sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — Som vi har angett tidigare är inte alternativ 4 någonting som vi lägger fram som förslag, bl.a. på grund av att det innebär en omotiverad repressions- höjning och kan befaras medföra tillämpningsproblem. Om änd- ringar ändå ska göras i denna riktning, är ett utvidgat tillämpnings- område även för den föreslagna nya påföljden ungdomsövervakning ett sätt att minska de skadliga verkningar som ett ökat bruk av fri- hetsberövande påföljder för unga skulle innebära för såväl individ som samhälle. Eftersom alternativ 4 innebär en ökning av straffmät- ningsvärdet (i relativa tal, eller en ökning med , från av straffvärdet till 80 pro- cent av straffvärdet) för den lagöverträdare som var vid brottet eller brotten bör en ändring av straffmätningsreglerna enligt alternativ 4 leda till en ökning av den maximala verkställighetstiden för ungdomsövervakning från ett till – avrundat – . Vi har avslutat diskussionen om påföljdsval för lagöverträdare i åldern 15–genom att i avsnitt 9.3.2 diskutera möjligheterna att ändra tillämpningsområdena för ungdomstjänst och sluten ungdomsvård samt de föreslagna nya ungdomspåföljderna ungdomstillsyn och ung- domsövervakning. Om det förutsätts att reglerna om straffmätning för denna ålders- grupp – dvs. lagöverträdare som är barn i me- ning – ska skärpas (exempelvis enligt något av de av oss presenterade alternativen 2–4), kan det framstå som rimligt att utvidga tillämpnings- områdena för de särskilda ungdomspåföljderna på så sätt att dessa kan tillämpas vid högre straffmätningsvärden. Detta för att i så stor ut- sträckning som möjligt undvika att lagöverträdare som är barn döms till påföljder som i första hand är utformade för vuxna lagöverträ- dare. Såväl respekten för individen (i form av bl.a. toleransskäl och barnperspektivet) som intresset av en effektiv brottsprevention (ge- nom ungdomspåföljder som är särskilt ägnade att motverka återfall i brott hos unga) talar för detta. Även om vi nu har presenterat alternativa modeller av alternati- ven 2–4 som – utöver en skärpt syn på straffmätningen – innebär förändrade tillämpningsområden för de särskilda ungdomspåfölj- derna vill vi understryka att det inte bör ses som en utgångspunkt att reglerna om straffmätning ska skärpas för lagöverträdare som är barn. Som vi har uttalat i avsnitt 8.3 är det vår bedömning att straff- mätning för denna åldersgrupp även fortsättningsvis bör ske enligt samma riktlinjer och på samma straffmätningsnivåer som . Detta eftersom höjningar av repressionsgraden för en viss åldersgrupp inte bör ske om det inte finns sakliga skäl för det. Vi har också påtalat att förändringar av påföljdsbestämmelserna för lagöverträdare i åldern 15–, skulle innebära att den rättspraxis i fråga om bl.a. straff- mätning och påföljdsval som har utvecklats sedan 2007 års reform av påföljdssystemet för unga skulle behöva omprövas. Därutöver skulle det kunna framstå som märkligt att genomföra förändringar som ytterst skulle kunna innebära att en 15–17-årig lagöverträdare skulle kunna dömas till sluten ungdomsvård . Om en 15- årig lagöverträdare döms till sluten ungdomsvård när han eller hon är , kommer han eller hon att vara när påföljden har verkställts. Det kan ifrågasättas om det är lämpligt att en 23-åring ska avtjäna en påföljd särskilt utformad för lagöverträ- dare som är barn och tillsammans med dömda som huvudsakligen är i 15–17-årsåldern. En annan fråga är hur verkställighet av ungdomstjänst kan genomföras på ett meningsfullt sätt i praktiken. Vi konstaterar att det krävs ytterligare överväganden – med tillgång till expertis inom psykologi och andra delar av det kri- minologiska kunskapsfältet – för att kunna genomföra förändringar i den riktning som har presenterats här. Sammanfattningsvis ska de presenterade alternativen avseende änd- rade tillämpningsområden för särskilda ungdomspåföljder betraktas endast som modeller som på ett principiellt sätt illustrerar vad som skulle kunna beskrivas som teoretiska möjligheter. Det är som vi har uttalat tidigare i avsnitt 8 och 9 vår uppfattning att straffmätning för lagöverträdare i åldern 15–bör ske som respektive att det vid valet av påföljd även fortsättningsvis bör gälla ett krav på syn- nerliga skäl för att döma en lagöverträdare i denna åldersgrupp till fängelse. Utvidgade tillämpningsområden för särskilda ungdomspå- följder bör övervägas närmare – i syfte att undvika att vägen till fäng- else och andra vuxenpåföljder blir kortare än för lagöverträdare som är barn – endast om lagstiftaren i ett första led har tagit ställning för en skärpt syn vid straffmätningen för lagöver- trädare i denna ålderskategori. Det är alltså först om lagstiftaren inte skulle dela utredningens uppfattning att alternativ 1 bör väljas, utan anse att alternativ 2, 3 eller 4 borde väljas, som det skulle kunna bli aktuellt att – i ett nästa led – överväga utökade tillämpningsområden för de särskilda ungdomspåföljderna. I våra direktiv anges som en utgångspunkt att de särskilda ungdoms- påföljderna inte ska vara tillämpliga på lagöverträdare i åldern 18– . Mot den bakgrunden har vi fått i uppdrag att överväga och föreslå hur en ordning bör utformas som innebär att lagöverträdare i ålders- gruppen 18–behandlas som andra myndiga lagöverträdare vid påföljdsvalet och i processuellt hänseende.1 Vi har redogjort för de särskilda bestämmelser om unga lagöver- trädare som finns i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) i avsnitt 4.3. Våra överväganden beträffande den processuella särregleringen för lagöverträdare i åldern 18–finns i avsnitt 10.2. Därefter kommer vi att i avsnitt 10.3 lämna några kommentarer angående hur en reform som innebär att lagöverträ- dare i åldern 18–ska behandlas som andra myndiga lagöverträ- dare såvitt avser val av påföljd och straffmätning kan förväntas på- verka tillämpningen av bestämmelserna om häktning, anhållande och andra processuella tvångsmedel. 10.2.1Särreglering i LUL som berör lagöverträdare i åldern 18–20 år Vår redogörelse för LUL:s särskilda bestämmelser för lagöverträdare i åldern 15–i avsnitt 4.3.2 kan i fråga om den äldre delkategorin –lagöverträdare i åldern 18–– sammanfattas på följande sätt: 1Se avsnitt 2.1. •Rätten får döma till ungdomsvård endast om det i målet finns ett yttrande av socialnämnden. Om det inte finns särskilda skäl krävs ett sådant yttrande också för att rätten ska få döma den som inte har fyllt till fängelse . (28 § LUL.) •Mål i tingsrätt och hovrätt mot den som inte har fyllt och som kan leda till strängare påföljd än böter ska, ”om det inte möter hinder”, handläggas av domare – både lagfarna och nämndemän – som särskilt har utsetts av domstolen att handlägga sådana mål (25 § LUL). •Mål mot den som inte har fyllt ska, om målet avser brott på vilket fängelse kan följa, i den mån det är möjligt sättas ut till handläggning på sådant sätt att målet inte tilldrar sig uppmärksam- het. Vidare finns det – i förhållande till de allmänna bestämmel- serna om offentlighet respektive stängda dörrar vid förhandling i 5 kap. – en utvidgad möjlighet att handlägga mål mot den som inte har fyllt bakom stängda dörrar. (27 § för- sta–tredje stycket LUL.) •Mål mot den som inte har fyllt ska alltid behandlas skynd- samt (29 § första stycket LUL). Om det väcks allmänt åtal mot den som är 15–för ett brott för vilket det är föreskrivet fäng- else , ska de tidsfrister iakttas som är före- skrivna för åtgärder i mål där den tilltalade är häktad, utan möjlighet till förlängning av fristen (29 § andra stycket LUL). Observera att de i lagen angivna fristerna gäller endast den yngre ålderskate- gorin – lagöverträdare i åldern 15–– och inte myndiga lagöver- trädare. •I mål mot den som inte har fyllt ska, om det inte möter syn- nerliga hinder, domen avkunnas muntligen vid huvudförhand- lingen (30 § LUL). 10.2.2Vi föreslår ändrade bestämmelser i Förslag: Bestämmelsen i 25 § LUL med krav på särskilda domare för handläggning av ungdomsmål ska upphöra att gälla. De bestäm- melser i 27–30 §§ LUL som innebär särbehandling i olika avseen- den inte bara av den som inte har fyllt utan också av den som är 18–ska ändras så att särbehandling ska ske endast av den som inte har fyllt . Bestämmelsen i 28 § andra meningen LUL, om socialnämndens yttrande som villkor för att en domstol ska få döma till fängelse, ska utgå. Bestämmelsen om yttrande av socialnämnden (28 § LUL) Av de bestämmelser i som tar sikte även på myndiga lagöver- trädare, i åldern 18–, bör först diskuteras den i 28 § som innebär att det krävs ett yttrande av socialnämnden – alternativt särskilda skäl för att inte inhämta ett sådant yttrande – för att en domstol ska få döma den som inte fyllt till fängelse . Det kan noteras att lagtexten tar sikte på åldern för rättens bedömning, vilket kan jämföras med bestämmelserna om på- följderna, som i regel utgår från den tilltalades ålder för brottet. Bestämmelsen bygger uppenbart på en viktig grund för det nuva- rande påföljdssystemet – att fängelsestraff ska undvikas för lagöver- trädare under . I linje med detta synsätt måste rätten ha ett mer robust underlag i fråga om den unge lagöverträdarens personliga för- hållanden – i förhållande till den långtgående utredningsskyldighet i personaliadelen som gäller för äldre lagöverträdare – för att det ska kunna finnas förutsättningar för att döma den unge till ett fängelse- straff. Vårt huvudsakliga uppdrag är att avskaffa särbehandlingen för lag- överträdare i åldern 18–såvitt gäller valet av påföljd och straff- mätning. Det innebär, som vi har konstaterat i detta betän- kande, att lagöverträdare som var eller äldre för brottet ska behandlas som andra myndiga lagöverträdare. Med en sådan straffrättslig reform skulle det inte längre finnas något tydligt behov av en bestämmelse med särskilt utredningskrav i personalia- delen för den som har fyllt . Ifråga om den yngre åldersgruppen, 15–17-åringar, kan konsta- teras att det i 11 § LUL anges att ett yttrande från socialnämnden som utgångspunkt ska inhämtas innan åklagaren fattar beslut i åtalsfrå- gan. Vi kan mot den bakgrunden inte se något praktiskt behov av att låta bestämmelsen om inhämtande av yttrande stå kvar i 28 §. slår alltså att 28 § ska ändras på så sätt att dess andra mening, an- gående socialnämndens yttrande som villkor för att rätten ska få döma till fängelse , utgår och att den bestäm- melsen alltså inte ska gälla längre vare sig för 18–20-åringar eller för 15–17-åringar. Övriga bestämmelser i som berör lagöverträdare i åldern 18–20 år I föregående delavsnitt har vi föreslagit att det inte ska krävas ett yttrande från rätten ska få döma den som är 18–till fängelse . Det är en direkt följd av den i detta betänkande föreslagna straffrättsliga reformen. Vårt upp- drag i denna del är dock inte endast att föreslå ett avskaffande av de bestämmelser som gynnar lagöverträdare i åldern 18–utan att lämna förslag till ändringar som medför ett slopande av all straff- processuell särbehandling av myndiga lagöverträdare. I det följande kommer vi därför att föreslå ytterligare ändringar i LUL. Bestämmelsen med krav på särskilt utsedda domare I 25 § LUL anges att mål i tingsrätt och hovrätt mot en tilltalad som inte har fyllt och som kan leda till strängare påföljd än böter – ”om det inte möter hinder” – ska handläggas av lagfarna domare och nämndemän som särskilt har utsetts av domstolen att handlägga så- dana mål. Bestämmelsen gäller alltså såväl tilltalade i åldersgruppen 15–som myndiga tilltalade i åldersgruppen 18–och ska tillämpas i alla brottmål där någon av de tilltalade är . Det är domstolschefen som ska utse den eller de domare vid dom- stolen som ska handlägga ungdomsbrottmålen. Möjligheten att låta ett ungdomsbrottmål handläggas av en annan domare än den särskil- de domaren (eller någon av de särskilda domarna) är avsedd att an- vändas endast i fall där det inte är praktiskt möjligt för den särskilde domaren (eller någon av de särskilda domarna) att själv handlägga må- let, t.ex. vid sjukdom eller i semestertider (prop. 1994/95:12 s. 103). Regler om att det vid domstolarna ska finnas särskilda domare – såväl lagfarna som nämndemän – som handlägger ungdomsbrottmål har funnits . gällde kravet enbart nämnde- män. I förarbetena till ändringen konstaterades att det finns en rad fördelar med att det vid domstolarna finns särskilda domare som handlägger ungdomsmål. En sådan domare får särskild kunskap om och stor erfarenhet av ungdomsmål och de förhållanden som gäller för ungdomar som begår brott. En annan fördel med ett begränsat an- tal domare i ungdomsmål är att det kan vara lättare att låta dessa få särskild utbildning i olika frågor som har med ungdomar att göra. Fördelarna med personkontinuitet, dvs. att den unge om han eller hon återkommer efter att ha begått nya brott möter samma person, gäller även i fråga om domare (prop. 1994/95:12 s. 83). Det finns alltså visserligen flera fördelar med ett krav på särskilda domare. har den nuvarande regleringen ifrågasatts. I sam- band med att bestämmelsen ändrades 2001 och det lämplighetskrav som tidigare hade gällt togs bort gjordes en utvärdering av lagstiftning. Därvid konstaterades att bestämmelsen inte hade fått ge- nomslag (prop. 2000/01:56 s. 21 f.). Vidare har () uttalat följande 2015:2 Det finns […] skäl både för och emot en koncentration [av ungdoms- brottmål]. Oavsett hur man bedömer bärkraften i dessa skäl måste frå- gan ställas varför ska bestämma att ungdomsbrottmålen ska koncentreras till vissa domare medan domstolarna själva får bestämma om hanteringen av t.ex. familjemål, mål om våld i familjen och ekobrott- mål. Under de år som har gått sedan regeln om koncentration av ung- domsmålen infördes har tingsrätterna fått avsevärt ökade möjligheter att bestämma om sin egen organisation. Det pågår ständigt diskussioner i domstolarna om det bästa sättet att utföra uppdraget, och det finns många exempel på lyckade projekt om bl.a. specialisering. Ett utmärkt sådant exempel är den ambitiösa hantering av ungdomsbrottmålen som beskrivs i yttrandet från . Förhållandena har även i detta hänseende ändrats sedan 25 § LUL infördes, och är det svårt att förstå varför och inte domstolarna själva ska bestämma om hanteringen av just ungdomsbrottmål. Sammanfattningsvis konstaterar jag att reglerna om koncentration av ungdomsbrottmål aldrig har fått något riktigt genomslag. 2Se beslut i JO:s ärenden med dnr 6615-2015 och 282-2016. Ärendena har beskrivits och beslutet har tagits in även i JO:s ämbetsberättelse, JO 2016/17:JO1 s. 71–86. koncentration har ifrågasatts, och de reformer som ägt rum av tings- rätternas yttre och inre organisation gör att det enligt min mening nu finns skäl att avskaffa regeln om koncentration av ungdomsmålen. JO överlämnade en kopia av beslutet, från vilket citatet ovan har ta- gits, till Justitiedepartementet.3 Vårt uppdrag är att avskaffa all särbehandling, även i processuellt hänseende, avseende åldersgruppen 18–. För att tilltalade i åldern 18–ska jämställas med andra myndiga tilltalade i processuellt hänseende måste bestämmelsen ändras på så sätt att denna ålders- grupp inte omfattas av tillämpningsområdet. Frågan är då om det är motiverat att låta bestämmelsen fortsätta att gälla i fråga om tilltalade som är 15–. Organisationen för de allmänna domstolarna har ändrats efter det att den aktuella bestämmelsen infördes . Landets domstolar är typiskt sett större jämfört med tidigare. Det innebär att sanno- likheten för att den som återfaller i brott träffar samma domare som tidigare är liten. Handläggningen av målen har också förändrats . arbetar de flesta domstolar med en beredningsorganisation, vilket innebär att det är beredningsorganisationen som förbereder och sätter ut målen till huvudförhandling. Domaren kommer därför ofta i kontakt med målet vid huvudförhandlingen. Den ändrade organisationen av domstolarna medför att några av de argument som anfördes för en specialisering av domare är lika framträdande. finns det en utveckling mot en ökad grad av specialisering inom domarkåren på flera andra områden, bl.a. avseende mål inom ramen för handläggningen av konkurser, mål med komplicerad ekonomisk brottlighet och familjemål. Vem som ska handlägga dessa måltyper är inte reglerat i lag eller annan för- fattning. Det är en övergripande uppgift för domstolschefen att tillse att alla mål och ärenden vid domstolarna handläggs av domare som är lämpliga för respektive uppgift. Någon lagbestämmelse som reglerar detta särskilt i fråga om handläggning av mål mot tilltalade som är 15–är dock inte motiverad. Vi föreslår därför att 25 § LUL ska upphöra att gälla. 3Justitiedepartementets dnr Ju2016/08819/Å. Kritik mot den aktuella bestämmelsen har där- efter framförts också i en skrivelse från åtta överrättspresidenter och en till (diarieförd hos Hovrätten för med dnr 2018/66; det ärendet hos har dnr Ju2018/01127/Å). Bestämmelsen om stängda dörrar m.m. I 27 § LUL4 anges att mål avseende brott på vilket fängelse kan följa mot den som inte har fyllt i den mån det är möjligt ska sättas ut till handläggning på sådant sätt att målet inte tilldrar sig uppmärksam- het. Paragrafen innehåller också en utvidgad möjlighet att handlägga mål mot den som inte har fyllt bakom stängda dörrar. Mål mot barn och andra unga handläggs – liksom mål mot äldre lagöverträdare – som utgångspunkt offentligt i den bemärkelsen att allmänheten kan ta del av åtalet, vad som förekommit under rätte- gången och domen. Icke-offentlighet är alltså ett undantag från hu- vudregeln. Bestämmelserna i 27 § LUL bidrar till att skydda barn och andra unga som åtalas i något större utsträckning än äldre vuxna från de skador som förhandling med åskådare närvarande skulle kunna innebära. Vidare kan möjligheten att hålla förhandling bakom stänga dörrar i vissa fall bidra till att barn och andra unga som är tilltalade lämnar uppgifter under rättegången på ett friare sätt än om åskådare är närvarande i rättssalen. Även i denna del kan hänvisas till det som vihar sagt i avsnitt 6.3 om att unga personer är särskilt känsliga i psykologiskt och neurologiskt hänseende fortfarande flera är efter att de fyllt och uppnått myndighetsåldern. Bestämmelserna syftar inte till att privilegiera lagöverträdare i en viss åldersgrupp. För att tilltalade i åldern 18–ska jämställas med andra myndiga till- talade i processuellt hänseende behöver dock bestämmelserna ändras till att gälla endast tilltalade i åldern 15–. Vi föreslår därför en sådan ändring. I 29 § LUL anges att mål mot den som inte har fyllt ska be- handlas skyndsamt. För omyndiga tilltalade (som är 15–) gäller särskilda frister men för den som har fyllt gäller endast det allmänt formulerade skyndsamhetskravet. Effektiv handläggning av brottmål är önskvärt oavsett den till- talades ålder. När det gäller tilltalade som är barn anses det så viktigt att reaktionen kommer nära inpå brottet att de frister som gäller för 4Vissa, huvudsakligen redaktionella, ändringar av bestämmelsen föreslås i lagrådsremissen Stärkt ordning och säkerhet i domstol, som lämnades till Lagrådet . häktade ska gälla under rättegången, om fängelse i mer än sex måna- der kan följa på brottet. Det allmänna skyndsamhetskravet avseende tilltalade i åldern 18–innebär att denna åldersgrupp intar en mellanställning. Ju yngre tilltalad, desto viktigare med en snabb reak- tion. Att ett sådant allmänt skyndsamhetskrav gäller kan inte ses som en privilegiering av tilltalade i denna åldersgrupp. krävs, för att tilltalade i åldern 18–ska jämställas med andra myndiga tilltalade i processuellt hänseende, att bestämmelsen ändras till att gälla endast tilltalade i åldern 15–. Vi föreslår därför en sådan ändring. Bestämmelsen om att dom i första hand ska avkunnas muntligen I 30 § LUL anges att domen i mål mot den som inte har fyllt , om det inte möter synnerliga hinder, ska avkunnas muntligen vid huvud- förhandlingen. I denna del kan hänvisas till det som sagts i föregåen- de delavsnitt om skyndsam handläggning. För att tilltalade i åldern 18–ska jämställas med andra myndiga tilltalade i processuellt hän- seende krävs att bestämmelsen ändras till att gälla endast tilltalade i åldern 15–. Vi föreslår därför en sådan ändring. 10.3Häktning, anhållande och andra processuella tvångsmedel Bedömning: Strängare påföljder för lagöverträdare i åldern 18–kommer att medföra ökad tillämpning av häktning, anhållande och andra processuella tvångsmedel inom denna åldersgrupp. Av de olika processuella tvångsmedel som kan användas av domstol, åklagare och polis under en rättegång eller förundersökning framstår häktning som det – i vart fall typiskt sett – mest ingripande. De grundläggande bestämmelserna om häktning finns i 24 kap. 1–3 §§ : 1 § Den som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott, för vilket är föreskrivet fängelse eller däröver, får häktas, om det med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att han 1. avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff, 2.genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning eller 3.fortsätter sin brottsliga verksamhet. Är för brottet inte föreskrivet lindrigare straff än fängelse , skall häktning ske, om det inte är uppenbart, att skäl till häktning saknas. Häktning får ske endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Kan det antas att den misstänkte kommer att dömas endast till böter, får häktning inte ske. 2§ Den som på sannolika skäl är misstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet, 1.om han är okänd och vägrar att uppge namn och hemvist eller om hans uppgift om detta kan antas vara osann, eller 2.om han saknar hemvist inom riket och det finns risk för att han genom att bege sig från riket undandrar sig lagföring eller straff. 3§ Även den som endast är skäligen misstänkt för brott får, med den be- gränsning som följer av 19 § [i fråga om häktning av den som är närva- rande vid rätten], häktas, om 1.förutsättningarna för häktning i övrigt är uppfyllda enligt vad som sägs i 1 § första, tredje och fjärde styckena eller 2 § och 2.det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning om brottet. Om det på grund av den misstänktes ålder, hälsotillstånd eller någon annan liknande omständighet kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den misstänkte, får häktning ske endast om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas (24 kap. 4 § första stycket första meningen ). Detta kan sägas vara ett förtydligande eller tillägg kopplat till den allmänna bestämmelsen i 1 § tredje stycket om att häktning får ske endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åt- gärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. En proportionalitetsbedömning – som innefattar faktorn ålder – ska alltså göras. Bestämmelserna om häktning i 24 kap. rättegångs- balken ger dock ingen närmare ledning i fråga om hur starkt den till- talades ungdom talar mot häktning vid olika åldrar. Däremot finns i 24 kap. 4 § andra stycket en hänvisning till att det i fråga om ytter- ligare inskränkningar i fråga om häktning av den som är finns särskilda bestämmelser. Med ”särskilda bestämmelser” avses 23 § LUL, enligt vilken paragraf den som inte har fyllt får häk- tas endast om det finns synnerliga skäl. Personer – dvs. personer som är barn enligt – ska alltså bara i undan- tagsfall vara häktade. Särregleringen i lag utifrån den misstänktes ålder gäller alltså en- dast åldersgruppen 15–.