sou · H6B36 · 2018-02-15 00:00:00 — Den ändring som görs innebär endast att undantaget tas bort. Det särskilda villkoret för åtal blir kvar. Denna situation faller inom huvudregeln i 7 §, vilket innebär att åklagarens befogenhet att föra talan om brott ska bedömas efter den lag som gäller när åtal väcks. I nuvarande åtalsbestämmelse i varumärkeslagen finns två särskilda villkor som enligt förslaget inte tas upp i den nya bestämmelsen. Varken kravet på målsägandeangivelse eller kravet på att åtal av särskilda skäl är motiverat från allmän synpunkt finns med i den föreslagna åtalsbestämmelsen. I stället införs ett särskilt villkor om att åtal ska vara påkallat från allmän synpunkt. Det undantag som finns i 7 § om att bedömningen ska ske efter den äldre lagen, om det när handlingen företogs fanns ett särskilt villkor för åtal som inte finns med i den nya bestämmelsen, blir här tillämpligt. Detta innebär att för gärningar som har begåtts innan lagändringarna träder i kraft tillämpas den åtalsbestämmelse som dittills gällt. För gärningar som begås efter det att åtalsbestämmelsen har ändrats ska den nya åtalsbestämmelsen gälla. De föreslagna nya beslagsbestämmelserna i upphovsrättslagen och varumärkeslagen utgör processrättslig lagstiftning. Huvudregeln är att nya processrättsliga regler blir gällande. Sådana regler ska tillämpas på varje processuell företeelse som inträffar efter det att regleringen har trätt i kraft. Det finns ingen anledning att frångå denna huvudregel här. Utredningen gör, mot bakgrund av det anförda, bedömningen att det inte behövs några övergångsbestämmelser för de bestämmelser som utredningen föreslår. I 14–15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474) finns bestämmelser om vilka konsekvenser av en utrednings förslag som ska redovisas. Med beaktande av de förslag som utredningen lägger finns det anledning att redogöra för offentligfinansiella och samhällsekonomiska konsekvenser samt betydelsen för det brottsförebyggande arbetet. Vad som i övrigt nämns i nämnda bestämmelser är inte relevant för utredningens förslag och kommer därmed inte att behandlas. Härutöver framgår av direktiven att utredningen ska beakta vilka konsekvenser som olika förslag medför för den ökade digitaliseringen i samhället och även belysa vilka konsekvenser förslagen har för konsumenter. Enligt direktiven ska utredningen beakta de krav som finns i 6–7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. Slutligen anges i direktiven att utredningen i framtagandet av konsekvensbeskrivningen ska ha kontakt med . Enligt utredningens bedömning finns det inte anledning att tro att det kommer att leda till ökade kostnader för om även annan egendom än föremål får tas i beslag under en brottsutredning angående upphovsrättsbrott eller varumärkesbrott. För att förvara fordringsrätter och annan lös egendom än föremål krävs i princip inte några särskilda åtgärder eller utrymmen. Utredningen kan heller inte förutse några särskilda kostnader för att vårda sådan egendom. Den kostnad som eventuellt kan uppkomma i samband med att ett beslut om beslag verkställs är densamma som när ett be- slut om förverkande verkställs. Den kostnad som utredningen kan tänka sig här består i den arbetstid det tar att kontakta en verkställande myndighet eller annan som kan hjälpa till med verkställigheten. Sistnämnda kostnad följer dock redan av befintlig lagstiftning. Med utredningens förslag uppstår kostnaden bara på ett tidigare stadium. Som framgår av avsnitt 6 verkställs ett beslut om förverkande av egendom som har tagits i beslag i och med att beslutet vinner laga kraft. Det blir i de fallen inte någon ytterligare kostnad för förverkandet, vilket det kan bli om egendomen inte har tagits i beslag. Övriga lagändringar bedöms inte innebära några ökade kostnader för . har åklagarna väckt cirka 110 åtal för brott mot upphovsrättslagen och varumärkeslagen samt utfärdat knappt 20 strafförelägganden. I snitt innebär det elva åtal och två strafförelägganden , även om skillnaden mellan olika år har varit stor. Antalet åtal för brott mot upphovsrättslagen har varit fem gånger vanligare än åtal för brott mot varumärkeslagen. När det gäller strafförelägganden har så gott som samtliga avsett brott mot upphovsrättslagen. Att åtalsskyldigheten vid målsägandeangivelse tas bort innebär att åklagarna kan komma att fatta färre beslut om åtal för brott mot upphovsrättslagen. Enligt förslaget ska det alltid krävas att åtal bedöms vara påkallat från allmän synpunkt. som antalet mål om upphovsrättsbrott troligen minskar kommer mål om varumärkesbrott att öka något. Att sistnämnda måltyp troligen kommer att öka är dels en följd av att kravet på målsägandeangivelse tas bort, dels en följd av att kravet för när åklagaren får väcka åtal mildras. Den första ändringen medför uppskattningsvis inte någon större ökning av antalet åtal. De fall där det är svårt att komma i kontakt med målsäganden eller där denne utsatts för hot måste bedömas vara ovanliga. Situationer där målsäganden motsätter sig en rättegång kan tänkas vara något fler, men inte heller här kan det antas röra sig om särskilt många fall. Den förväntade ökningen av mål om varumärkesbrott kommer uteslutande bero på att kravet på särskilda skäl tas bort. Här ska dock tilläggas att även kravet om att åtal ska vara påkallat från allmän synpunkt utgör ett särskilt villkor för åtal och att möjlig- heterna att väcka åtal är begränsade i förhållande till vad som gäller i allmänhet. Vad som anförts om antalet åtal gäller även för strafförelägganden. Ändringarna kommer att leda till färre strafförelägganden för upphovsrättsbrott och fler för varumärkesbrott jämfört med . Det är svårt att närmare räkna på antalet åtal och strafförelägganden utifrån de nya förutsättningarna. Det är rimligt att tro att minskningen av antalet åtal och strafförelägganden om brott mot upphovsrättslagen blir större än ökningen av antalet åtal och strafförelägganden om brott mot varumärkeslagen. I så fall torde förslaget som helhet inte leda till ökade kostnader för . Även om de ändrade åtalsreglerna, tvärtemot vad utredningen har anledning att tro, skulle leda till något fler åtal och strafförelägganden får de kostnader som det skulle innebära anses rymmas inom det befintliga anslaget. väckte åklagarna sammanlagt 170 000 åtal (se årsredovisning , s. 61). Med förslaget finns det dessutom bättre förutsättningar för att rikta in sin verksamhet på den brottslighet på området som är särskilt samhällsfarlig, vilket på ett allmänt plan kan leda till vissa effektivitetsvinster. Inte heller övriga lagändringar bedöms innebära några ökade kostnader för . I bedömningen har utredningen beaktat att de föreslagna beslagsbestämmelserna kan föranleda att i några fall kan tänkas framställa yrkande om beslag i domstol. Med beaktande av det anförda bedöms lagändringarna inte heller medföra några ytterligare kostnader för de domstolar som berörs av förslagen. Antalet åtal bedöms bli något färre eller ungefär detsamma som med nuvarande regler. Antalet mål vid Patent- och , i Patent- och marknadsöverdomstolen samt hos beräknas inte överstiga det antal som har uppskattats utifrån nuvarande lagstiftning. I denna bedömning har utredningen tagit höjd för att det fortfarande kan finnas mål kvar som prövas i enlighet med den ordning som gällde före när de särskilda domstolarna inrättades. Om förslaget, mot förmodan, skulle innebära något fler antal åtal kan de inte anses utgöra så många till antalet att de kan ha någon direkt inverkan på domstolarnas befintliga anslag. Utredningens förslag när det gäller straffskärpningar innebär huvudsakligen att bestämmelserna om brott mot upphovsrättslagen och mot varumärkeslagen kompletteras med en särskild straffskala och egen rubricering för grovt brott. Ändringarna kan antas resultera i att påföljden för allvarliga fall av dessa brott i något fler fall än kommer att bestämmas till fängelse. Utredningen gör bedömningen att eventuella begränsade merkostnader kan finansieras inom ramen för Kriminalvårdens befintliga anslag. Enligt direktiven ska utredningen belysa vilka konsekvenser förslagen har för konsumenter. Förslaget om att all slags egendom som använts som hjälpmedel vid brott kan tas i beslag syftar till att förhindra fortsatt brottslighet. Om den illegala handeln bekämpas hänvisas konsumenter i högre utsträckning till laglig utgivning och distribution, vilket givetvis är önskvärt. Utredningens förslag påverkar inte på något sätt de konsumenter som använder varumärkesskyddade produkter eller upphovsrättsligt skyddade verk från någon som har rätt att tillhandahålla sådana varor eller verk. De konsumenter som eventuellt skulle kunna påverkas av utredningens förslag är de som konsumerar varor eller verk från någon som begår ett brott genom att tillhandahålla dem. Det finns givetvis inte något skyddsvärt intresse att värna sådan konsumtion. Här ska särskilt beaktas att utredningen inte lägger några förslag om vad som är straffbart. Det följer av befintlig lagstiftning. Utredningens förslag blir tillämpliga på personer som begår brott. Om det är så att dessa personer begår brott inom ramen för ett företag, kan det givetvis få betydelse för företaget. Det är en konsekvens av brottet, inte av lagförslaget som sådant, och gäller även med befintlig lagstiftning. Annat företagande gynnas däremot av att personer som begår brott lagförs och att egendom som de använder som hjälpmedel vid brott kan tas i beslag under brottsutredning. Ett grundläggande syfte med förslagen är just att ge skydd för upphovsrätt och varumärkesrätt och på så sätt ge bättre förutsättningar för kulturell utveckling och företagande. Av direktiven följer att utredningen ska ha kontakt med , som har i uppdrag att främja hållbar näringslivsutveckling och regional tillväxt samt genomföra strukturfondsprogram. Mot bakgrund av att utredningens förslag – såsom de utformas – är tillämpliga bara i fråga om personer som bedriver olaglig verksamhet gör utredningen bedömningen att de intressen som tillvaratar inte är direkt berörda. Av samma skäl saknas anledning att göra en sådan beskrivning som följer av bestämmelsen i 7 § förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. Det kan inte uteslutas att kostnaderna för en domännamnsadministratör skulle kunna öka med anledning av dess hantering av ett domännamn som har tagits i beslag. Eftersom administratören tar ut avgifter för domännamnsinnehav, kan det tänkas att denna kostnad slutligen hamnar på domännamnsinnehavarna. Utredningen lägger inte några förslag som påverkar möjligheterna för digital utveckling. Straffbestämmelserna i sig är teknikneutrala. Detsamma gäller förslagen om förutsättningar för allmänt åtal och om beslag. Förslaget om att all slags egendom – och inte bara föremål – som kan förverkas enligt upphovsrättslagen och varumärkeslagen ska kunna tas i beslag kommer att få betydelse för det brottsförebyggande arbetet. Alla slags hjälpmedel som används vid brott kan tas i beslag under en brottsutredning, vilket innebär att den fortsatta brottsligheten försvåras. 9.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk Den som beträffande ett litterärt eller konstnärligt verk vidtar åtgärder, som innebär intrång i den till verket enligt 1 och 2 kap. knutna upphovsrätten, eller som strider mot föreskrift enligt 41 § andra stycket eller mot 50 §, döms, om det sker uppsåtligen eller av grov oaktsamhet, för upphovsrättsbrott till böter eller fängelse i högst . Detta gäller också om någon till för spridning till allmänheten för in exemplar av verk, där exemplaret har framställts utomlands under sådana omständigheter att en sådan framställning här skulle ha varit straffbar enligt vad som sägs i första meningen. Om brottet är grovt, döms för grovt upphovsrättsbrott till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har inneburit synnerligen kännbar skada, medfört betydande eller annars varit av särskilt farlig art. Den som för sitt enskilda bruk kopierar ett datorprogram som är utgivet eller av vilket exemplar har överlåtits med upphovsmannens samtycke, ska inte dömas till ansvar, om förlagan för kopieringen inte används i näringsverksamhet eller offentlig verksamhet och han eller hon inte utnyttjar framställda exemplar av datorprogrammet för annat ändamål än sitt enskilda bruk. Den som för sitt enskilda bruk framställer exemplar i digital form av en offentliggjord sammanställning i digital form ska under de förutsättningar som nämnts inte dömas till ansvar. Den som har överträtt ett vitesförbud enligt 53 b § får inte dömas till ansvar för intrång som omfattas av förbudet. För försök eller förberedelse till brott som avses i första eller andra stycket döms det till ansvar enligt 23 kap. . Paragrafen innehåller bestämmelser om straffansvar vid intrång i upphovsrätten till ett litterärt eller konstnärligt verk. Innebörden av upphovsrätten framgår av 1 och 2 kap. Vidare innehåller paragrafen bestämmelser om straffansvar för en åtgärd som strider mot en föreskrift angående rättens utövande som upphovsmannen har meddelat i testamente enligt 41 § andra stycket, liksom för en åtgärd som innebär intrång i det s.k. titelskyddet i 50 §. Av 57 §, som hänvisar till förevarande paragraf, följer att samma straffansvar gäller vid intrång i upphovsrätten närstående rättigheter enligt 5 kap., dvs. skyddet för utövande konstnärer, framställare av ljud- och bildupptagningar, radio- och tv-företag, framställare av kataloger m.m. och fotografer. I paragrafen görs två ändringar. För det första introduceras en ny brottsbeteckning. För det andra införs en ny svårhetsgrad med en särskild straffskala och brottsbeteckning för grovt brott. Övervägandena finns i avsnitt 4.6. Genom ändringen i första stycket första meningen introduceras upphovsrättsbrott som egen, formell beteckning för denna brottstyp. Den nya brottsbeteckningen gäller för brott mot alla bestämmelser som sanktioneras i förevarande paragraf, dvs. också för intrång i närstående rättigheter. Bestämmelsens tillämpningsområde är oförändrat. Ett upphovsrättsbrott kan bestå i att plagiat av konstverk eller alster av brukskonst eller resultatet av annat eftergörande framställs utan lov och bjuds ut till försäljning. Det kan handla om att filmverk eller musikaliska verk olovligen görs tillgängliga för allmänheten eller att nya exemplar av ett verk sprids utan rättighetshavarens tillstånd. Straffskalan för upphovsrättsbrott är liksom tidigare böter eller fängelse i högst . Om fler än ett upphovsrättsbrott har förövats, blir den gemensamma straffskalan för brottsligheten böter eller fängelse i högst (se 26 kap. 2 § andra stycket 1 ). Vid upphovsrättsbrott bestående i s.k. fildelning ska brottsenheten bestämmas så att ett brott är förövat vid varje i tiden sammanhängande brottstillfälle, oavsett om då ett eller flera verk har gjorts tillgängliga för allmänheten (jfr NJA 2014 s. 859). I andra meningen återfinns bestämmelsen i hittillsvarande tredje stycket som alltså flyttas upp i paragrafen. I andra stycket, som är nytt, införs en ny svårhetsgrad av brottet som betecknas grovt upphovsrättsbrott och kan föranleda fängelse i lägst och högst . Om flera grova upphovsrättsbrott har förövats, blir den gemensamma straffskalan för brottsligheten böter eller fängelse i högst (se 26 kap. 2 § andra stycket 2 ). Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har inneburit synnerligen kännbar skada, medfört betydande eller annars varit av särskilt farlig art. Det ska alltid göras en allsidig bedömning av frågan om upphovsrättsbrottet är att anse som grovt. Till ledning för tillämpningen anges i lagtexten endast vad som särskilt ska beaktas, dvs. omständigheter som ska väga tungt vid bedömningen. Lagens exemplifiering innebär inte att det är nödvändigt att bedöma brottet som grovt om någon av dessa omständigheter föreligger, utan en helhetsbedömning ska göras. Det grova brottet gäller sådana intrång som av olika skäl kan anses som särskilt farliga för enskilda eller allmänna intressen. Det är inte uteslutet det skulle kunna finnas andra omständigheter av allvarlig beskaffenhet som kan ha relevans för bedömningen av om brottet ska betecknas som grovt. Om rätten överväger att döma för grovt brott med hänvisning till en omständighet som saknar stöd i uppräkningen i förevarande bestämmelse, bör den ge en tydlig motivering till varför omständigheten i det enskilda fallet ska anses vara av sådan allvarlig beskaffenhet att den ska påverka gradindelningen. I praktiken lär de upphovsrättsbrott som bedöms som grova ha begåtts uppsåtligen. Men principiellt sett finns det inget som hindrar att ett upphovsrättsbrott som begås av grov oaktsamhet bedöms som ett grovt brott om förhållandena är tillräckligt allvarliga. Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen har inneburit synnerligen kännbar skada för rättighetshavaren. Det kan handla om ekonomisk skada, exempelvis i form av utebliven vinst, men även om ideell skada på verkets anseende. En brottslighet som har avsett ett stort antal exemplar av ett verk och som har pågått medför naturligtvis synnerligen kännbar skada för rättighetshavaren. Men rättighetshavaren kan orsakas synnerligen kännbar skada också i andra situationer. En bedömning ska göras utifrån hur brottsligheten har slagit i det enskilda fallet. Det ligger i sakens natur att kvalifikationsgrunden ”synnerligen kännbar skada” i praktiken mest får betydelse vid intrång i enskilda upphovsmäns rätt, även om också små och medelstora företag kan drabbas av sådan skada. Vid bedömningen kan det få betydelse vilka möjligheter upphovsmannen har att fortsatt självständigt förfoga över verket och därmed erhålla ersättning för utnyttjandet. En skada kan vara synnerligen kännbar om upphovsmannen mer eller mindre har förlorat sin möjlighet att ge ut verket på det sätt som var tänkt. Bestämmandet över den första utgivningen är ett grundläggande upphovsrättsligt förfogande som när det fråntas upphovsmannen drabbar denne hårt. Även när verk utan tillstånd laddas upp på internet av tredje man går kontrollen lätt snabbt förlorad och upphovsmannen kan, beroende på de närmare förhållandena, orsakas synnerlig kännbar skada. Vidare ska det vid bedömningen av om brottet är grovt särskilt beaktas om gärningen har medfört betydande . Med avses ekonomisk . Vinningens omfattning i sig kan alltså utgöra grund för att bedöma ett brott som grovt. Ett riktmärke i rättstillämpningen för när gärningen har medfört betydande kan vara 25 prisbasbelopp; en som understiger det beloppet bör normalt inte anses vara betydande. Till skillnad från vad som gäller föregående kvalifikationsgrund är det här inte rättighetshavarens skada utan den som gärningsmannen gör på grund av intrånget som ska beaktas särskilt. Bestämmelsen ansluter till vad som gäller i fråga om skadestånd (jfr 54 § andra stycket 2). Härutöver ska vid bedömningen av om brottet är grovt särskilt beaktas om gärningen annars har varit av särskilt farlig art. Denna allmänna kvalifikationsgrund ger utrymme att beakta i vilket sammanhang gärningen företas. Vid bedömningen av om en viss brottslighet har varit av särskilt farlig art kan beaktas sådana förhållanden som att den har utförts på ett särskilt förslaget sätt eller att den har genomförts inom en verksamhet som bedrivits systematiskt och organiserat. Så kan exempelvis vara fallet när flera personer har organiserat sig för att i samverkan begå upprepade brott med samma tillvägagångssätt. Men det behöver inte röra sig om en samverkan mellan flera. En annan situation kan vara att en person på egen hand varaktigt driver en verksamhet som går ut på att olovligen sälja eller tillhandahålla upphovsrättsligt skyddade verk, exempelvis genom en hemsida. Den upprepade brottsligheten medför ofta att gärningsmannen kan bygga upp ekonomiska resurser som till del kan återinvesteras i verksamheten; detta kan ske även om verken har tillhandahållits gratis men det i stället har flutit in reklamintäkter, donationer eller liknande. Gärningsmannens motiv för att begå upprepade brott måste inte vara ekonomiskt utan kan också ha varit ett annat, t.ex. att uppnå status i vissa kretsar. De brott som begås i ett sådant sammanhang kan betraktas som mer allvarliga – och därmed av särskilt farlig art – än enskilda brott som förövas under mer oorganiserade former. Ett upphovsrättsbrott kan även anses vara av särskilt farlig art om gärningen ingår som ett led i en verksamhet som bedrivs i stor skala och som går ut på att skapa en annan ordning, än vad nuvarande lagstiftning tillåter, för när verk ska kunna ges ut och tillgängliggöras för allmänheten. Det kan handla om att tillhandahålla en distributionskanal där verk görs tillgängliga för allmänheten utan att lagen ger utrymme för det eller rättighetshavarna har lämnat tillstånd till det. Genom uttrycket att gärningen ”annars” har varit av särskilt farlig art betonas att gärningens farlighet genomgående är central vid gradindelningen. Kvalifikationsgrunderna ska inte tillämpas mekaniskt. Lokutionen innefattar en erinran om att omständigheterna som tidigare angetts i bestämmelsen – dvs. gärningen har inneburit synnerligen kännbar skada eller medfört betydande – utgör exempel på sådant som typiskt sett innebär att ett upphovsrättsbrott är särskilt farligt. Genom bestämmelsens utformning framhävs vikten av att det görs en samlad bedömning av samtliga omständigheter i det enskilda fallet. Brott som en person har begått för att för egen del ta del av musik eller film på digitala nätverk utan något kommersiellt syfte får, beroende på de närmare omständigheterna, i regel bedömas som upphovsrättsbrott av normalgraden. Det torde gälla även om brottsligheten innefattar upprepade gärningar som begåtts . De omständigheter som medför att gärningen är att bedöma som grov måste på vanligt sätt omfattas av uppsåt eller grov oaktsamhet. Om t.ex. en person som begår brott för att för egen del ta del av musik eller film därmed orsakar synnerligen kännbar skada, kan detta läggas honom eller henne till last endast i den utsträckning som de omständigheter som konstituerar skadan täcks av uppsåt eller grov oaktsamhet. Straffskalan för grovt brott får vissa konsekvenser för möjligheten att använda straffprocessuella tvångsmedel, bl.a. får hemlig övervakning av elektronisk kommunikation användas vid förundersökning avseende ett brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse (se 27 kap. 19 § tredje stycket 1 ). Vidare medför straffskalan att en av de förutsättningar som krävs för att bestämmelserna om s.k. utökat förverkande ska bli tillämpliga föreligger, att det för brottet är föreskrivet fängelse (se 36 kap. 1 b § ). Preskriptionstiden för grovt upphovsrättsbrott är (35 kap. 1 § första stycket 3 ), vilket är längre än för brottet av normalgraden som har en preskriptionstid (35 kap. 1 § första stycket 2 ). I tredje stycket, som motsvarar hittillsvarande andra stycket, görs endast en redaktionell justering. I fjärde stycket görs ingen ändring. Bestämmelsen är tillämplig på såväl upphovsrättsbrott som grovt upphovsrättsbrott. I femte stycket görs ett tillägg så att det står klart att ansvar för försök och förberedelse till grovt upphovsrättsbrott kan dömas ut enligt 23 kap. . Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation får användas vid förundersökning av sådant brott (27 kap. 19 § tredje stycket 4 ). Upphovsrättsbrott har inte ansetts utgöra brottslighet av sådan art att det finns anledning till särbehandling vid påföljdsvalet. En presumtion för fängelse gäller således endast om straffvärdet uppgår till fängelse eller därutöver (se NJA 2017 s. 446). Egendom med avseende på vilken brott föreligger enligt denna lag ska förklaras förverkad, om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat.