sou · H6B333 · 2018-05-02 00:00:00 — De ändringar som rör Romstadgans bestämmelser om krigsförbrytelser innebär dels att bestämmelsen om krigsförbrytelser som begås genom användande av vissa stridsmedel utvidgas till att även omfatta icke-internationella väpnade konflikter, dels att ytterligare några stridsmedel ska omfattas av regleringen. Inte heller beträffande dessa ändringar bedöms en ratificering få några ekonomiska konsekvenser för . När det gäller aggressionsbrottet, innebär en ratificering av de tillägg till Romstadgan som antogs i att samarbete med ICC utökas till att omfatta även aggressionsbrottet. Det är inte möjligt att i förväg bedöma i vilken omfattning ICC kommer att begära olika former av rättslig hjälp från eller vilka samarbetsåtgärder som i övrigt kan komma att aktualiseras. Det går inte heller att med någon säkerhet bedöma i vilken utsträckning det kan komma att bli aktuellt med verkställighet i av fängelsestraff som ICC dömt ut för aggressionsbrottet. Det är dock osannolikt att det kommer att röra sig om annat än ett högst begränsat antal verkställighetsfall. Som jämförelse kan nämnas att för verkställighet av fängelsestraff utdömda av tribunalen för f.d. har tagit emot fyra personer och för har tagit emot en person. har inte tagit emot någon person för verkställighet av fängelsestraff utdömt av ICC. Det är inte heller troligt att något mer omfattande samarbete i form av exempelvis överlämnande av misstänkta, tilltalade och dömda eller rättslig hjälp i form av bistånd med förhör, husrannsakan eller liknande kommer att äga rum. De eventuella kostnader för samarbete med ICC gällande aggressionsbrottet och för verkställighet av dess fängelsestraff för detta brott som kan uppkomma bör därmed kunna rymmas inom ramen för befintliga anslag. Vår bedömning: Förslagen förväntas inte få några övriga konsekvenser av de slag som anges i kommittéförordningen. Våra förslag får inte någon betydelse för den kommunala självstyrelsen. Inte heller kommer våra förslag att ha betydelse för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet eller för småföretags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företags. Förslagen förväntas inte få några konsekvenser för jämställdheten mellan kvinnor och män. De kommer inte att påverka möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen. 9.1Förslaget till lag om ändring i lagen (2002:329) om samarbete med 1 § Om den genom Romstadgan för inrättade domstolen begär att det i ska vidtas en åtgärd som grundar sig på stadgan, tillämpas bestämmelserna i denna lag. Bestämmelserna i 3–20 §§ tillämpas om utredningen eller lagföringen gäller folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelse eller aggressionsbrott. Bestämmelserna i 21–22 a §§ tillämpas om utredningen eller lagföringen gäller brott som riktats mot Internationella brottmålsdomstolens rättskipning. I 23–32 §§ finns bestämmelser om verkställighet av Internationella brottmålsdomstolens avgöranden och om transport av frihetsberövade genom . Paragrafen anger lagens tillämpningsområde respektive dess innehåll och uppbyggnad. Utredningens överväganden finns i avsnitt 7.3.1. Första stycket är oförändrat. I andra stycket utökas lagens bestämmelser om samarbete med till att även avse aggressionsbrottet. Genom tillägget blir lagen tillämplig avseende aggressionsbrottet på samma sätt som gäller för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse. Paragrafens tredje och fjärde stycken är oförändrade. 3 § En person som vid är misstänkt, tilltalad eller dömd för folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelse eller aggressionsbrott och som uppehåller sig i får överlämnas till domstolen efter beslut av regeringen. Ett beslut om häktning eller en dom som har meddelat ska godtas som grund för ett beslut om överlämnande till domstolen. Ett överlämnande får skjutas upp i avvaktan på att har beslutat om den ska ta upp saken till prövning. Vidare får ett överlämnande förenas med villkor eller, efter överenskommelse med domstolen, skjutas upp om förundersökning har inletts eller åtal väckts i för annan gärning än den ansökan avser. Paragrafen innehåller bestämmelser om överlämnande av misstänkta, tilltalade och dömda. Utredningens överväganden finns i avsnitt 7.3.1. Paragrafens första stycke har kompletterats på så sätt att vad som tidigare gällt beträffande överlämnande av en person som vid är misstänkt, tilltalad eller dömd för folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse ska gälla även för en person som vid domstolen är misstänkt, tilltalad eller dömd för aggressionsbrott. Ändringarna i paragrafens andra och tredje stycken innebär endast en språklig modernisering. Ds 2014:13 Åtalsförordnande enligt 2 kap. SOU 2002:98 Internationella brott och svensk jurisdiktion 1975/76:205 med förslag till lag om immunitet och privilegier i vissa fall, m.m. 2000/01:122 tillträde till Romstadgan för 2001/02:88 samarbete med 2013/14:146 Straffansvar för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser JuU 1975/76:45 bet. 2000/01:JuU30 bet. 2000/01:KU13y bet. 2001/02:JuU17 bet. 1975/76:353 rskr. 2000/01:284 rskr. 2001/02:224 rskr. Henckaerts, och , , Customary international humanitarian law. , , Aggressionsbrottet och . Skrift utgiven av , Försvarsdepartementet, 2011. Aggressionsbrottet i Romstadgan för I Romstadgan för finns regler om lagföring av enskilda för de allvarligaste internationella brotten enligt folkrätten. En särskild utredare ska överväga och ta ställning till om bör tillträda vissa ändringar i Romstadgan, de s.k. Kampalaändringarna och ändring avseende artikel 124 i stadgan. Oavsett vilka ställningstaganden övervägandena leder fram till ska utredaren lämna de författningsförslag som är nödvändiga för att ska kunna tillträda ändringarna. Kampalaändringarna syftar framför allt till att ska kunna döma över s.k. aggressionsbrott och till att möjliggöra ett individuellt straffansvar för den som leder in en stat i en aggressionshandling mot en annan stat, t.ex. en invasion. Utredaren ska överväga och ta ställning till om det i svensk rätt bör införas möjligheter att i lagföra personer som begått aggressionsbrott. Oavsett vilket ställningstagande övervägandena leder fram till ska utredaren lämna förslag till de författningsändringar som behövs i svensk rätt för att sådan lagföring ska kunna ske. Utredaren ska även göra en förnyad översyn och ta fram ett uppdaterat och samlat beredningsunderlag avseende reglerna om svensk straffrättslig domsrätt. Utredaren ska i ett delbetänkande redovisa uppdraget i den del som det avser tillträde till Kampalaändringarna och ändringen avseende artikel 124 i Romstadgan. Uppdraget i övrigt ska redovisas . Det ska vara möjligt att lagföra personer som begår internationella brott Romstadgan för (SÖ 2002:59, Romstadgan) antogs och trädde i kraft . Genom stadgan inrättades () som en permanent av enskilda för de allvarligaste internationella brotten enligt folkrätten. undertecknade stadgan och ratifikationsinstrumentet deponerades hos FN:s generalsekreterare (prop. 2000/01:122, bet. 2000/01:JuU30, rskr. 2000/01:284). I artikel 5 i stadgan redovisas vilka brottstyper som omfattas av domstolens jurisdiktion. Dessa är folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrott. Vad som avses med folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser definieras i artiklarna 6, 7 och 8 i stadgan. Aggressionsbrottet definierades emellertid inte i den ursprungliga lydelsen av stadgan och domstolen gavs inte behörighet att utöva jurisdiktion över brottet. Enligt artikel 5:2 i stadgan ska domstolen utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet så snart en bestämmelse som definierar brottet och fastställer villkoren för utövandet av jurisdiktionen över det har antagits i enlighet med artiklarna 121 och 123. En sådan bestämmelse ska enligt artikel 5:2 vara förenlig med de tillämpliga bestämmelserna i stadga (SÖ 1946:1), kallad . Bakgrunden till begränsningen av domstolens jurisdiktion beträffande aggressionsbrottet var att diplomatkonferensen i om förhandlingarna av stadgan för ICC inte kunde komma överens om en definition av detta eller om vilken roll som skulle ha i förhållande till domstolen i fråga om aggressionsbrott. Den definition av aggression som finns i FN:s generalförsamlings resolution 3314 (XXIX) gäller förhållandet mellan stater och bedömdes av vissa som alltför vid och otillfredsställande för utkrävande av individuellt straffansvar. Andra menade att den definition av brott mot freden som finns i stadgan för Nürnbergtribunalen är alltför snäv. Diskussionen komplicerades av olika syn på säkerhetsrådets roll. Enligt artikel 39 i är det som har att avgöra förekomsten av en aggressionshandling. Vissa ansåg därför att ICC:s behandling av aggressionsbrott måste föregås av ett sådant avgörande av säkerhetsrådet. Andra fann det stötande att det politiska organ som säkerhetsrådet är skulle kunna binda domstolen i detta avseende. Lösningen blev att en markering gjordes i stadgan om att aggressionsbrott ska kunna lagföras inför domstolen, men att detta inte kan ske innan en stadgeändring vidtas. Utöver frågan om aggressionsbrott utgjorde frågan om krigsförbrytelser (artikel 8) som begås genom användande av förbjudna stridsmedel ett område där staterna hade stora svårigheter att enas vid Romstadgans tillkomst. Diskussionerna ledde i slutskedet av förhandlingarna fram till en kompromiss som innebar en relativt begränsad möjlighet för domstolen att utöva jurisdiktion över förbuden mot vissa stridsmedel. Efter det att Romstadgan trätt i kraft beslutade den första stadgepartsförsamlingen att det skulle bildas en särskild arbetsgrupp om aggressionsbrottet (for the Crime of Aggression). Arbetsgruppen samlades första gången och därefter till 2007, då möjligheterna att nå en lösning på teknisk nivå ansågs uttömda. Tyngdpunkten flyttades då åter till de formella mötena i stadgepartsförsamlingen. , som ägde rum i , antog , i enlighet med artikel 5:2 i stadgan, ändringar av bestämmelserna om aggressionsbrottet. Enligt artikel 121:5 i stadgan ska ändringarna träda i kraft för de stadgeparter som har godtagit dem efter det att dessa parter har deponerat sina ratifikations- eller godtagandeinstrument. Ändringarna innebär framför allt att artikel 5:2 upphävs och att de tre nya artiklarna 8 bis, 15 bis och 15 ter införs. Aggressionsbrottet definieras i artikel 8 bis på följande sätt: 1.For the purpose of this Statute, ”crime of aggression” means the planning, preparation, initiation or execution, by a person in a position effectively to exercise control over or to direct the political or military action of a State, of an act of aggression which, by its character, gravity and scale, constitutes a manifest violation of the Charter of the United Nations. 2.For the purpose of paragraph 1, ”act of aggression” means the use of armed force by a State against the sovereignty, territorial integrity or political independence of another State, or in any other inconsistent with the Charter of the United Nations. of the following acts, regardless of a declaration of war, shall, in accordance with United Nations General resolution 3314 (XXIX) of , qualify as an act of aggression: Därefter följer en ordagrann uppräkning av de handlingar som återges i artikel 3 i aggressionsdefinitionen i FN:s generalförsamlings resolution 3314 (XXIX). Av artikeln framgår att det inte bara är regelrätta invasioner som kan utgöra aggression, utan också t.ex. bombardemang av en stats väpnade styrkor mot en annan stats territorium eller anfall av en stats väpnade styrkor mot en annan stats land-, sjö- eller luftstridskrafter. Definitionen av aggressionsbrottet har således två delar, där den första avser den individuella handlingen och den andra statshandlingen. Definitionen av statshandlingen bygger på aggressionsdefinitionen och ligger relativt nära det s.k. allmänna våldsförbudet i artikel 2:4 i . Definitionen av den individuella handlingen innehåller tre element. För det första är aggressionsbrottsdefinitionen (den individuella handlingen) kopplad till aggressionsdefinitionen (statshandlingen). För det andra är det fråga om ett ledarskapsbrott, dvs. att individuellt straffansvar bara kan komma i fråga för den som befunnit sig i en ledande ställning och som lett in staten i en aggressionshandling. För det tredje finns det en tröskel (”manifest violation”) som omfattar såväl handlingens svårhetsgrad i sig som graden av stridighet mot folkrätten. Det är alltså inte alla aggressionshandlingar som är straffbara som aggressionsbrott, utan endast de allvarligaste. Genom artiklarna 15 bis (en stats hänskjutande på eget initiativ) och 15 ter (hänskjutande av säkerhetsrådet) fastställs villkor för ICC:s utövande av jurisdiktion över aggressionsbrottet. För det första finns det ett fördröjningselement som innebär att domstolen kan tillämpa bestämmelserna endast på aggressionsbrott som begåtts tidigast efter det att ändringarna har ratificerats eller godtagits av trettio stadgeparter, och sedan stadgeparterna efter har fattat ett beslut om att aktivera domstolens jurisdiktion. För det andra är domstolens jurisdiktion begränsad i vissa fall. I punkt 5 i artikel 15 bis anges att domstolen inte ska utöva sin jurisdiktion över aggressionsbrott som begås av medborgare i en stat som inte är part i Romstadgan eller inom en sådan stats territorium. Av punkt 4 i samma artikel framgår vidare att en part i Romstadgan kan avge en deklaration om att den inte accepterar domstolens jurisdiktion över aggressionsbrott. Villkoret om ratifikation av trettio stadgeparter uppfylldes . Något beslut om att aktivera domstolens jurisdiktion över aggressionsbrottet har dock ännu inte fattats. Vid den femtonde stadgepartsförsamlingen 2016 fattades beslut om att etablera en process för att diskutera aktiveringen av domstolens jurisdiktion över aggressionsbrottet. i gjorde även ändringar i Romstadgans definition av krigsförbrytelser. Enligt artikel 8:1 i Romstadgan ska ICC ha jurisdiktion över krigsförbrytelser, särskilt när de begås som en del av en plan eller en politik eller utgör en del av förövandet av sådana brott i stor skala. I artikel 8:2 återfinns brottsbeskrivningarna. Artikel 8:2 är uppdelad i överträdelser som begås i internationella väpnade konflikter (artikel 8:2 a och b) respektive icke-internationella väpnade konflikter (artikel 8:2 c och e). På grund av staternas svårigheter att enas i frågan om krigsförbrytelse som begås genom användande av förbjudna stridsmedel inskränktes ICC:s behörighet i denna del till att omfatta krigsförbrytelser som begås i internationella väpnade konflikter genom användande av gifter eller giftiga vapen, kvävande, giftiga eller andra gaser och andra likvärdiga vätskor, ämnen eller medel samt kulor som lätt utvidgar sig eller tillplattas i människokroppen, s.k. dumdumkulor (artikel 8:2 b [xvii–xix]). Vid översynskonferensen i enades dock parterna om att regleringen ska vara tillämplig även i icke-internationella väpnade konflikter (artikel 8:2 e [xiii–xv]). Ändring avseende artikel 124 i Romstadgan Parterna till Romstadgan antog ytterligare en ändring av stadgan. Ändringen innebär att övergångsbestämmelsen i artikel 124 utgår. Enligt denna artikel får en stat, som blir part i stadgan, förklara att den för av efter stadgans ikraftträdande för staten inte godtar ICC:s jurisdiktion avseende krigsförbrytelser, när ett brott påstås ha förövats av dess egna medborgare eller inom dess eget territorium. Enligt artikel 121:4 träder ändringen i kraft för alla stadgeparter efter det att ratifikations- eller godtagandeinstrument har deponerats hos FN:s generalsekreterare av sju åttondelar av parterna. hade fem stadgeparter ratificerat eller godtagit ändringen. Lagföring i av internationella brott och frågor om svensk jurisdiktion Internationella straffrättsutredningen (dir. 2000:76) hade i uppdrag bl.a. att dels se över den svenska straffrättsliga lagstiftningen när det gäller sådana internationella brott som enligt folkrätten ska föranleda individuellt straffrättsligt ansvar, dels göra en systematisk översyn av bestämmelserna om svensk straffrättslig domsrätt i syfte att åstadkomma en samlad, överskådlig och lättillämpad reglering. Utredningens betänkande Internationella brott och svensk jurisdiktion (SOU 2002:98) överlämnades och har remissbehandlats. Utredningens förslag till en ny lag om internationella brott och därmed sammanhängande frågor ledde bl.a. fram till antagandet av lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser (prop. 2013/14:146, bet. 2013/14:JuU10, rskr. 2013/14:261). Genom lagen skapades en samlad svensk straffrättslig reglering av folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser i en särskild strafflag. Syftet med lagen är bl.a. att de aktuella brotten ska kunna lagföras i i minst samma utsträckning som vid ICC. Lagen bygger till en betydande del på regleringen i Romstadgan och syftar till att säkerställa att lever upp till sina folkrättsliga förpliktelser på området. Några regler som möjliggör lagföring i av aggressionsbrott finns inte i lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser, eller i svensk rätt i övrigt. När det gäller straffansvaret för krigsförbrytelser genom användande av förbjudna stridsmedel görs i lagen inte samma åtskillnad mellan internationella och ickeinternationella väpnade konflikter som gjordes vid Romstadgans tillkomst, utan den aktuella bestämmelsen (10 §) är tillämplig i såväl internationella som icke-internationella väpnade konflikter och under ockupation (se prop. 2013/14:146 s. 125 f. och 297). I 2 kap. finns regler om när svensk domstol har behörighet att döma över brott begångna i eller utomlands. Domsrätt finns enligt 1 § alltid när brottet är begånget i . För brott begångna utomlands finns enligt 2 § domsrätt för bl.a. brott som begåtts av svenska medborgare eller av utlänningar med hemvist i . För gärningar som begåtts utom riket finns även bestämmelser i 3 §, där frågan om domsrätt under vissa specifika förhållanden behandlas. Brotten enligt lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser omfattas, enligt allmän folkrätt, av den s.k. universalitetsprincipen. Av detta följer att stater i princip ska utöva domsrätt över dessa gärningar oavsett anknytning till den egna staten. En bestämmelse med den innebörden finns också i 2 kap. 3 § 6 . ICC:s rätt att utöva jurisdiktion över dessa brott grundar sig på Romstadgan men domstolens behörighet är i vissa fall begränsad. Det innebär att i vissa situationer kan utöva domsrätt över brott som ICC på grund av bristande behörighet inte kan döma över. För brott som har begåtts utomlands krävs enligt 2 kap. 5 § andra stycket som huvudregel att regeringen meddelar åklagaren tillstånd att väcka åtal. Kravet på ett sådant åtalsförordnande kan ses mot bakgrund av att svenska domstolar, enligt bestämmelserna i 2 kap. , formellt har en vidsträckt behörighet att döma över brott som begåtts utanför . Frågan om huruvida åtalsförordnande ska meddelas avgörs genom en lämplighetsavvägning utifrån omständigheterna i det enskilda fallet, bl.a. gärningens allvar och intresse av att lagföra den. regeringen vid prövningen behöva göra t.ex. folkrättsliga eller utrikespolitiska överväganden. Riksåklagaren har i några fall bemyndigats av regeringen att förordna om åtal. Huvuddelen av Internationella straffrättsutredningens förslag i del A av betänkandet, som tar sikte på bl.a. svensk domstolsbehörighet enligt och kravet på åtalsförordnande, har ännu inte lett till lagstiftning. Som en del i den fortsatta beredningen av förslagen gjordes i departementspromemorian Åtalsförordnande enligt 2 kap. (Ds 2014:13) en översyn av reglerna om åtalsförordnande. Utgångspunkten för uppdraget var att ansvaret för prövningen som huvudregel flyttas från regeringen till den myndighet som regeringen utser. Promemorian överlämnandes och har remissbehandlats. Uppdraget om ett aggressionsbrott och ett regelverk i enlighet med internationella förpliktelser Bör tillträda ändringarna i Romstadgan och kunna lagföra personer som begått aggressionsbrott? Genom historien har endast stater kunnat hållas ansvariga för agerande i strid med folkrätten och folkrätten har också i första hand reglerat förhållandet mellan stater. Intresset för och möjligheterna att kunna ställa enskilda till svars för allvarliga överträdelser av folkrätten har emellertid vuxit sig allt starkare sedan . Dessutom har den tidigare tanken på en permanent internationell brottmålsdomstol numera realiserats. Allvarliga brott mot folkrätten måste så långt som möjligt förhindras och beivras. Kampalaändringarna innebär, när det gäller såväl aggressionsbrott som krigsförbrytelser, att ICC får utvidgade möjligheter att döma över sådana allvarliga brott mot folkrätten. var drivande i förhandlingarna om Kampalaändringarna men har inte tillträtt dem. var även delaktigt i beslutet att övergångsbestämmelsen i artikel 124 i Romstadgan ska utgå. Det är därför angeläget att nu överväga och ta ställning till om bör tillträda Kampalaändringarna och ändringen avseende artikel 124 i Romstadgan. Det är vidare en skyldighet för varje stat att utöva straffrättslig jurisdiktion över personer som begått internationella brott. Ett tillträde till Kampalaändringarna innebär inte en formell förpliktelse för stater att införa någon nationell reglering av aggressionsbrottet motsvarande den som finns i ändringarna. Romstadgan bygger emellertid på grundförutsättningen att såväl ICC som nationella domstolar ska kunna lagföra de brott som omfattas av ICC:s jurisdiktion, och av den s.k. komplementaritetsprincipen följer att nationell lagföring i princip har företräde. Det finns vidare i sig ett starkt svenskt intresse av att nationell lagstiftning möjliggör lagföring för aggressionsbrottet på motsvarande sätt och i minst samma utsträckning som enligt den internationella ordning som verkat för. En utredare ska därför •överväga och ta ställning till om bör tillträda Kampalaändringarna och ändringen avseende artikel 124 i Romstadgan, •oavsett vilka ställningstaganden övervägandena leder fram till lämna de författningsförslag som är nödvändiga för att ska kunna tillträda ändringarna, •överväga och ta ställning till om det i svensk rätt bör införas möjligheter att i lagföra personer som begått aggressionsbrott, och •oavsett vilket ställningstagande övervägandena leder fram till lämna förslag till de författningsändringar som behövs i svensk rätt för att sådan lagföring ska kunna ske. Utredaren bör särskilt beakta de tillägg och ändringar som gjordes i svensk strafflagstiftning i och med lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Utredaren ska ta ställning till om aggressionsbrottet bör undantas från reglerna om preskription och till frågor om domsrätt och åtalsförordnande. Hur ska en samlad och lättillämpad reglering av straffrättslig domsrätt vara utformad? Redan i uppdraget till Internationella straffrättsutredningen konstaterade regeringen att det fanns ett behov av att se över de svenska reglerna om straffrättslig domsrätt. Behovet hade sin grund dels i utvecklingen av folkrätten, dels i det förhållandet att reglerna blivit svåröverskådliga som en följd av ett flertal ändringar i regler om domsrätt och nya regler om domsrätt i specialstraffrättslig lagstiftning. Utredningen fann också att allvarlig kritik kunde riktas mot den befintliga regleringen som bedömdes vara svåröverskådlig, delvis obegriplig och dessutom i viss utsträckning i strid mot folkrätten (SOU 2002:98 s. 153 f.).