sou · H6B360 · 2018-08-10 00:00:00 — Transporter före och efter sjötransporten 42 § Om skadan eller den händelse eller omständighet som orsakade dröjs- målet inträffade , men uteslutande före det att godset lastades ombord på fartyget eller uteslutande efter det att godset lossades från fartyget, ska transportörens ansvar och preskriptions- tiden för väckande av talan bestämmas enligt de bestämmelser som skulle ha tillämpats om transportavtalet inte innehöll någon sjötransport och som gäller som svensk lag enligt 1 § lagen (1969:12) med anledning av tillträde till konventionen om fraktavtalet vid interna- tionell godsbefordran på väg, 4 § lagen (2010:510) om lufttransporter eller 6 § första stycket järnvägstrafiklagen (2018:181). Paragrafen reglerar transportörens ansvar för skador och dröjsmål samt preskriptionstiden för väckande av talan under transporter som sker före och efter sjötransporten. Den bygger på artikel 26 i Rotter- damreglerna. Paragrafen saknar motsvarighet i nuvarande 13 kap. Artikel 26 har visst samband med artikel 82. Artiklarna reglerar Rotterdamreglernas förhållande till andra transporträttsliga kon- ventioner (se avsnitt 7.6). En förutsättning för att paragrafen ska vara tillämplig är att trans- portören har orsakat förlust, skada eller dröjsmål. Vidare måste för- lusten, skadan eller den omständighet som har orsakat dröjsmålet ha inträffat uteslutande före det att godset lastats ombord på fartyget eller uteslutande efter det att godset lossats från fartyget. Typiskt sett är paragrafen avsedd att tillämpas vid transporter före eller efter sjötransporten, men det kan också tänkas att två transporter till sjöss sammanbinds med en transport av annat slag. Paragrafen är tillämp- lig även i det senare fallet. Paragrafen är dock inte tillämplig om skadan eller omständigheten som har orsakat dröjsmålet har någon anknytning till sjötransporten. I sådant fall gäller övriga ansvars- bestämmelser i 13 kap. När paragrafen är tillämplig ska transportörens ansvar och pre- skriptionstiden för väckande av talan bestämmas enligt bestämmelser i (vägtransport), Montrealkonventionen (luft- transport) eller COTIF/1999 (järnvägstransport), under förut- sättning att bestämmelserna skulle ha tillämpats om transportavtalet inte innehöll någon sjötransport. har genom- förts genom lagen (1969:12) med anledning av tillträde till konventionen om fraktavtalet vid internationell gods- befordran på väg, Montrealkonventionen har genomförts i genom lagen (2010:510) om lufttransporter och COTIF/1999 har genomförts genom järnvägstrafiklagen (2018:181). Med transpor- törens ansvar avses även ansvarsbegränsningar. Järnvägstrafiklagen är tillämplig både på järnvägstransport som faller under COTIF/1999:s tillämpningsområde och inrikes järnvägstransport. Detta framgår av 6 § järnvägstrafiklagen. Inter- nationella järnvägstransporter regleras i 6 § första stycket medan inrikes järnvägstransporter regleras i 6 § andra stycket. Ansvars- regleringen i förevarande paragraf ska emellertid inte tillämpas vid inrikes järnvägstransport. I paragrafen har detta kommit till uttryck genom att hänvisning bara görs till 6 § första stycket järnvägstrafik- lagen. Att konventionsbestämmelserna ska tillämpas under förutsätt- ning att de skulle ha tillämpats om transportavtalet inte innehöll någon sjötransport är en förenkling av vad som uttrycks i artikel 26 i Rotterdamreglerna. Enligt artikel 26 ska det prövas om bestäm- melserna ”skulle ha tillämpats på alla eller vissa av transportörens förehavanden om avsändaren ingått ett separat och direkt avtal med transportören avseende det specifika stadium av transporten där för- lusten av eller skadan på godset, eller händelsen eller omständigheten som orsakat dröjsmål, uppstod”. Enligt artikel 82 ska Rotterdamreglerna stå tillbaka om det skulle uppstå en konflikt mellan Rotterdamreglerna och andra multimodala konventioner. Detta innebär att en tillämpning av förevarande para- graf förutsätter att de övriga transport-konventionernas regelverk inte fullt ut gäller för transporten. Transportörens möjlighet att friskriva sig från ansvar för vissa delar av transporten 43 § Om det uttryckligen har avtalats att en bestämd del av transporten ska utföras av en namngiven utförande part, får transportören förbehålla sig frihet från ansvar för skada som orsakas av en händelse vilken inträffar medan godset är i den utförande partens vård. Transportören ska visa att skadan har orsakats av en sådan händelse. Förbehåll enligt första stycket är dock utan verkan om talan inte kan väckas mot den utförande parten vid en domstol som är behörig enligt bestämmelserna om behörig domstol i detta kapitel. Paragrafen reglerar transportörens möjlighet att friskriva sig från ansvar för delar av transporten. Den överensstämmer huvudsakligen med nuvarande 13 kap. 35 § andra och tredje styckena (jfr prop. 1993/94:195 s. 245 f.). I förhållande till bestämmelsernas nuvarande lydelse ändras undertransportör till utförande part. Därutöver görs vissa redaktionella ändringar. Någon annan ändring i sak är inte av- sedd. Paragrafen saknar motsvarighet i Rotterdamreglerna. 44 § Avsändaren får häva transportavtalet på grund av dröjsmål eller annat avtalsbrott på transportörens sida om avtalsbrottet är väsentligt. Sedan god- set har avlämnats får avsändaren inte häva avtalet om utlämnande av godset skulle medföra väsentlig skada eller olägenhet för någon annan avsändare. Om avsändaren vill häva avtalet, ska han eller hon meddela detta inom skälig tid efter det att han eller hon måste antas ha fått kännedom om avtalsbrottet. Gör avsändaren inte det går hävningsrätten förlorad. Paragrafen reglerar avsändarens rätt att häva transportavtalet vid transportörens dröjsmål eller annat avtalsbrott. Frånsett vissa redak- ändringar överensstämmer paragrafen med nuvarande 13 kap. 14 § (jfr prop. 1993/94:195 s. 226 f.). Paragrafen saknar motsvarig- het i Rotterdamreglerna. Utredningen har gjort bedömningen att det är ändamålsenligt att vidareföra reglerna om hävningsrätt, som bygger på nationella all- männa kontraktsrättsliga regler om väsentligt avtalsbrott, trots att några sådana påföljder inte tas upp i Rotterdamreglerna. Någon ändring i sak är inte avsedd. 45§ Går det fartyg som transporterar eller som ska transportera godset för- lorat eller förklaras det efter skada inte kunna sättas i stånd, bortfaller på grund därav inte transportörens skyldighet att fullfölja transporten. Om det uppkommer ett hinder som medför att fartyget inte kan anlöpa lossningshamnen och lossa godset eller om detta inte kan ske utan oskäligt uppehåll, får transportören i stället välja en annan lämplig lossningshamn. I fråga om frånträdande av transportavtalet på grund av krigsfara til- lämpas bestämmelserna i 14 kap. 38 och 40 §§. Har en del av transporten utförts när avtalet hävs eller faller bort eller när godset av någon annan anledning lossas i en annan hamn än den avtalade lossningshamnen, har transportören rätt till avståndsfrakt enligt bestäm- melserna i 14 kap. 21 §. Paragrafen reglerar förhållandena när transportavtalet inte kan full- följas på grund av omständigheter på transportörens sida eller på grund av vissa yttre omständigheter. Frånsett en redaktionell ändring överensstämmer paragrafen med nuvarande 13 kap. 15 § (jfr prop. 1993/94:195 s. 228 f.). Någon ändring i sak är inte avsedd. Para- grafen saknar motsvarighet i Rotterdamreglerna. Avsändarens skyldigheter och ansvar Avlämnande av godset till transportören 46 § Avsändaren ska avlämna godset färdigt för transport om inte annat har avtalats i transportavtalet. Avsändaren ska alltid avlämna godset i sådant skick att det klarar den avsedda transporten, inklusive hantering, lastning, stuvning, surrning, säkring och lossning och inte orsakar skada på person eller egendom. Om avsändaren och transportören träffat avtal enligt 14 § andra stycket ska avsändaren utföra de uppgifter som följer av avtalet på lämpligt och omsorgsfullt sätt. Om godset packas i en container eller ett fordon och packningen utförs av avsändaren, ansvarar avsändaren för att stuvning, surrning och säkring av godset utförs med omsorg och på sådant sätt att godset inte orsakar skada på person eller egendom. Paragrafen anger avsändarens skyldigheter vid leverans av godset. Den bygger på artikel 27 i Rotterdamreglerna. Paragrafen motsvarar nuvarande 13 kap. 5 §. I första stycket anges som huvudregel att avsändaren ska avlämna godset färdigt för transport. Huvudregeln gäller emellertid inte om parterna har kommit överens om annat. Parterna kan t.ex. ha avtalat om att transportören ska stuva godset i containrar efter att ha mot- tagit det i mindre enheter från avsändaren. Avsändaren ska lämna godset i sådant skick att det klarar den av- sedda transporten. Med den avsedda transporten menas hela trans- portsträckan. Detta har betydelse vid multimodala transporter. Om godset först ska transporteras på väg och därefter lastas ombord på fartyg ska avsändaren avlämna godset i sådant skick att det klarar även sjötransporten. Avsändaren är dock inte skyldig att förbereda godset för en transportsträcka som han eller hon rimligen inte kunnat förutse. Paragrafen innehåller inte någon bestämmelse om tidpunkten för avlämnande av godset (jfr nuvarande 13 kap. 5 § första meningen). Av förarbetena till Rotterdamreglerna framgår att avsändarens skyldighet att avlämna godset är begränsad till de fall parterna har avtalat om sådan tid (se UNCITRAL A/CN.9/WG.III/WP.21 p. 112, jfr A/CN.9/621 p. 180–184). Beträffande regleringen av avsän- darens ansvar för dröjsmålsskada anses den ha överlämnats till nationell rätt (se författningskommentaren till 50 §). Andra stycket reglerar det fallet att avsändaren åtagit sig vissa upp- gifter beträffande godsets hantering (typiskt sett är det fråga om FIO-/FIOS-klausuler, se författningskommentaren till 14 §). För- summelse från avsändarens sida i samband med hantering av godset kan leda till att transportören undgår ansvar för uppkomna last- skador (se 25 § andra stycket 9). Beroende på omständigheterna kan det även leda till att transportören drabbas av kostnader för vilka transportören framställer ersättningskrav mot avsändaren. Det kan t.ex. vara fråga om ersättning för nödvändiga utgifter som uppstått på grund av avsändarens brister i samband med paketeringen. Tredje stycket reglerar avsändarens skyldigheter vid packning och lastning. Med fordon avses både fordon för transport på väg och for- don för transport på järnväg (se artikel 1.27 i Rotterdamreglerna). När godset levereras i en sluten container eller i ett slutet fordon kommer transportören i regel inte att inspektera innehållet i con- tainern eller fordonet (jfr 62 § andra stycket). Med hänsyn till säker- heten ombord är bestämmelsen av särskild betydelse (se UNCITRAL A/CN/WG.III/WP.21 p. Skyldighet att tillhandahålla upplysningar, instruktioner och dokument 47 § Avsändaren ska i skälig tid tillhandahålla transportören de upplys- ningar, instruktioner och dokument avseende godset som inte på annat rimligt sätt är tillgängliga för transportören, och som är nödvändiga för att 1.godset ska kunna hanteras och transporteras korrekt, och 2.transportören i samband med den avsedda transporten ska kunna uppfylla skyldighet enligt lag eller annan författning eller uppfylla krav från myndighet. Avsändarens skyldigheter enligt första stycket 2 gäller endast om trans- portören meddelat avsändaren vilka upplysningar, instruktioner och dokument som transportören behöver. Om det av lag eller annan författning eller på grund av krav från myn- dighet följer en skyldighet att lämna upplysningar, instruktioner eller dokument avseende godset ska detta gälla framför vad som föreskrivs i denna paragraf. Paragrafen anger vilka skyldigheter avsändaren har när det gäller att tillhandahålla transportören upplysningar, instruktioner och doku- ment avseende godset. Den bygger på artikel 29 i Rotterdamreglerna. Paragrafen motsvarar nuvarande 13 kap. 8 §. Rotterdamreglerna innehåller bestämmelser som framhåller vikten av samarbete mellan transportören och avsändaren (artikel 28). Bestämmelserna är av generell art och har inte tagits med i förslaget till nytt 13 kap. En samarbetsplikt gäller givetvis ändå i avtalsför- hållandet. Artikel 29 överlappar i viss mån vad som föreskrivs i artikel 28. är artikel 29 mer specifik än artikel 28. Paragrafen har visst samband med reglerna om farligt gods i 49 §. I förarbetena till Rotterdamreglerna understryks betydelsen av att avsändarens upplysningar och instruktioner är korrekta och full- ständiga (se UNCITRAL A/CN/WG.III/WP.21 p. Felaktiga eller missvisande upplysningar riskerar att äventyra säkerheten om- bord. Skyldigheten att lämna upplysningar omfattar även skyldighet att upplysa om gods som inte ska samlastas. Det kan t.ex. vara fråga om gods som var för sig är ofarligt, men tillsammans innebär en explosionsrisk. Första stycket anger i generella ordalag vilken typ av upplysningar, instruktioner och dokument som avses. Informationen ska tillhanda- hållas i skälig tid. Vad som är skälig tid i detta sammanhang måste bedömas efter omständigheterna i det enskilda fallet. Av andra stycket framgår att avsändarens informationsskyldighet bara gäller om transportören meddelat avsändaren vilka upplysningar transportören behöver. Enligt tredje stycket ska sådan informationsskyldighet som följer av lag, annan författning eller myndighetskrav gälla framför vad som föreskrivs i paragrafen. 48 § Avsändaren ska i skälig tid tillhandahålla transportören den informa- tion som transportören behöver för att kunna sammanställa transportupp- lysningarna och utfärda transportdokumentet. Avsändaren ska lämna de uppgifter som anges i 60 § första stycket 1–4 samt uppgifter om 1. namn på den som ska stå som avsändare i transportupplysningarna, 2.namn på mottagaren, om sådan finns, och 3.namn på den till vars order transportdokumentet ska utfärdas, om sådan person finns. De uppgifter som anges i 60 § första stycket 2–4 ska lämnas skriftligen. Paragrafen anger vilka uppgifter i transportupplysningarna som av- sändaren ska lämna till transportören. Den bygger på artikel 31.1 i Rotterdamreglerna och saknar motsvarighet i nuvarande 13 kap. Avsändaren är skyldig att tillhandahålla transportören sådan information som transportören behöver för att kunna sammanställa transportupplysningarna och utfärda transportdokumentet. Bland de uppgifter avsändaren ska lämna ingår uppgifter som anges i 60 § första stycket 1–4 samt uppgifter om vem som ska stå som avsändare i transportupplysningarna, eventuell mottagare och den till vars order transportdokumentet ska utfärdas, om sådan person finns. Gemensamt för uppgifterna är att de ska vara korrekta och läm- nas i skälig tid. Vad som är skälig tid i detta sammanhang måste bedömas efter omständigheterna. Avsändaren har ett strikt ansvar för uppgifternas riktighet (se 51 §). Andra stycket föreskriver att de uppgifter som anges i 60 § första stycket 2–4 ska lämnas skriftligen. Skriftlighetskravet följer av artikel 3 i Rotterdamreglerna. Enligt 6 § får skriftlighetskravet upp- fyllas genom att parterna använder elektronisk kommunikation. Skyldighet att märka och lämna information om farligt gods 49 § Vid transport av gods som på grund av sin art eller beskaffenhet är, eller rimligen kan förväntas bli, en fara för person, egendom eller miljön ska avsändaren 1.märka godset i enlighet med de särskilda föreskrifter som gäller under den avsedda transporten, och 2.informera transportören om godsets farliga art eller beskaffenhet i skälig tid innan det avlämnas till transportören eller en utförande part. Paragrafen anger vilka skyldigheter avsändaren har vid transport av farligt gods. Den bygger på delar av artikel 32 i Rotterdamreglerna. Paragrafen motsvarar nuvarande 13 kap. 7 §. Artikel 32 innehåller även bestämmelser om ansvar vid underlåtenhet att märka och lämna information om farligt gods. Ansvarsbestämmelserna införs i 51 §. Syftet med paragrafen är att transportören ska ges möjlighet att vidta nödvändiga försiktighets- och säkerhetsåtgärder avseende god- set. Ytterst kan det bli fråga om att transportören avvisar godset. Första punkten föreskriver en skyldighet för avsändaren att märka godset. Märkning ska ske enligt de särskilda föreskrifter som gäller under den avsedda transporten. Med särskilda föreskrifter avses lagar, andra författningar och instruktioner från myndigheter. Här avses bl.a. sådana föreskrifter om farligt gods som tas upp i t.ex. IMDG-koden eller ADR. Att märkning ska ske enligt de föreskrifter som är tillämpliga under transporten kan orsaka problem för avsän- daren om transportören avviker från den avtalade transportsträckan. En avvikelse kan innebära att andra föreskrifter kommer att gälla än de som avsändaren har utgått från. Skyldigheten omfattar därför en- bart föreskrifterna under den transportsträcka som avsändaren rim- ligen kunnat förutse (jfr UNCITRAL A/CN.9/594 p. Andra punkten anger att avsändaren ska informera transportören om farligt gods. Informationen ska lämnas i skälig tid innan godset avlämnas. Vad som är skälig tid i detta sammanhang måste bedömas efter omständigheterna. Felaktiga eller missvisande upplysningar riskerar att äventyra säkerheten ombord. Skyldigheten att lämna upplysningar omfattar även skyldighet att upplysa om gods som inte ska samlastas (jfr kom- mentaren till 47 §). Det kan t.ex. vara fråga om gods som var för sig är ofarligt, men tillsammans innebär en explosionsrisk. Allmän regel om avsändarens skadeståndsansvar 50 § Avsändaren är ansvarig för förlust och skada som transportören lider på grund av att avsändaren genom fel eller försummelse inte uppfyllt sina skyldigheter enligt detta kapitel. Paragrafen anger grunderna för avsändarens skadeståndsansvar. Den bygger på artikel 30.1 och 30.2 i Rotterdamreglerna (se även 31.2). Paragrafen motsvarar nuvarande 13 kap. 40 §. För att skadeståndsansvar ska föreligga enligt paragrafen krävs att fel eller försummelse ligger avsändaren till last. I 51 § finns bestäm- melser om strikt ansvar. Avsändarens ansvar enligt paragrafen omfattar även ansvar för personer som anges i 52 §. Har en skada orsakats enbart delvis av avsändaren eller någon för vilken han eller hon svarar, är avsändaren ansvarig enbart för den delen (jfr artikel 30.3 Rotterdamreglerna). Någon särskild regel för den situationen är dock inte nödvändig. Artikel 30 har diskuterats i den juridiska litteraturen, särskilt i fråga om bevisbördans placering. Det står klart att transportören har bevisbördan för att förlusten eller skadan har orsakats på grund av att avsändaren inte uppfyllt sina skyldigheter. Däremot råder det olika uppfattningar i fråga om bevisbördan för avsändarens oaktsam- het. Artikel 30 är otydlig och förarbetena till Rotterdamreglerna kan tolkas på så sätt att det råder en omvänd bevisbörda, vilket skulle inne- bära att avsändaren har bevisbördan för att oaktsamhet inte föreligger (se UNCITRAL A/CN.9/621 p. 230, jfr NOU 2012:10 s. 80 f. och Sølovsudvalgets fjärde betänkande, s. 110 f.). Utredningens uppfattning är att vanliga nationella bevisbörde- regler får tillämpas på dessa frågor. Hur dessa regler kommer att til- lämpas i praktiken måste överlämnas till rättstillämpningen. Härvid kommer andra konventionsstaters tillämpning att spela en viss betydelse även för svensk rätts del, även om bevisregler uppfattas olika inom olika länders rättstraditioner. Hänsyn bör då också tas till att reglerna har sin grund i en internationell konvention. Enligt förarbetena till artikel 30 omfattar artikeln inte av- sändarens ansvar för dröjsmålsskada (se UNCITRAL A/CN.9/WG.III/WP.101 s. 25 not 70 och A/CN.9/621 p. 233–237). Mot bakgrund av förarbetena får regleringen av avsändarens ansvar för dröjsmålsskada anses ha överlämnats till nationell rätt. Eftersom ansvaret inte regleras i 13 kap. får det avgöras med utgångspunkt i allmänna obligationsrättsliga principer. Enligt dessa principer brukar uttrycket ”förlust eller skada” om- fatta också dröjsmålsskador. Om en dröjsmålsskada skulle undantas uppkommer en del problematiska gränsdragningsfrågor mellan sådana skador som uppkommit genom sakskada och sådana som uppkommit genom dröjsmål. Detta är mindre ändamålsenligt särskilt eftersom det skulle avvika från vad som gäller enligt nuvarande 13 kap. 11 § om avsändarens ansvar för försenat avlämnande av gods. Det saknas mot denna bakgrund enligt utredningen anledning att begränsa dröjs- målsansvaret i svensk rätt på det sätt som görs i konventionen. Avslutningsvis ska uppmärksammas att avsändaren enligt kon- ventionen saknar möjlighet att begränsa sitt ansvar (jfr UNCITRAL A/CN.9/616 p. 94–99). På motsvarande sätt förhåller det sig enligt nuvarande 13 kap. Även om konventionen skulle tillåta en nationell begränsningsregel för här behandlade situationer, skulle en sådan strida mot behovet av en enhetlig tillämpning beträffande transport- rättsliga regler. Utredningen anser mot denna bakgrund att någon begränsningsmöjlighet inte bör införas i svensk rätt. Ansvar vid oriktiga transportupplysningar samt vid underlåtenhet att märka och lämna information om farligt gods 51 § Om orsaken till transportörens förlust eller skada beror på att de upp- gifter avsändaren lämnat enligt 48 § är oriktiga eller på att avsändaren inte uppfyllt sina skyldigheter enligt 49 § är avsändaren ansvarig även om fel eller försummelse inte kan läggas avsändaren till last. För att ansvar ska inträda på grund av att avsändaren inte informerat transportören i enlighet med vad som föreskrivs i 49 § 2 krävs dock att transportören eller den utförande parten inte annars hade kunskap om godsets farliga art eller beskaffenhet. Paragrafen innehåller bestämmelser om avsändarens ansvar vid oriktiga transportupplysningar och vid bristande hantering av farligt gods. Den bygger på delar av artiklarna 30.2, 31.2 och 32 i Rotterdam- reglerna. Paragrafen motsvarar nuvarande 13 kap. 41 § första stycket och 51 § första stycket. I paragrafen görs undantag från kravet på fel eller försummelse. Avsändaren är alltid ansvarig om förlusten eller skadan beror på att de uppgifter avsändaren lämnat enligt 48 § är oriktiga (uppgifter till transportupplysningarna) eller på att avsändaren inte uppfyllt sina skyldigheter enligt 49 § (information om och hantering av farligt gods). Felaktiga transportupplysningar har typiskt sett betydelse vid tillämpning av 65 § (transportupplysningarnas bevisverkan). Om transportören drabbas av ersättningsansvar på grund av att avsändaren lämnat felaktiga transportupplysningar ska avsändaren kompensera transportören för detta (se även artikel 31.2 i Rotterdamreglerna). I nuvarande 13 kap. 41 § första stycket anges att när avsändaren brustit i sin informationsskyldighet är avsändaren ansvarig för skada mot både transportören och undertransportören (dvs. en utförande part). Som skadelidande i den föreslagna paragrafen nämns bara Någon ändring i förhållande till gällande rätt är dock inte avsedd. Beroende på omständigheterna bör avsändaren därför kunna hållas ansvarig för skada i förhållande till en utförande part när avsändaren brustit i sin informationsskyldighet. Avsändarens ansvar för annan 52 § Avsändaren är ansvarig enligt detta kapitel när förlusten eller skadan orsakats av 1.avsändarens anställda, agenter eller kontraktsmedhjälpare, eller 2.annan som avsändaren har gett i uppdrag att fullgöra någon av sina skyldigheter. Om avsändaren har uppdragit åt transportören eller en utförande part att fullgöra någon av avsändarens skyldigheter är avsändaren inte ansvarig för deras handling eller underlåtenhet. Paragrafen utvidgar avsändarens ansvar till att omfatta även den som handlar på uppdrag av avsändaren. Den bygger på artikel 34 i Rotter- damreglerna. Paragrafen saknar motsvarighet i nuvarande 13 kap. Första stycket anger för vilka avsändaren har ansvar. Uppräkningen i första punkten är en exemplifiering.