sou · H6B342 · 2018-06-11 00:00:00 — Länsstyrelserna och har i samtal med kommittén konstaterat att det har varit svårt att få exempelvis handlare att ställa upp som betaltjänstombud.2 Att anslagna medel för anslaget 2:3 Grundläggande betaltjänster endast delvis har förbrukats som det finns ett missnöje i samhället med tillgången till betaltjänster är enligt kommittén ett tecken på att det statliga stödet skulle kunna användas i högre utsträckning. Möjligheten till stöd för tillhandahållare av grundläggande betaltjänster behöver bli mer känd. Regeringen bör se till att möjligheten att erhålla statligt stöd marknadsförs mer aktivt och synliggörs av samtliga länsstyrelser och . Invånarna i orter där man upplever problem med grundläggande betaltjänster kan exempelvis försöka hitta en lokal lösning och söka statligt stöd för denna lösning hos respektive länsstyrelse. Det bör vidare vara enkelt att hitta svar på frågor om stödet på respektive länsstyrelses webbplats. Företrädare för orter där det finns problem med tillgång till kontanttjänster bör uppmuntras att höra av sig till länsstyrelserna för en diskussion om möjliga lösningar som skulle kunna bli föremål för statligt stöd enligt förordningen om statligt stöd till tillhandahållare av grundläggande betaltjänster. Enligt kommitténs uppfattning innebär svårigheterna att hitta betaltjänstombud att det bör bli lättare att erhålla statligt stöd. Därför föreslår kommittén att förordningen om statligt stöd till tillhandahållare av grundläggande betaltjänster ändras så att inte endast den aktör som tillhandahåller kontanttjänsterna utan även den aktör som möjliggör för ett annat företag att tillhandahålla grundläggande betaltjänster kan få stöd. Det skulle kunna handla om stöd till en fastighetsägare som vill hyra ut en lokal för att inhysa en uttagsautomat eller servicebox som ett annat företag driver men som behöver göra vissa anpassningar av byggnaden. I begreppet möjliggör bör också kontanttransporter i vissa fall kunna ingå när dessa transporter är ett nödvändigt villkor för att grundläggande betaltjänster ska kunna tillhandahållas. Detta gäller under förutsättning att dessa transporter inte erbjuds på marknaden till en kostnad som en tillhandahållare kan bära. I de fall då kontanttransporter erbjuds på marknaden bör kostnaden för dessa normalt sett ingå i beräkningen av de totala nettokostnader som tillhandahållaren av betaltjänster får ersättning för från respektive länsstyrelse. 2PTS (2017a). Förhållandet mellan statliga insatser och kraven på vissa banker och det statliga stödet för grundläggande betaltjänster Förordningen om statligt stöd till tillhandahållare av grundläggande betaltjänster är anpassad till reglerna för tjänster av allmänt ekonomiskt intresse (SGEI) i EU:s statsstödsregelverk.3 Det finns en hänvisning till SGEI-beslut i 2 § i förordningen.4 Att stödet baserar sig på SGEI-beslutet innebär att det högsta tillåtna stödbeloppet är motsvarande och företag. De belopp som kan bli aktuella för stödinsatser framgent kommer att understiga och företag. Kommittén bedömer därför att de nivåer på framtida stödbelopp som kan komma att betalas ut inte är problematiska ur ett statsstödsperspektiv. Den föreslagna utvidgningen av förordningen till att omfatta stöd till aktörer som möjliggör för andra företag att tillhandahålla grundläggande betaltjänster bör inte heller innebära något problem ur ett statsstödsperspektiv eftersom det skulle handla om tjänster som utgör nödvändiga villkor för att en grundläggande betaltjänst alls ska kunna erbjudas. Att på så sätt möjliggöra för någon annan att erbjuda tjänsten kan därför ses som en del i att tillhandahålla tjänsten. Kommittén vill också betona att det finns möjlighet att genomföra en upphandling av grundläggande betaltjänster såväl på nationell som på regional nivå. Möjligheten till upphandling på nationell nivå kan ske genom försorg, vilket framgår av Post- och regleringsbrev.5 På regional nivå är det inget i förordningen om grundläggande betaltjänster som förhindrar en upphandlingslösning. Så har också skett vad gäller dagskassehantering i . En konkurrensutsatt offentlig upphandling innebär att statsstödsfrågan normalt sett inte aktualiseras. 3Tjänster av allmänt ekonomiskt intresse (SGEI) definieras på följande sätt av EU-kommiss- ionen i meddelandet KOM (2011) 900: Tjänster av allmänt ekonomiskt intresse är lika med ekonomisk verksamhet vars resultat är till övergripande allmän nytta och som marknaden inte skulle tillhandahålla utan offentligt ingripande (eller endast på andra villkor vad avser kvalitet, säkerhet, överkomlighet, likabehandling och allmän tillgång). 4Europeiska kommissionen (2012) beslut /21/EU av om tillämpningen av artikel 106.2 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på statligt stöd i form av ersättning för allmännyttiga tjänster som beviljas vissa företag som fått i uppdrag att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. 5Post- och regleringsbrev , s. 8. Se /statsliggaren/ regleringsbrev/?RBID=18791 Förhållandet mellan statliga insatser och kraven på vissa banker 13.2Servicepunkter med statligt stöd ingår inte i uppföljningen av lagkraven Kommitténs förslag: Sådana platser där kontanttjänster tillhandahålls och för vilka statligt stöd enligt förordningen om statligt stöd till tillhandahållare av grundläggande betaltjänster har beviljats ska inte beaktas vid en prövning av om kraven på vissa banker är uppfyllda. Kommittén har övervägt hur det befintliga statliga stödet till tillhandahållare av grundläggande betaltjänster i enlighet med förordningen om statligt stöd till tillhandahållare av grundläggande betaltjänster bör förhålla sig till lagkraven på vissa banker (se kapitlen 11 och 12). Analysen visar att det är önskvärt att det statliga stödsystemet hålls skilt från lagkraven. Det innebär dels att kraven följs upp utan att hänsyn tas till servicepunkter för kontantuttag och dagskassehantering med statligt stöd, dels att nivån på kraven bör sättas utan att ta hänsyn till de punkter som erhåller statligt stöd. Ett system där tillhandahållare av betaltjänster med statligt stöd kan tillgodoräknas bankerna för kravuppfyllnaden skulle enligt kommittén medföra bl.a. följande problem: •Det blir en otydlig rollfördelning mellan staten och de banker som omfattas av lagkraven. Det kan uppstå en situation då en bank gör gällande att anledningen till att den inte har uppfyllt lagkraven är att inte har hunnit pröva en ansökan om statligt stöd . Med andra ord kan det uppkomma en konflikt mellan ”stödregimen” och ”sanktionsregimen”. •Om staten beslutar att kraftigt minska eller öka de statliga stödinsatserna påverkar det direkt hur bankerna lever upp till kravet. Detta är problematiskt eftersom bankerna inte har möjlighet att påverka de statliga insatserna. •Det utbetalda statliga stödet skulle inte automatiskt bidra till att öka tillgången till kontanttjänster utan skulle snarare subventionera bankernas kostnader för att leva upp till lagkraven. Mot bakgrund av ovanstående argument är det kommitténs bedömning att det är lämpligt att statliga stödinsatser hålls skilda från Förhållandet mellan statliga insatser och kraven på vissa banker kraven på rimlig tillgång till kontanttjänster som riktas mot vissa banker. De servicepunkter för grundläggande betaltjänster som erhåller statligt stöd ska därigenom inte ingå i uppföljningen av kraven på en rimlig tillgång till kontanttjänster. för kontantförsörjningen och kontanthanteringen De åtgärder som kommittén föreslår i detta betänkande syftar till att utvecklingen av tillgången till kontanttjänster i samhället ska ske kontrollerat. Detta föreslås uppnås genom att krav ställs på vissa banker och utländska kreditinstitut vad gäller att det ska finnas rimlig tillgång till kontantuttag och dagskassehantering i hela landet. I kapitel 13 föreslår kommittén att staten, genom länsstyrelsernas och Post- och försorg, fortsatt ska genomföra insatser för att bidra till att alla i samhället ska ha tillgång till grundläggande betaltjänster till rimliga priser. De statliga insatserna kompletterar de föreslagna kraven på ett ändamålsenligt sätt. Som har betonats i betänkandet hänger alla delar av kontantkedjan ihop och påverkar varandra. Tillgången till kontanttjänster är därmed beroende av en fungerande kontantförsörjning och kontanthantering. I detta kapitel gör kommittén i enlighet med direktiven en bedömning av hur ansvar för en väl fungerande kontanthantering i hela landet bör tydliggöras i lag. Kommittén gör även bedömningar av ansvar för kontantförsörjningen och tillgången till kontanttjänster i . Slutligen ges en kort beskrivning av hur kommittén bedömer att kontantkedjan förhåller sig till frågan i kommitténs direktiv om beredskapen i betalningssystemet i vid bemärkelse. Kommittén avser att i sitt slutbetänkande återkomma med lagförslag angående ansvar för kontanthantering och kontantförsörjning med utgångspunkt i de bedömningar som görs i detta kapitel. ansvar för kontantförsörjningen och kontanthanteringen 14.1Riksbankens roll i kontantkedjan ska enligt 5 kap. 3 § riksbankslagen svara för landets försörjning av sedlar och mynt. Efter ändringar i lagen som beslutades får detta uppdrag utföras i samarbete med annan. I praktiken har det inneburit att kontantförsörjningen i form av utgivning och makulering av kontanter sköts av medan depåverksamheten som innefattar lagring och försäljning av kontanter till kontantdetaljister, i praktiken värdebolag, sköts av . Detta bolag är den enda privata depåägaren (se avsnitt 7.4). Depåverksamheten kan ses som grossistledet i kontanthanteringen i samhället. och sköter i huvudsak kontanthanteringens detaljhandelsled när det gäller transporter av kontanter mellan slutkunder1 och kontantdepåerna. Detaljhandelsledet omfattar även det praktiska arbetet med äkthetskontroller, uppräkning av kontanter i uppräkningscentraler, påfyllnad och tömning av uttagsautomater samt försäljning av exempelvis växelpengar till handeln. har enligt kommittén ett ansvar för depåverksamheten i . Kommittén baserar denna bedömning på bestämmelsen i 5 kap. 3 § riksbankslagen angående att ska svara för landets försörjning med sedlar och mynt. Som framgår i kapitel 5 talar förarbetena till bestämmelsen för att den avser dels kontantförsörjningen, dels kontanthanteringens grossistled i form av depåverksamhet. har dock i vissa framställningar kopplat sitt ansvar för kontanthanteringen till den övergripande uppgiften att främja ett säkert och effektivt betalningsväsende enligt 1 kap. 2 § tredje stycket riksbankslagen. Detta i stället för att koppla ansvaret direkt till sitt kontantförsörjningsuppdrag.2 Mot bakgrund av de olika tolkningar som finns avseende ansvar för olika delar av kontantkedjan och de rättsliga grunderna för detta ansvar bedömer kommittén att det finns ett behov av att i lag förtydliga ansvaret. Vidare bedömer kommittén att det finns ett behov av att, mot bakgrund av den omfattande samhälleliga och tekniska utvecklingen , införa en tydlig distinktion mellan kontantförsörjning och 1Med slutkunder avses här de aktörer som köper kontanter eller som anlitar värdebolag för att sköta uppräkning. I begreppet ingår därmed bl.a. banker, handeln, företag som driver uttagsautomater och övriga aktörer som erbjuder kontanttjänster. 2Se exempelvis (2015). ansvar för kontantförsörjningen och kontanthanteringen kontanthantering i lagstiftningen som ligger i linje med dagens användning av begreppen. Kontantförsörjning och kontanthantering bör i lagstiftningen motsvara de definitioner av begreppen som gjorts av kommittén i kapitel 3. 14.2Riksbankens ansvar för kontantförsörjningen Kommitténs bedömning: Det bör tydliggöras i riksbankslagen att har ansvar för kontantförsörjningen i genom att ska ge ut sedlar och mynt. I ansvaret för kontantförsörjningen ingår även att makulera uttjänta sedlar och mynt. Kommittén bedömer att begreppet kontantförsörjning i lagstiftningen bör avspegla hur begreppet används . Dagens användning skiljer sig avsevärt från dess ursprungliga betydelse enligt riksbankslagens förarbeten. I gällande riksbankslag förekommer inte begreppet kontanthantering utan kontanthanteringen ansågs vara en del av kontantförsörjningsuppdraget. Det senare avsåg distribution av sedlar och mynt. I förarbetena till riksbankslagen angavs följande: När det gäller distributionen av sedlar och mynt skall alltjämt ansvara för denna och det är som förut framhållits här som bankens kontorsnät har sin främsta uppgift.3 Det finns skäl att renodla och tydliggöra begreppet kontantförsörjning för att på ett ändamålsenligt sätt även kunna introducera begreppet kontanthantering i lagstiftningen. Kommittén bedömer liksom Kontanthanteringsutredningen4 att uppgiften att ge ut sedlar och mynt är den centrala komponenten i kontantförsörjningen. Det bör inte råda något tvivel om att uppdraget att försörja landet med sedlar och mynt omfattar utgivning av sedlar och mynt. Det är en uppgift som är direkt kopplad till sedelutgivningsmonopol enligt 9 kap. 14 § regeringsformen. Utöver detta bör i begreppet kontantförsörjning även ingå ett ansvar för att makulera uttjänta sedlar och mynt. Ansvaret för kontantförsörjningen avser därmed 3SOU 1986:22, s. 110. ansvar för kontantförsörjningen och kontanthanteringen kontantkedjans start- och slutpunkt i linje med den definition av begreppet som kommittén har gjort i kapitel 3. Det är också i denna betydelse som använder begreppet . 14.3Riksbankens ansvar för kontanthanteringen Kommitténs bedömning: bör ges ett övergripande ansvar för kontanthanteringen i . Det bör bestå i att övervaka, analysera och följa kontanthanteringen i sin helhet, regelbundet rapportera till om situationen för kontanthanteringen i samt att ansvara för ett råd om kontanthantering. Med kontanthantering avses depåverksamhet, uppräkningsverksamhet, kontanttransporter och försäljning av kontanter till slutkund. ansvarar vidare för en välfungerande depåverksamhet som bidrar till att kontanter kan användas i hela . konstaterade att ingen har ett övergripande ansvar för kontanthanteringen i Sverige.5 Kommittén delar den bedömningen. Vidare anser kommittén att kontanthanteringen är en av flera nödvändiga förutsättningar för tillgången till kontanttjänster och möjligheten att genomföra kontanta betalningar. Detta talar för att det bör framgå av lagen att en myndighet har ett övergripande ansvar för kontanthanteringen i . Kommittén delar bedömning att det finns skäl att i lagstiftningen tydligt peka ut att har detta övergripande ansvar. utgör startpunkten och slutet av kontantkedjan och är den enda offentliga aktör som har en tillräcklig kunskap om hela kedjan. Kommittén bedömer därför att övergripande ansvar för kontanthanteringen bör slås fast i riksbankslagen. ansvar för kontantförsörjningen och kontanthanteringen För att tydliggöra ansvar för kontanthanteringen är det ändamålsenligt att, i enlighet med definitionerna i kapitel 3, dela upp kontanthanteringen i två delar. Den första delen består av ett grossistled (depåverksamhet). Den andra delen utgörs av ett detaljhandelsled (uppräkningsverksamhet6, kontanttransporter och försäljning av kontanter till slutkund). Grossistledet i kontanthanteringen består av depåverksamhet genom vilken kontanter lagras och vissa marknadsaktörer kan hämta ut eller lämna in kontanter. Denna verksamhet är den som redan har ansvar för enligt kommitténs tolkning av gällande rätt (se avsnitt 5.3). Med de ändringar av riksbankslagen som beslutades kan denna uppgift utföras i samarbete med annan. Det infördes en möjlighet att betala räntekostnadsersättning till privata depåägare (bet. 2004/05:FiU19). Enligt kommitténs bedömning förändrade dock inte denna lagändring ansvar för en välfungerande depåverksamhet i . Den andra delen av kontanthanteringen i samhället utgörs av detaljhandelsledet i form av kontanttransporter, uppräkningsverksamhet och försäljning av kontanter till slutkund, dvs. den verksamhet som värdebolagen bedriver. Kommittén bedömer att övergripande ansvar för kontanthanteringen bör innebära att analysera och följa utvecklingen inom kontanthanteringens detaljhandelsled. Ansvaret att detaljhandelsledet fungerar tillfredsställande faller enligt kommittén på vissa banker och utländska kreditinstitut i enlighet med de föreslagna kraven på att tillhandahålla kontanttjänster så att det finns en rimlig tillgång till dem i hela (se kapitel 11). Kontanttransporter och uppräkningsverksamhet är ett nödvändigt villkor för att kontanttjänster i form av kontantuttag och dagskassehantering ska kunna erbjudas. I vissa områden i glesbygd kommer kraven på vissa banker vad gäller att tillhandahålla en rimlig tillgång till kontanttjänster inte att ha någon effekt, exempelvis för att det där bor få människor och att de bor mycket utspritt. Detta gör områdena mindre intressanta för bankerna när de ska leva upp till kraven. I sådana områden kan ett ansvar för kontanttransporter och uppräkningsverksamhet falla på 6Med uppräkningsverksamhet avses här att räkna, äkthetskontrollera och kvalitetssortera kontanter samt att se till att motsvarande belopp sätts in på av kunden angivet konto. ansvar för kontantförsörjningen och kontanthanteringen Detta ansvar följer av att kontanttransporter och uppräkningsverksamhet är nödvändiga förutsättningar för att de grundläggande betaltjänsterna kontantuttag och dagskassehantering ska kunna tillhandahållas. Länsstyrelserna har i uppgift att förbättra tillgången till grundläggande betaltjänster på de orter och den landsbygd där behovet inte tillgodoses av marknaden. har i uppdrag att främja de regionala stöd- och utvecklingsinsatser som länsstyrelserna genomför. Mot bakgrund av ovanstående bedömer kommittén att ansvar för kontanthanteringen i kan delas upp i två olika delar: Ett övergripande ansvar för kontanthanteringen i samhället. I denna del av ansvaret ingår att löpande analysera situationen för kontanthanteringen (såväl depåverksamheten som kontanttransporter och uppräkningsverksamhet), att återkommande rapportera till om situationen för kontanthanteringen i landet och slutligen att ansvara för ett råd för kontanthantering. I rådet bör privata och offentliga aktörer träffas för att diskutera olika aspekter av kontanthanteringen i samhället, inklusive sambandet mellan kontanthanteringen och tillgången på kontanttjänster. tar i viss mån detta övergripande ansvar genom att utföra analys och omvärldsbevakning. driver också ett Kontanthanteringsråd i vilket olika aktörer träffas och diskuterar frågor som rör kontanthantering. Detta övergripande ansvar för kontanthanteringen motsvarar i hög grad de förslag som presenterades av Kontanthanteringsutredningen7 och som generellt sett stöddes av remissinstanserna, inklusive Riksbanken.8 2.Ett ansvar för en välfungerande depåverksamhet som bidrar till att kontanter kan användas i hela . Kommittén bedömer att ansvar för depåverksamheten och därigenom grossistrollen i kontanthanteringen behöver tydliggöras. en välfungerande depåverksamhet gäller oavsett om depåverksamheten drivs i egen regi eller i samarbete med någon annan. Viktiga aspekter av en välfungerande depåverksamhet är antalet depåer, deras geografiska lokalisering, vilka aktörer som kan 7SOU 2014:61, s. 167–171. 8Riksbanken (2015). ansvar för kontantförsörjningen och kontanthanteringen hämta ut och lämna in kontanter och prissättningen på uthämtning och inlämning av kontanter i depåerna. ansvar innebär att bör agera för att upprätthålla en välfungerande depåverksamhet som bidrar till att kontantkedjan fungerar tillfredställande även vid extraordinära händelser som fredstida kriser och höjd beredskap. Kommittén avser att i slutbetänkandet återkomma till omfattningen av ansvar, samt befogenheter och verktyg kopplade till detta ansvar. Vid extraordinära händelser, fredstida kriser och höjd beredskap kan det heller inte uteslutas att kan behöva ta en samordnande roll även för att detaljhandelsledet i kontanthanteringen ska fungera, i syfte att en fungerande kontantkedja ska kunna upprätthållas. 14.4Riksbankens ansvar för kontanttillgången i samhället Kommitténs bedömning: har inte ansvar för tillgången till kontanttjänster i samhället. Detta ansvar faller delvis på banker och utländska kreditinstitut genom att de ska säkerställa en rimlig tillgång till kontanttjänster i hela landet i enlighet med de krav som föreslås. Det faller också delvis på staten i form av de uppgifter som länsstyrelserna och har för att bidra till att alla i samhället ska ha tillgång till grundläggande betaltjänster. Kommittén menar att ansvarsfrågan avseende kontanthanteringen bör skiljas från frågan om tillgången på kontanttjänster, även om de båda frågorna hänger nära ihop. En fungerande kontanthantering med depåverksamhet, uppräkningsverksamhet och kontanttransporter i hela landet är ett nödvändigt men inte ett tillräckligt villkor för att tillgången på kontanttjänster ska vara tillfredsställande. Enligt kommittédirektiven ska kommittén överväga roll och ansvar för kontanttillgången i hela landet och kostnaderna för denna. Kommittén har valt att definiera begreppet kontanttillgång som tillgången till kontanttjänster. myndighetsansvar bör enligt kommittén inte avse tillgången till kontanttjänster ansvar för kontantförsörjningen och kontanthanteringen i samhället i form av möjlighet till insättning på eller uttag av kontanter från bankkonton. Historiskt har inte detta varit en uppgift för . Tillgången till kontanttjänster har i stället tillgodosetts av marknaden, kompletterat med statliga insatser för vissa grupper och i vissa regioner. var det Posten som säkerställde tillgången till kassatjänster i hela landet. –2008 hade kassaservice AB det uppdraget. –2012 fanns en nationell upphandlingslösning för grundläggande betaltjänster genom Post- och försorg. har de statliga insatserna regionaliserats och utförs främst av länsstyrelserna via regionala utvecklings- och stödinsatser för grundläggande betaltjänster med medel från (se vidare avsnitt 8.6). I enlighet med kommitténs förslag faller ansvaret för tillgången till kontanttjänster delvis på vissa banker och utländska kreditinstitut i form av de föreslagna kraven att det ska finnas rimlig tillgång till kontantuttag och dagskassehantering i hela landet. Ansvar faller också på staten i form av länsstyrelsernas bevakningsansvar och utvecklings- och stödinsatser för att förbättra tillgången till grundläggande betaltjänster samt på som ska främja länsstyrelsernas arbete. Kommittén vill dock betona att, även om inte bör ges ett ansvar för tillgången till kontanttjänster, påverkar dess verksamhet inom kontantförsörjningen och kontanthanteringen tillgången till kontanttjänster i samhället. I Figur 14.1 illustreras ansvarsförhållandena för olika delar av kontantkedjan under normala omständigheter. ansvar för kontantförsörjningen och kontanthanteringen Bidra till att kontanter kan Bevakning, rapportering, analys 14.5Betalningsmedel ur ett beredskapsperspektiv Kommitténs bedömning: Tillgången till kontanttjänster och kontanthanteringen är två av många faktorer som påverkar betalningar i en situation med höjd beredskap. Kommittén återkommer i slutbetänkandet till beredskapsfrågan avseende såväl den finansiella infrastrukturen som betalningsmedel. I detta kapitel behandlas frågan om ansvar för kontanthanteringen och kontantförsörjningen i ett normalläge, dvs. i frånvaro av krig, höjd beredskap eller andra extraordinära omständigheter. Ett normalläge kan dock innebära påfrestningar till följd av problem i kontantkedjan generellt eller hos en aktör som är verksam inom kontantkedjan. Kommittén ska enligt direktiven överväga dels hur ansvar för beredskapen i betalningssystemet (den finansiella infrastrukturen) vid fredstida kriser samt vid höjd beredskap ska tydliggöras i lag, dels om lagstiftningen angående beredskapsansvar vid fredstida kriser samt vid höjd beredskap behöver