sou · H6B382 · 2018-11-30 00:00:00 — Emellertid förut- sätter vi att det kommer att tas fram skriftliga vägledningar som kan vara till hjälp vid denna bedömning, och att tillsynsmyndigheterna även på annat sätt bistår med vägledning i fråga om hur man bör gå till väga vid sådana bedömningar. Det är också möjligt att utforma sanktionssystemet på ett sådant sätt att man kan beakta om en fel- bedömning varit ursäktlig (se våra överväganden i avsnitt 9.12. Med hänsyn till detta och till de starka skäl som talar för en anmälningsplikt, föreslår vi att en sådan anmälningsplikt införs i syfte dels att skapa incitament för verksamhetsutövare att analysera om de omfattas av säkerhetsskyddslagstiftningen, dels att underlätta identifieringen av tillsynsobjekt så att tillsynsmyndigheterna kan ut- föra sitt tillsynsuppdrag på ett fullgott sätt. En regel om anmälnings- plikt bör införas i nya säkerhetsskyddslagen och bör gå ut på att en anmälan ska ske utan dröjsmål. Det är naturligt att anmälan ska göras till den myndighet som ansvarar för tillsynen inom det område där verksamhetsutövaren är aktiv (se avsnitt 8.7.3). En anslutande fråga är om det finns skäl för att komplettera an- mälningsplikten med en skyldighet att anmäla när verksamheten är säkerhetskänslig. Enligt vår bedömning finns det starka skäl för ett sådant förslag. För det första kan det motverka att enskilda utsätts för olägenheten att säkerhetsprövningar pågår längre än vad som är motiverat. Det följer nämligen av 3 kap. 3 och 14 §§ nya säkerhetsskyddslagen att en säkerhetsprövning pågår så länge den enskilde deltar i den säkerhetskänsliga verksamheten. ska uppgifter löpande hämtas in om den enskilde. För det andra skulle en skyldighet att anmäla när verksamheten är säker- hetskänslig förbättra förutsättningarna för tillsynsmyndigheten att ha en aktuell bild över den säkerhetskänsliga verksamhet som bedrivs inom respektive tillsynsområde. Slutligen skulle en sådan skyldighet motverka att resurser läggs på omotiverade åtgärder, både vad gäller tillsyn och säkerhetsprövning. De skäl som vi har redovisat för en skyldighet att anmäla när verk- samheten är säkerhetskänslig är enligt vår mening så starka att skyldigheten bör sanktioneras. En sådan lösning framstår också som konsekvent med vårt förslag att sanktionera skyldigheten för verksamhetsutövare att utan dröjsmål anmäla att säkerhetskänslig verk- samhet bedrivs. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan med stöd av 8 kap. 7 § regeringsformen meddela närmare föreskrifter om vilken information som en anmälan ska innehålla liksom före- skrifter om de närmare formerna för fullgörandet av anmälningsskyl- digheten. En upplysningsbestämmelse om detta finns i 5 kap. 5 § lagen. Vi återkommer till frågan om sanktioner i kapitel 9. 8.15Systematisk kartläggning och dokumentation av tillsynsobjekt Förslag: ska genom systematisk kartläggning identifiera de verksamheter inom tillsynsmyndighetens ansvars- område som omfattas av säkerhetsskyddslagen. Kartläggningen ska genomföras regelbundet. ska ha en aktuell förteckning över myn- dighetens tillsynsobjekt. I fråga om Säkerhetspolisen och Försvarsmakten ska skyldig- heten att kartlägga och hålla en förteckning över tillsynsobjekt enbart gälla verksamhetsutövare som man övertagit tillsynen över. Frågan är om anmälningsskyldigheten som vi föreslår ovan och de nämnda bestämmelserna i säkerhetsskyddsförordningen samman- tagna är tillräckliga för att det ska finnas en sådan överblick av till- synsobjekten som behövs. När det gäller Försvarsmakten och Säker- hetspolisen anser vi det, eftersom det framgår av säkerhetsskyddsför- ordningen vilka verksamheter de utövar tillsyn över, med undantag för verksamhetsutövare som de övertaget tillsynen över enligt våra förslag i avsnitt 8.7.6. När det gäller de övriga tillsynsmyndigheterna anser vi att det är mer tveksamt. Det finns enligt vår mening en risk att det kan bedri- vas verksamheter inom säkerhetsskyddslagens tillämpningsområde som inte blir föremål för tillsyn. Risken accentueras av det faktum att den nya säkerhetsskyddslagens tillämpningsområde utökas något, vilket kan innebära att det i vart fall kan finns ett större mått av osäkerhet om vilka verksamheter som om- fattas. Detta talar för att man ålägger tillsynsmyndigheterna att syste- matiskt kartlägga och dokumentera de verksamheter inom respektive område som omfattas av säkerhetsskyddslagen. För att en kartläggning ska vara meningsfull måste den rimligtvis resultera i en förteckning över tillsynsobjekten. Förteckningar över tillsynsobjekt är i sig mycket skyddsvärda, vilket talar emot införande av en kartläggningsskyldighet. Emellertid anser vi att kartläggning, och förteckning av det som kommer fram, är en nödvändig förutsätt- ning för att tillsyn ska kunna bedrivas på ett tillräckligt effektivt sätt. Det framstår också som nödvändigt för att man ska kunna upprätt- hålla den samlade bilden över säkerhetsskyddet. Vi menar vidare de risker som sådana förteckningar för med sig är möjliga att hantera. Att kartläggningen ska bedrivas systematiskt innebär att arbetet inte enbart ska vara styrt av externa händelser utan att det ska genom- föras regelbundet och företrädesvis följa en förutbestämd rutin. Grund- läggande bestämmelser om kartläggningsskyldigheten kan meddelas i förordning. Närmare föreskrifter om hur arbetet med systematisk kartläggning och dokumentation av tillsynsobjekt ska gå till kan med- delas på föreskriftsnivå. Vi föreslår att det införs en ny paragraf efter 7 kap. 3 § nya säkerhetsskyddsförordningen. 8.16Tillsyn bör ske med viss regelbundenhet Bedömning: I samordningsmyndigheternas föreskrifter om till- syn bör det anges med vilken regelbundenhet som tillsyn ska be- drivas. Vår kartläggning visar att tillsyn över säkerhetsskyddet bedrivs i rela- tivt begränsad omfattning och att vissa tillsynsmyndigheter inte har bedrivit någon tillsyn alls. Detta har vi har pekat ut som ett utveck- lingsbehov. Varken enligt den gamla eller nya säkerhetsskyddsregleringen finns några bestämmelser om i vilken omfattning tillsyn bör utföras. För att kunna tala om att efterlevnaden av säkerhetsskyddsregleringen verkligen kontrolleras bör det enligt vår mening vara fråga om någon form av regelbundenhet. Eftersom det bedrivs säkerhetskänslig verk- samhet inom rad olika områden bör det dock finnas möjlighet att anpassa frekvensen för tillsyn till de förutsättningar som råder inom respektive område. Regler om hur ofta tillsyn ska bedrivas bör lämp- ligen ges i samordningsmyndigheternas föreskrifter om tillsyn. 8.17Tillsyn bör inte förenas med rådgivning Förslag: Tillsynsmyndigheterna ska inom sina respektive ansvars- områden lämna vägledning om säkerhetsskydd. Bedömning: Utövande av tillsyn är oförenligt med rådgivning. Till- synsmyndigheterna bör därför inte lämna råd till verksamheter som omfattas av säkerhetsskyddslagen. Det finns ett behov av att klargöra förhållandet mellan tillsyn, råd- givning och vägledning. Enligt vad som utvecklas i avsnitt 8.4.2 anser vi att rådgivning handlar om att lämna rekommendationer eller handlingsalternativ i ett specifikt ärende. Råd som lämnas besvarar därmed i första hand vad som ska göras i det specifika fallet. Där- emot är vägledning inriktad mot allmän information. Vägledning som lämnas besvarar därmed i första hand på vilket sätt en viss fråga kan hanteras. I säkerhetsskyddshänseende kan det exempelvis röra metodfrågor och tolkning av gällande regelsystem. Vår slutsats är att den kombinerade rollen som rådgivande myn- dighet och tillsynsmyndighet visserligen kan ha fördelar, exempelvis när det gäller samordningsvinster. Övervägande skäl talar enligt vår mening ändå för att rollerna inte bör förenas inom säkerhetsskyddet. Vår huvudinvändning är att det finns en risk för att de dubbla roll- erna underminerar syftet med tillsynen som en fristående gransk- ning och att verksamhetens ansvar för dess bedömningar och skydds- åtgärder förskjuts i riktning mot tillsynsmyndigheterna. Behovet av att renodla rollerna blir än viktigare vid ett införande av sanktioner enligt våra förslag i kapitel 9 eftersom dessa går ut på att det är till- synsmyndigheterna som ska besluta om sanktioner. Bestämmelser som går ut på att tillsynsmyndigheterna ska lämna råd till tillsynsobjekten finns i 7 kap. 11 § nya säkerhetsskyddsför- ordningen. Med hänsyn till våra överväganden i detta avsnitt föreslår viatt bestämmelsen ändras så att det där anges att tillsynsmyndig- heterna ska lämna vägledning. Detta innebär att även kapitelrubriken bör ändras. Vi anser vidare att skyldigheten att lämna vägledning inte bara bör omfatta enskilda utan också offentliga aktörer. 8.18Ett nytt kapitel i säkerhetsskyddslagen Förslag: Bestämmelserna om tillsyn införs i ett nytt 4 a kap. i nya säkerhetsskyddslagen. Bestämmelserna om ingripande och sank- tioner förs in i ett nytt 4 b kap. samma lag. I detta kapitel föreslår vi ett helt nytt regelverk om tillsyn, som bl.a. innebär undersökningsbefogenheter för tillsynsmyndigheterna. Be- stämmelser med det innehåll som vi föreslår passar inte in i något av de befintliga kapitlen i nya säkerhetsskyddslagen. Vi föreslår därför att det införs ett nytt 4 a § kap. i lagen med rubriken . Bestämmel- serna om ingripanden i form av åtgärdsförelägganden och om sankti- onsavgift (se kapitel 9) passar inte heller in i något befintligt kapitel. Det bör därför införas ett nytt 4 b § med . I den gällande säkerhetsskyddslagen (1996:627), i det följande kallad gamla säkerhetsskyddslagen, finns det inte några sanktioner som kan användas mot den som åsidosätter sina säkerhetsskyddsåtaganden. Samma sak gäller enligt den nya säkerhetsskyddslagen (2018:585), som träder i kraft (i det följande kallad nya säker- hetsskyddslagen). Några förslag om sanktioner lämnades inte heller i betänkandet En ny säkerhetsskyddslag (SOU 2015:25). Regeringen har, bl.a. mot bakgrund av att flera remissinstanser kritiserade avsak- naden av sådana förslag, bedömt att det finns ett behov av att utreda hur ett system med sanktioner i säkerhetsskyddsregleringen skulle kunna utformas. Vi har därför i uppdrag att lämna förslag till ett sådant sanktionssystem. Enligt direktiven ska vi •analysera vilka brister i arbetet med säkerhetsskydd som bör be- läggas med sanktioner och föreslå ett system med lämpliga sank- tioner för att uppnå säkerhetsskyddslagstiftningens ändamål, •föreslå vilken eller vilka myndigheter som ska få befogenhet att besluta om sanktioner, och •utarbeta nödvändiga författningsförslag, dock inte förslag till änd- ringar i grundlag. I kapitel 8 behandlas tillsynsmyndigheternas befogenheter. Befogen- heterna syftar till att säkerställa att myndigheter och enskilda som omfattas av säkerhetsskyddslagstiftningen följer bestämmelserna. Vi lämnar där förslag om att tillsynsmyndigheten ska kunna meddela åtgärdsföreläggande till aktörer som inte lever upp till de krav som ställs i säkerhetsskyddslagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen. Sådana förelägganden ska enligt förslaget kunna förenas med vite. Det som återstår här är att ta ställning till vilka andra sanktioner som bör komma i fråga vid brister i säkerhetsskydds- arbetet. 9.2Straffrättsliga och administrativa sanktioner Vår uppgift är att föreslå ett system med sanktioner i säkerhets- skyddslagen. De sanktionsverktyg som normalt står till buds för staten är straff och sanktionsavgifter samt vite, förbud och återkallelse av tillstånd. Direktiven innehåller inga begränsningar i fråga om vilken sorts sanktioner som får eller bör övervägas. Dock har vi, som sagts, redan i kapitel 8 lämnat förslag om en möjlighet för tillsyns- myndigheten att meddela vitessanktionerade åtgärdsföreläggande i syfte att förmå den som omfattas av tillsyn att åtgärda brister i sitt säkerhetsskyddsarbete. De sanktionsmöjligheter som då återstår är dels införande av särskilda straffrättsliga bestämmelser (kriminali- sering) eller utvidgning av det redan kriminaliserade området, dels ytterligare administrativa sanktioner. Säkerhetsskyddslagen innehåller inga regler om krav på tillstånd för att någon ska få bedriva säkerhetskänslig verksamhet. Regler om återkallelse av tillstånd är därför inte någon framkomlig väg när det gäller säkerhetsskyddslagen. En annan sak är att det inte sällan krävs tillstånd enligt andra regelverk för att en verksamhetsutövare ska få bedriva viss verksamhet. Exempel på detta är verksamhet inom transport- och finanssektorerna och kärnteknisk verksamhet. Vi redovisar inga överväganden i fråga om möjligheten att återkalla tillstånd att bedriva en verksamhet med stöd av sådana andra regel- verk. Vi ser inte heller att förbud mot att bedriva en viss verksamhet är en framkomlig väg i säkerhetsskyddslagen, som är generell och gäller på många olika områden. Vi diskuterar därför enbart om man bör införa nya straffbestämmelser eller skärpa de befintliga straff- bestämmelserna, eller om man bör införa sanktionsavgifter. Administrativa sanktioner beslutas oftast av en förvaltnings- myndighet och kan då normalt överklagas till allmän förvaltnings- domstol. Påföljder och annan rättsverkan av brott prövas i regel inom ramen för ett brottmål i allmän domstol, av en åklagare genom straff- öreläggande eller av en polisman genom föreläggande av ordnings- bot. Ett brott definieras i svensk rätt som en gärning som är besk- riven i lag eller annan författning och för vilken straff är föreskrivet. Både fysiska och juridiska personer kan bli föremål för admini- strativa sanktioner, men bara fysiska personer kan begå brott och dömas till en brottspåföljd. En näringsidkare kan emellertid i vissa fall åläggas företagsbot för brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamheten (36 kap. 7 § , BrB). 9.3Ingen straffbestämmelse i säkerhetsskyddslagen Bedömning: Det bör inte införas särskilda straffbestämmelser för överträdelse av bestämmelserna i säkerhetsskyddslagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen. I detta avsnitt överväger vi om det bör införas särskilda straff- bestämmelser för den som åsidosätter sitt säkerhetsskyddsarbete. En utgångspunkt för våra överväganden är att kriminalisering som metod för att försöka hindra överträdelser av olika normer i sam- hället bör användas med försiktighet. Ett skäl till detta är att en alltför omfattande kriminalisering kan komma att undergräva straff- systemets brottsavhållande verkan, särskilt om rättsväsendet inte kan beivra alla brott på ett effektivt sätt. Ett annat skäl är att krimi- nalisering innebär påtagliga inskränkningar i medborgarnas valfrihet och ingripande tvångsåtgärder mot dem som begår brott (se t.ex. prop. 2017/18:205 s. 64). Kriminalisering bör inte komma i fråga om det finns någon alternativ metod som är tillräckligt effektiv för att komma till rätta med det oönskade beteendet (se bl.a. prop. 1994/95:23 s. 55 och bet. 1994/95:JuU2). Genom våra förslag i kapitel 8 förstärks tillsynen på säkerhets- skyddsområdet och tillsynsmyndigheterna får betydligt bättre verktyg än tidigare för att få till stånd rättelse av verksamhetsutövare som brister i sitt säkerhetsskyddsarbete. Till bilden hör också våra förslag i kapitel 6 och 7 om möjlighet för tillsynsmyndigheterna att meddela förelägganden och ytterst förbjuda vissa förfaranden som är olämp- liga från säkerhetsskyddssynpunkt. De allra mest straffvärda över- trädelserna är redan kriminaliserade genom bestämmelserna om brott mot rikets säkerhet i 19 kap. BrB. Det kan mot den bakgrunden, och med hänsyn till möjligheten att införa ytterligare administrativa sanktioner, ifrågasättas om det är nödvändigt med en ytterligare kri- minalisering. Det är vidare tveksamt om straff skulle vara den mest effektiva sanktionen när det gäller åsidosättanden av säkerhetsskyddslagen och föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen. De verksam- hetsutövare som ska tillämpa säkerhetsskyddsregleringen utgörs av statliga myndigheter, kommuner, landsting och företag. Straffansvar kan enligt svensk rätt endast träffa fysiska personer. Om straff införs skulle det i många fall vara svårt att identifiera en fysisk person som ansvarig för överträdelsen och att leda i bevis att denne haft uppsåt eller varit oaktsam på det sätt som krävs för straffbarhet. Med hänsyn till det anförda anser vi att man i första hand bör försöka komma till rätta med bristerna i säkerhetsskyddsarbetet genom införande av administrativa sanktioner. Någon särskild straff- bestämmelse bör alltså inte införas i detta läge. Det sagda hindrar inte att det kan finnas skäl att på nytt överväga frågan om kriminalisering, om införande av administrativa sanktioner inte ger önskad effekt. 9.4Tillämpningsområdet för befintliga straffbestämmelser bör inte utvidgas Bedömning: Straffansvar för brotten obehörig befattning med hemlig uppgift, grov obehörig befattning med hemlig uppgift och vårdslöshet med hemlig uppgift förutsätter att uppgifterna röjts för någon obehörig. Någon ändring av röjanderekvisitet föreslås inte. Det bör inte heller ske några ändringar i bestämmelserna om tjänstefel eller brott mot tystnadsplikt. Reglerna i 19 kap. bör inte ändras I vissa fall kan ett åsidosättande av säkerhetsskyddslagens krav leda till att säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter röjs för någon obe- hörig, eller till att det i vart fall uppstår en risk för att uppgifterna röjs. Sådana händelser kan aktualisera tillämpning av vissa straff- bestämmelser i 19 kap. BrB. Obehörig befattning med hemlig uppgift (7 §) respektive grov obehörig befattning med hemlig uppgift (8 §) begås av den som uppsåtligen, men utan syfte att gå främmande makt tillhanda, obehörigen anskaffar, befordrar, lämnar eller röjer en upp- gift av hemlig natur om försvarsverk, vapen, förråd, import, export, tillverkningssätt, underhandlingar, beslut eller något förhållande i övrigt vars uppenbarande för främmande makt kan medföra men för säkerhet. Brottet kan också bestå i att någon obehörigen framställer eller tar befattning med skrift, teckning eller annat föremål som innefattar en sådan uppgift. Vid bedömande huruvida brottet är grovt ska man särskilt beakta om gärningen innefattade tillhandagående av främmande makt eller var av synnerligen farlig beskaffenhet med hänsyn till ett pågående krig eller rörde ett för- hållande av stor betydelse eller om den brottsliga personen röjde något som hade betrotts honom eller henne på grund av allmän eller enskild tjänst. Den som av grov oaktsamhet befordrar, lämnar eller röjer sådan uppgift som sagts döms i stället för vårdslöshet med hemlig uppgift (9 §). Vidtas handlingen för att gå främmande makt tillhanda döms för spioneri eller grovt spioneri (5 och 6 §§). Det kan vara svårt att i ett brottmål visa att någon obehörig faktiskt fått del av de hemliga uppgifterna. Detta ger upp- hov till frågan, om det finns skäl att lätta upp kravet på att uppgiften har röjts. Detta skulle innebära en viss utvidgning av det kriminali- serade området. Vi diskuterar denna fråga i det följande. Frågan om vilka krav som bör ställas i fråga om röjande har aktuali- serats tidigare. I betänkandet Spioneri och annan olovlig underrättelse- verksamhet (SOU 2012:95 s. 311–317) föreslog Utredningen om för- stärkt skydd mot främmande makts underrättelseverksamhet att bestämmelsen om vårdslöshet med hemlig uppgift även ska omfatta en grovt oaktsam hantering som innebär fara för att uppgiften ska komma någon obehörig till del. Det bör enligt utredningen vara till- räckligt för straffansvar att den enskildes vårdslösa hantering kan innebära ett röjande. Utredningen menade att en hantering som möj- liggör att uppgiften kan komma främmande makt till del är klander- värd och innebär en risk för skada, ytterst för säkerhet. Avgörande för klandervärdheten är enligt utredningen inte om upp- giften faktiskt kommit en främmande makt till del, vilket kan bero på tillfälligheter eller vara omöjligt att få kännedom om. Man menade att det avgörande i stället borde vara den risk som hanteringen objektivt sett innebär. Straffansvar bör dock enligt utredningens be- dömning endast aktualiseras vid förfaranden som typiskt sett inne- bär en sådan risk. I betänkandet diskuterar utredningen förändrings- behovet när det gäller röjanderekvisitet och anför följande. En fråga som har problematiserats i utredningen är röjanderekvisitets betydelse och vilken begränsning av tillämpningsområdet som det med- för. har i rättsfallet NJA 1991 s. 103 uttalat att ett röjande i regel föreligger om en handling med hemliga uppgifter har kommit i någon obehörigs besittning, att även vissa andra närliggande situationer omfattas men att inte varje möjlighet att ta del av en uppgift som har beretts någon obehörig medför att uppgiften ska anses röjd samt att det avgörande för straffansvar främst bör vara om uppgiften blivit tillgänglig för någon obehörig under sådana omständigheter att man måste räkna med att den obehörige kommer att ta del av uppgiften. Enligt har Högsta domstolens avgörande inneburit att fall som uppenbart innefattar grovt oaktsam hantering av hemliga uppgifter inte leder till åtal om det inte finns utredning som visar att uppgifterna har kommit i någon obehörig persons besittning, eller i vart fall att en obehörig person på något sätt har befattat sig med uppgiften. I tillgängliga underrättsdomar har det inte ansetts tillräckligt att det vårdslösa beteendet lett till att en obehörig person har fått tillgång till uppgifterna och därigenom möjlighet att ta del av dem utan det har också krävts att omständigheterna varit sådana att det kan antas att den obehörige har tagit del av uppgifterna. Så har t.ex. ansetts vara fallet när handlingar med känsliga uppgifter har försvunnit vid ett inbrott men inte när de lämnats kvar av inbrottstjuven. Vidare kan Högsta dom- stolens avgörande tolkas så att det är en förutsättning för straffansvar att det är samma person som uppgifterna har gjorts tillgängliga för som också tar del av dem. Frågan är om det förhållandet bör vara avgörande för straffbarheten eller om det straffbara området även bör fånga upp förfaranden som innebär att uppgifter har blivit tillgängliga för en obe- hörig person och genom dennes handlande har kommit en annan obe- hörig person till del. Säkerhetspolisen har i sammanhanget särskilt pekat på de svårigheter som är förknippade med en utredning av röjande- rekvisitet och att det i vissa fall är i princip omöjligt att skaffa bevisning för att ett röjande har skett. Vidare har Säkerhetspolisen framhållit de risker som är förenade med en vårdslös hantering av uppgifter i samband med kommunikationer via internet. Med hänsyn bl.a. till möjligheterna till signalspaning kan en känslig uppgift tämligen enkelt plockas upp av en främmande makt utan att det lämnar spår efter sig. Typiskt sett har hanteringen gett upphov till en överhängande risk – och stor sanno- likhet – för att uppgifterna har röjts men det är sällan möjligt att bevisa att så har skett i det enskilda fallet. I propositionen Förstärkt skydd mot främmande makts underrättelse- verksamhet (prop. 2013/14:51 s. 51 och 52) gjorde regeringen bedöm- ningen att utredningens förslag i denna del inte skulle genomföras och anförde att det finns en risk för att det föreslagna tillägget skulle få ett alltför vidsträckt tillämpningsområde. Regeringen anförde vidare följande. Förslaget utgör en påtaglig skärpning av straffansvaret och en långt- gående kriminalisering som kräver starka skäl för sig och en noggrann konsekvensanalys. Straffbestämmelsen har ett ändamålsenligt och väl avvägt tillämpningsområde. Den har också en teknikneutral utform- ning. Den anpassning av tillämpningsområdet och de förtydliganden som kan behöva ske, t.ex. med hänsyn till den tekniska utvecklingen, sker lämpligast i praxis. Frågan är om det nu finns anledning att göra en annan bedömning än den som gjordes i prop. 2013/14:51.