestämmelserna var utformade på ett sätt som innebar en lämplig avvägning mellan berörda intressen. föreslog utredningen vissa förtydliganden i lagstiftningen, bl.a. ett tydliggörande av att kravet, i 23 § LUL, på synnerliga skäl för häktning av en person ska vara uppfyllt även när det gäller anhållande. Utredningen föreslog också att domstolen skulle få möjlighet att förordna att en dom på sluten ungdomsvård omedel- bart ska gå i verkställighet, i syfte att förkorta häktningstiden för unga lagöverträdare som vistas i häkte i avvaktan på att en dom på sådan påföljd vinner laga kraft.127 Utredningen föreslog vidare att det skulle införas en möjlighet för den som har dömts till fängelse eller sluten ungdomsvård att i vissa fall och under vissa villkor få tillgodoräkna sig den tid han eller hon har varit omhändertagen enligt LVU.128 Utredningen diskuterade också om påföljdssystemet för unga lagöverträdare i större utsträckning borde innehålla inslag av s.k. repa- rativ rättvisa.129 I ett särskilt avsnitt behandlade utredningen unga lagöverträdares skadeståndsskyldighet.130 124SOU 2004:122 s. 531–538. 125Se SOU 2004:122 s. 383–409 och 595–616. 126SOU 2004:122 s. 237–251. 127SOU 2004:122 s. 539–583. 128SOU 2004:122 s. 585–593. 129Se SOU 2004:122 s. 145 f. och 411–441. 130SOU 2004:122 s. 617–639. Regeringen behandlade förslagen i be- tänkande 2006 i propositionen Ingripanden mot unga lagöverträdare.131 I linje med förslagen i betänkandet föreslog regeringen i propositionen bl.a. att ungdomsvård och ungdomstjänst skulle vara separata påfölj- der som ungdomsvård i vissa fall skulle kunna kombineras med ungdomstjänst. En skillnad i regeringens proposition, i förhållande till utredningens förslag, var att regeringen menade att ungdomsvård skulle kunna kombineras med dagsböter, om det behövdes med hänsyn till brottslighetens straffvärde eller art eller den unges tidigare brotts- lighet, och inte bara om ungdomstjänst inte kunde komma till stånd. Lagtekniskt innebar regeringens förslag – i sina mest centrala delar – att bestämmelser om de särskilda ungdomspåföljderna flytta- des från 31 kap. 1 och 1 a §§ till ett nytt 32 kap. brotts- balken, som föreslogs få rubriken ”Om överlämnande till särskild vård för unga” och följande lydelse: Den som är under tjugoett år och som begått brott får dömas till ung- domsvård om han eller hon har ett särskilt behov av vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (2001:453) eller lagen (1990:52) med särskilda be- stämmelser om vård av unga och sådan vård eller åtgärd kan beredas den unge. Vården och åtgärderna skall syfta till att motverka att den unge utvecklas ogynnsamt. Ungdomsvård får dömas ut endast om planerade åtgär- der, i förekommande fall i förening med ungdomstjänst eller böter, kan an- ses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den unges tidigare brottslighet. Skall åtgärderna vidtas med stöd av socialtjänstlagen, skall rätten med- dela föreskrift om att den unge skall följa det ungdomskontrakt som upp- rättats av socialnämnden. Innehållet i kontraktet skall framgå av domen. Skall åtgärderna vidtas med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, skall den vårdplan som upprättats av socialnämnden fogas till domen. Om skada på egendom har uppkommit genom brottet och det bedöms vara ägnat att främja den unges anpassning i samhället, får rätten, i sam- band med att den dömer till ungdomsvård, föreskriva att den unge på tid och sätt som anges i domen skall biträda den skadelidande med visst arbete, som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller som annars i belys- ning av brottets och skadans art framstår som lämpligt. Sådan föreskrift får meddelas endast med den skadelidandes samtycke. 2005/06:165. Den som är under tjugoett år och som begått brott får dömas till ungdoms- tjänst om den unge samtycker till det och påföljden är lämplig med hänsyn till hans eller hennes person och övriga omständigheter. Den som döms till ung- domstjänst skall åläggas att utföra oavlönat arbete och delta i annan särskilt anordnad verksamhet i lägst tjugo och högst . Den som är får dömas till ungdomstjänst endast om det finns särskilda skäl för det. Rätten får döma till ungdomstjänst om påföljden kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och den unges tidi- gare brottslighet och det inte finns skäl för att döma till ungdomsvård. I valet mellan ungdomstjänst och böter skall ungdomstjänst väljas om den på- följden inte är alltför ingripande. Om det behövs med hänsyn till brottslighetens straffvärde eller art eller den unges tidigare brottslighet, får rätten förena ungdomsvård med 1.ungdomstjänst enligt 2 § första och andra styckena, eller 2.dagsböter, högst tvåhundra, oavsett om böter har föreskrivits för brottet eller inte. I valet mellan ungdomstjänst och böter skall ungdomstjänst väljas om den påföljden inte är alltför ingripande. Om den dömde i väsentlig grad underlåter att göra vad som åligger honom eller henne enligt en föreskrift vid ungdomsvård om att han eller hon skall följa ett ungdomskontrakt eller enligt en dom på ungdomstjänst, får rätten på talan av åklagare undanröja annan påföljd än böter som dömts ut för brottet och bestämma ny påföljd för detta. I stället för att undanröja påfölj- den får dock rätten meddela den dömde en varning, om det är en tillräcklig åtgärd. Om, av annat skäl än som anges i första stycket, den planerade vården eller de planerade åtgärderna enligt ett ungdomskontrakt eller en vårdplan inte kommer till stånd eller vården eller åtgärderna kommit att i väsentlig grad avvika från vad som planerats i kontraktet eller vårdplanen, får rätten på talan av åklagare undanröja annan påföljd än böter som dömts ut för brottet och bestämma ny påföljd för detta. Detsamma gäller om, av annat skäl än som anges i första stycket, en dom på ungdomstjänst inte till väsent- lig del kan fullgöras inom skälig tid. Om rätten beslutar om undanröjande enligt första eller andra stycket skall den, när den nya påföljden bestäms, ta skälig hänsyn till vad den dömde har undergått till följd av den undanröjda påföljden och till böter som har dömts ut enligt 3 § första stycket 2. Har någon begått brott innan han eller hon fyllt och finner rätten med tillämpning av 30 kap. att påföljden bör bestämmas till fängelse, skall den i stället bestämma påföljden till sluten ungdomsvård . Detta gäller dock inte om det, med hänsyn till den tilltalades ålder vid lag- föringen eller annan omständighet, finns särskilda skäl däremot. Rätten får bestämma tiden för sluten ungdomsvård till lägst och högst . Bestämmelser om verkställighet finns i lagen (1998:603) om verkställig- het av sluten ungdomsvård. De av regeringen föreslagna lagändringarna godtogs av och trädde i kraft den 1 januari 2007.132 3.12Straffnivåutredningen (2007–2008) I direktiven133 angavs att utredningens huvuduppgift var att överväga och föreslå förändringar i strafflagstiftningen i syfte att åstadkomma en straffmätning som markerar en skärpt syn på allvarliga våldsbrott. Utredningen skulle analysera de allmänna bestämmelserna om straff- mätning i 29 kap. och överväga behovet av förändringar, särskilt i fråga om bestämning av brotts straffvärde. I uppdraget ingick att överväga förändringar som skulle kunna ge en större spännvidd vid straffmätningen i fall då det funnits försvårande eller förmildrande omständigheter. Utredningen skulle också överväga betydelsen av fler- faldig brottslighet och återfall i brott. Utredningen fick föreslå föränd- ringar av straffskalor för enskilda brott men skulle inte göra någon allmän översyn av straffskalorna. Utredningen skulle också överväga hur påföljdsfrågor och frågor om särskild rättsverkan av brott, som t.ex. utvisning och förverkande, kunde ges större uppmärksamhet i brottmålsprocessen, i syfte att bidra till en ökad förutsebarhet och en större enhetlighet i rättstillämpningen. En förändring som skulle prövas var att förändra åklagarens roll, t.ex. genom att ålägga åklagaren att framställa preciserade yrkanden i dessa frågor. Utredningen fick genom tilläggsdirektiv i uppdrag att i ett delbe- tänkande se över straffskalan för mord. 2007:48, 2007:137 och 2008:78, som sammanfattas i SOU 2008:85 på s. 35 f. Straffnivåutredningen134 redovisade sina överväganden och förslag i betänkandena Straffskalan för mord och Straff i proportion till brottets allvar.135 I betänkandet Straffskalan för mord föreslog utredningen att straff- skalan för mord skulle ändras från fängelse eller på livstid till fängelse , lägst tio och högst , eller på livstid.136 I 29 kap. 7 § fanns en bestämmelse om att livstids fängelse inte fick dömas ut för brott som någon hade begått . Utredningen föreslog att bestämmelsen skulle ändras så att stadgades som det längsta fängelsestraffet för den som be- gått brott . I den delen uttalade utredningen följande:137 Vårt förslag att utvidga straffskalan för mord skulle innebära att även den som ännu inte fyllt skulle kunna dömas ända upp till fängelse för ett enstaka brott. Enligt vår uppfattning skulle en sådan ut- vidgning av straffskalan i dessa fall överensstämma mindre väl med grun- derna för innehållet i 29 kap. 7 § BrB. Detta talar för att det i bestäm- melsen bör anges ett högsta tidsbestämt straff som får dömas ut för ett brott som någon har begått . Ett sådant högsta straff bör syfta till att utgöra en yttersta gräns för vilket straffrättsligt ingripande som kan ådömas en ung lagöverträdare. Enligt vår mening saknas därvid skäl att göra skillnad mellan enstaka brott och flerfaldig brottslighet. Det högsta straffet bör därför sättas till fängelse, som alltså motsvarar det högsta straff som kan dö- mas ut för flerfaldig brottslighet som någon har begått . Förslaget innebär i praktiken en möjlighet att döma till längre straff än för enstaka brott. Detta kan anses motiverat för att undvika alltför stora tröskeleffekter i förhållande till vad som föreslås gälla för vuxna lag- överträdare. Det bör emellertid understrykas att förslaget inte syftar till att ändra det sätt på vilket den tilltalades ungdom betraktas vid straffmät- ningen enligt bestämmelserna i första stycket. Oavsett om det är fråga om flerfaldig brottslighet eller ett enstaka brott bör det endast i yttersta undantagssituationer kunna komma i fråga att i ett fall där 29 kap. 7 § BrB är tillämplig döma till ett så strängt straff som fängelse, varvid det också får förutsättas att brottet har ägt rum innan den unge skulle fylla . Enligt 32 kap. 5 § BrB ska rätten om den funnit skäl att döma till fäng- else för brott som någon har begått innan han eller hon har fyllt , såsom huvudregel i stället bestämma påföljden till sluten ungdomsvård. Sluten ungdomsvård kan bestämmas till av lägst och högst 135SOU 2007:90 respektive SOU 2008:85. 136SOU 2007:90 s. 131–151. 137SOU 2007:90 s. 165 f. Eftersom villkorlig frigivning inte kan ske från sluten ungdoms- vård, motsvarar den längsta tiden för sådan vård i princip fängelse i stränghet. Detta innebär att den föreslagna utvidgningen av straffskalan för mord i praktiken knappast får något genomslag i de fall gärningsmannen inte uppnått vid gärningstillfället. Vi tolkar våra direktiv så att det inte ingår att överväga några förändringar såvitt avser påföljden sluten ungdomsvård och tar därför inte ställning till frågan om det är motiverat att se över bestämmelserna om sluten ungdomsvård från nu angiven synpunkt. Bland förslagen i betänkandet Straff i proportion till brottets allvar kan särskilt nämnas att utredningen föreslog att bestämmelsen om bedöm- ning av straffvärde i 29 kap. 1 § andra stycket skulle få ett tillägg på slutet som innebar att domstolen vid straffvärdebedöm- ningen – dvs. vid bedömningen av den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde ha insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft – särskilt skulle beakta om gärningen inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person. Vidare föreslogs att bestämmelsen om återfallsskärpning vid straffmätningen i 29 kap. 4 § skulle ändras så att det markerades att sådan skärpning skulle vara huvudregel vid återfall. Regeringen behandlade förslag 2009 i propo- sitionen Straffet för mord m.m.138 I propositionen föreslogs bl.a. att bestämmelsen om mord skulle ändras på det sätt som utredningen hade föreslagit. Regeringen de- lade också utredningens uppfattning att bestämmelsen i 29 kap. 7 § borde ändras till följd av ändringen av mordbestämmel- sen. Regeringen föreslog dock att det uttryckligen av bestämmelsen skulle framgå att fängelse i längst för lagöverträdare under fick komma ifråga endast ”[o]m fängelse och på livstid är föreskrivet för brottet eller om det följer av [bestämmelsen om utvidgad straffskala vid flerfaldig brottslighet i] 26 kap. 2 §”. Reger- ingen lämnade följande motivering i fråga om 29 kap. 7 §:139 2008/09:118. 2008/09:118 s. 31–36. När nu regeringen föreslår en möjlighet att döma till fängelse för vissa brott skulle, om särskilda regler för unga lag- överträdare inte införs, den som var när han eller hon begick brottet kunna dömas till som mest fängelse för såväl ett enstaka brott som flerfaldig brottslighet. Visserligen skulle, som varit inne på, den unges ålder beaktas vid straffmätningen i mildrande riktning enligt befintliga bestämmelser om detta. [- - -] Tydlighetsskäl talar dock för en särskild reglering om hänsynstagande till den tilltalades ungdom vid brott som ligger på den högsta straffnivån. Därtill kommer att dagens reglering innebär en formell yttersta gräns för vad unga lag- överträdare kan dömas till jämfört med vuxna lagöverträdare och en uttrycklig reglering om att en sådan skillnad ska finnas även efter refor- men har ett värde i sig. Frånvaron av en särskild reglering skulle också innebära en, åtminstone formellt sett, kraftig höjning av det maximala straff som unga lagöverträdare kan dömas till. Följaktligen finns det behov av en särskild reglering om hur strängt straff sådana lagöver- trädare ska kunna dömas till. [- - -] Utredningen har föreslagit att ingen får dömas till strängare straff än fängelse för brott som han eller hon har begått .