sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — Som sin ”kriminalpolitiska uppfattning” angav kommittén bl.a. att den princip om proportionalitet mellan brott och straff som det nya påföljdssystemet i 29 och 30 kap. vilade på var riktig. Kommittén betonade också intresset av förutsebarhet i påföljdssy- stemet. De argument som talade för ett fasthållande av behandlings- tanken var enligt kommittén ”inte […] särskilt hållbara”. Det fanns , menade kommittén, ett särskilt skäl att ”framhålla samban- det mellan brott och reaktion” avseende unga lagöverträdare. 65SOU 1993:35 del A s. 109–120 och del B s. 7–92 respektive del B s. 93–153. 66SOU 1993:35 s. 114–119. 67SOU 1993:35 s. 121–142. 68SOU 1993:35 s. 221–278. mittén ansåg att principer om humanitet, förutsebarhet, klarhet, propor- tionalitet, rättvisa och konsekvens borde vara vägledande vid utform- ningen av påföljdssystemet även för unga lagöverträdare.69 Mot bakgrund av sina överväganden på principiell nivå föreslog kommittén att påföljden överlämnande till vård inom skulle upphöra och att andra straffrättsliga påföljder, som skulle be- stämmas av myndigheterna inom rättsväsendet, skulle användas även för unga lagöverträdare. Brottslig verksamhet skulle dock stå kvar som en särskild indikation för vård enligt lagen med särskilda bestäm- melser om vård av unga.70 De ungdomar som hade fått vård inom skulle i stäl- let dömas till villkorlig dom eller skyddstillsyn, med eller utan sär- skilda föreskrifter, eller till särskild tillsyn mellan sex måna- der och . Särskild tillsyn skulle alltså, liksom fängelse, vara en tidsbegränsad påföljd och skulle anses strängare än både villkorlig dom och skyddstillsyn. Tanken var inte att antalet frihetsberövan- den skulle öka, utan restriktiviteten, enligt 30 kap. 5 § , när det gällde att använda fängelse som påföljd för unga lagöverträ- dare skulle gälla även särskild tillsyn. För lagöverträdare i åldern 15– skulle en frihetsberövande påföljd alltid bestämmas till särskild tillsyn medan de som var 18–skulle dömas till särskild tillsyn i stället för fängelse om särskild tillsyn framstod som den lämpligaste påföljden, främst om den unge redan var föremål för vård enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Särskild tillsyn skulle verkställas i särskilda ungdomshem, administrerade av Statens institu- tionsstyrelse, och var alltså ett slags föregångare till dagens påföljd sluten ungdomsvård.71 Kommittén ansåg att polismans rapporteftergift och åklagares åtals- underlåtelse var nödvändiga avsteg från den absoluta åtalsplikten och föreslog att förutsättningarna för åtalsunderlåtelse skulle utvidgas i fråga om unga lagöverträdare.72 Vidare ansåg kommittén att en polis- man i större utsträckning än tidigare skulle kunna anmoda ungdomar att ”göra rätt för sig eller avhjälpa skador på grund av brott” och att 69SOU 1993:35 s. 203–220. 70SOU 1993:35 s. 279–287. 71SOU 1993:35 s. 289–293 och 399–429. 72SOU 1993:35 s. 295–321. poliser och åklagare borde kunna beakta den unges vilja att ställa saker till rätta vid beslut om rapporteftergift respektive åtalsunderlåtelse.73 Kommittén föreslog inga ändringar när det gällde bötesstraffets När det gällde villkorlig dom föreslog kommittén att unga lagöver- trädare skulle kunna dömas till sådan påföljd även om det fanns risk för återfall, om den unge var föremål för åtgärd enligt socialtjänst- lagen eller lagen med vissa bestämmelser om vård av unga eller någon annan tillräckligt ingripande åtgärd kommit till stånd som positivt ändrade den unges situation. Kommittén ansåg också att rätten skulle kunna meddela föreskrift om skyldighet att genomföra samhällstjänst om det var av avgörande betydelse för att kunna döma en ung lagöver- trädare till villkorlig dom eller skyddstillsyn i stället för fängelse eller särskild tillsyn.75 Kommittén behandlade också frågan om medling mellan unga lag- överträdare och brottsoffer. Den föreslog inte något formaliserat med- lingsförfarande men ansåg att lokala initiativ till brottsofferkonfron- tation borde understödjas. I den delen upprepade kommittén att den unges vilja att göra rätt för sig skulle beaktas vid prövningen av rappor- teftergift och åtalsunderlåtelse.76 I fråga om intensivövervakning med elektroniska hjälpmedel (s.k. fotboja) för unga lagöverträdare hänvisade kommittén till att hade fått i uppgift att överväga tillämpningen av sådan övervakning beträffande alla ålderskategorier av lagöverträdare.77 Kommittén bedömde inte att fördelarna med en påföljd för unga som innebar frihetsberövande endast , vid sidan av arbete eller studier, vägde tyngre än nackdelarna och föreslog därför inte någon ny påföljd av det slaget.78 Enligt kommittén borde brottmål med unga tilltalade även fort- sättningsvis handläggas av allmän domstol. Kommittén ansåg samti- digt att samtliga brottmål mot tilltalade i åldern 15–skulle sam- las och handläggas på särskilda ungdomsrotlar i tingsrätterna. Ord- föranden skulle som regel vara ordinarie domare, nämndemän skulle alltid ingå i avgörandet och nämnden skulle som utgångspunkt bestå 73SOU 1993:35 s. 323–332. 74SOU 1993:35 s. 333–340. 75SOU 1993:35 s. 341–398. 76SOU 1993:35 s. 431–444. 77SOU 1993:35 s. 444–449. 78SOU 1993:35 s. 450–456. av minst en nämndeman med ”särskild insikt och erfarenhet beträf- fande vård och fostran av ungdom”. I hovrätt skulle ungdomsbrott- mål handläggas på särskild avdelning och i fråga om nämnd skulle gälla motsvarande bestämmelser som för handläggningen i tingsrätt. Kommittén ansåg att övervägande skäl talade mot att införa särskilda jourdomstolar som skulle vara i tjänst under icke-ordinarie arbetstid och kunna döma över brott i samband med dess för- övande. Däremot borde handläggningstiderna vid brottsutredning och i domstol kortas ned.79 I fråga om själva förfarandet ansåg kommittén att tiden, enligt 12 § andra stycket LUL, för att hålla huvudförhandling i tingsrätt, från att åtal hade väckts, skulle gälla ungdomar i alla mål där fängelse ingick i straffskalan – och inte bara om det var föreskrivet fängelse för brottstypen.80 Vidare före- slogs en viss utvidgning av möjligheten att häkta den som var 15– 17år om det fanns återfallsrisk och ett krav på särskilda skäl för häkt- ning (gällande rätt innehöll ett krav på synnerliga skäl).81 lämnade sitt betänkande pågick Straff- systemkommitténs utredningsarbete.82 Vidare fortsatte utrednings- arbetet beträffande ungdomspåföljder i , med ut- gångspunkt i betänkande, genom upprätt- andet av en departementspromemoria.83 för- slag samt förslagen i departementspromemorian behandlades sedan av regeringen i samma proposition, som i detta betänkande redovisas i avsnitt 3.9.2. 79SOU 1993:35 s. 457–490. 80SOU 1993:35 s. 495–506. 81SOU 1993:35 s. 507–532. 82Se avsnitt 3.8. 83Se avsnitt 3.9. 3.8Straffsystemkommittén (1992–1995) I kommitténs direktiv84 angavs att ”de partiella reformer som ha[de] skett lett till att påföljdssystem inte längre [var] helt sammanhängande”, vilket innebar att ”[t]iden [var] mogen för en mera övergripande översyn av systemet”. Kommitténs uppgift var att ”över- väga vilka ändringar av påföljdssystemet som [borde] genomföras för att det [skulle] motsvara de krav som ställs på ett sammanhållet och genomtänkt straffsystem”. Departementschefen ansåg att utveck- lingen borde fortsätta i linje med påföljdsreform men menade att ”betonandet av principer som proportionalitet och rättslig likabehandling inte utesluter eller bör utesluta att även personliga omständigheter kan beaktas vid påföljdsbestämningen”. Även i fortsättningen var det, enligt departementschefen, ”viktigt och nödvändigt att ta hänsyn till sådana faktorer som t.ex. den tilltalades ungdom […]”. Straffsystemkommittén85 lämnade sina förslag 1995 i betänkandet Ett reformerat straffsystem.86 Kommittén konstaterade att kritiken mot den tidigare behand- lingsoptimismen hade föranlett påföljdsreform.87 pekade kommittén på att ändringarna inte var heltäckande och att delar av påföljdssystemet fortfarande kom att präglas av behandlings- tanken. Kommittén såg det som sin uppgift att göra en genomgripan- de översyn av påföljdssystem utifrån krav på proportio- nalitet, rättvisa, klarhet, förutsebarhet och konsekvens samt utifrån kravet att systemet skulle präglas av humanitet. Allmänpreventiva överväganden skulle beaktas på lagstiftningsnivån eller i undantags- fall genom Högsta domstolens prejudikatbildning. Att minska använd- ningen av fängelsestraff, bl.a. genom att öka användningen av samhälls- tjänst, var ett viktigt mål.88 1992:47, dir. 1994:45 och dir. 1984:5, vilka sammanfattas i SOU 1995:91 del II på s. 13–24. 87Se avsnitt 3.5. 88SOU 1995:91 del I s. 13 f.; se även del II s. 52–60. Kommittén prövade – men förkastade – idéer om att införa vill- korligt fängelse i påföljdssystemet. I stället förordade kommittén en lösning som innebar att samhällstjänst och kontraktsvård skulle infö- ras som självständiga straff, med angivelse av vilket fängelsestraff som annars skulle ha dömts ut (s.k. alternativstraff), vid sidan av påfölj- derna böter, prövotidsstraff (motsvarade villkorlig dom), övervaknings- straff (motsvarade skyddstillsyn) och fängelse.89 I fråga om principerna för straffbestämning konstaterade kom- mittén att ändringar hade mottagits väl och den ansåg att änd- ringarna i stora delar borde ligga fast. fanns det, enligt kom- mittén, anledning till fortsatta reformer. Kommittén ansåg bl.a. att det var ”ologiskt att prognosbetonade och behandlingsinriktade skäl alltjämt [var] bestämmande för tillämpningen av villkorlig dom och skyddstillsyn, sedan de på goda grunder avskaffats för fängelse”. En- ligt kommittén, som pekade på att kriminologisk forskning hade visat att det inte var möjligt att göra träffsäkra prognoser och att indivi- dualpreventiva verkningar av olika påföljder var osäkra, borde ”i prin- cip samma kriterier – brottets straffvärde och art samt den tilltalades tidigare brottslighet – […] styra valet av samtliga straff”. Alla de nämnda reaktionerna mot brott skulle alltså benämnas straff. Vad särskilt gäller unga lagöverträdare uttalade kommittén att det, i linje med vad som redan gällde, skulle krävas synnerliga skäl för att döma den som begått brott i åldern 15–till strängare påföljd (”straff”) än övervakningsstraff (dvs. för att döma den unge till samhällstjänst, kontraktsvård eller fängelse) och att det för åldersgruppen 18–i stället skulle gälla ett krav på särskilda skäl.90 Kommittén ansåg att bestämmelserna om beaktande av den till- talades tidigare brottslighet borde tydliggöras. Bestämmelserna skulle i huvudsak spegla den rådande rättstillämpningen, som innebar att återfall skulle beaktas genom i första hand förverkande av villkorligt medgiven frihet, i andra hand vid valet av påföljd och i sista hand vid straffmätningen.91 89SOU 1995:91 del I s. 15–17; se även del II s. 61–92. 90SOU 1995:91 del I s. 17–20; se även del II s. 93–172. 91SOU 1995:91 del I s. 20 f.; se även del II s. 173–192. lämnade sitt betänkande hade lämnat sitt betänkande.92 I Justitiedeparte- mentet pågick arbetet med att upprätta en departementspromemoria med utgångspunkt i överväganden och förslag.93 förslag samt förslagen i departe- mentspromemorian behandlades sedan av regeringen i samma propo- sition, som i detta betänkande redovisas i avsnitt 3.9.2. 3.9Justitiedepartementets promemoria om påföljder för unga lagöverträdare (1997) Som angetts ovan upprättades i en departe- mentspromemoria mot bakgrund av över- väganden och förslag.94 Promemorian färdigställdes och fick nam- net Påföljder för unga lagöverträdare.95 I departementspromemorian angavs inledningsvis att påföljdssy- stemet för unga lagöverträdare byggde på ”principen att barn och ung- domar som har begått brott i första hand skall bli föremål för insatser inom ” och att de ”så långt det är möjligt [bör] hållas ut- anför kriminalvården i allmänhet och fängelserna i synnerhet”. För- slagen i departementspromemorian angavs syfta till att den ordningen skulle kunna behållas. Departementspromemorian bestod av två hu- vudsakliga förslag: ett om ändringar av påföljden överlämnande till vård inom och ett om en ny påföljd – överlämnande till vård vid särskilt ungdomshem.96 I fråga om överlämnande till vård inom konstatera- des i departementspromemorian att den påföljden var utformad på i stort sett samma sätt som vid införande. Påföljden borde därför ses över med utgångspunkten att kraven på förutsebar- het, konsekvens och proportionalitet skulle få ett större utrymme. 92Se avsnitt 3.7. 93Se avsnitt 3.9. 94Se avsnitt 3.7. (I promemorians sidhuvud anges felaktigt ”Ds 1996:32”.) 96Ds 1997:32 s. 9. För att i större utsträckning uppfylla kravet på förutsebarhet före- slogs att socialnämndens yttranden i ungdomsmål skulle bli mer ut- förliga. Kravet på konsekvens skulle uppfyllas genom en mer effektiv ordning för att ompröva påföljdsvalet i de fall då den planerade vår- den inte kom till stånd. För att uppnå ett större mått av proportio- nalitet föreslogs att domstolen på ett mer uttalat sätt skulle pröva om de planerade insatserna var tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens karaktär. Vidare föreslogs att överlämnandepåfölj- den skulle kombineras med antingen dagsböter eller ungdomstjänst för att uppnå proportionalitet mellan brottets svårhet och påföljdens stränghet.97 Den föreslagna nya påföljden överlämnande till vård vid särskilt ungdomshem syftade till att hålla dem som begått brott utanför fängelse och att frihetsberövande skulle verkställas – ”med beaktande av de särskilda hänsyn som måste tas vid frihets- berövanden av barn och ungdomar” – på så sätt att ”risken för skade- verkningar av frihetsberövandet minimeras som möjlighe- terna att ge en kvalificerad vård och behandling tas tillvara”. Verk- ställigheten skulle anförtros , som skulle samarbeta med i den dömdes hemkommun. En dom- stol skulle få döma ut påföljden endast om det fanns synnerliga skäl. Synnerliga skäl kunde, enligt departementspromemorian, vara att brottet har ett mycket högt straffvärde eller att den tilltalade återfallit i allvarlig brottslighet upprepade gånger. Den nya påföljden skulle tidsbestämmas till lägst och högst . Vårdbehovet skulle inte tillmätas någon betydelse vid påföljdsbestämningen.98 Regeringen behandlade övervägandena och förslagen i Straffsystem- kommitténs betänkande99 och departementspromemorian Påföljder för unga lagöverträdare, i vilken tankarna i betänkande100 berördes, i propositionen Vissa reformer av påföljdssy- stemet 1998.101 Det kan här inskjutas att justitieutskottet 97Ds 1997:32 s. 9–11 och 57–104. 98Ds 1997:32 s. 11 f. och 105–142. 99Se avsnitt 3.8. 100Se avsnitt 3.7. 1997/98:96. hade behandlat frågan om särskilda påföljder för unga lagöverträdare och i ett betänkande angett att särregleringen beträffande unga lagöver- trädare vilade på erfarenheten att påföljden i dessa fall måste anpassas till den unges personliga mognad och särskilda förhållanden samt att ett fängelsestraff motverkar en ung människas möjlighet att föra ett laglydigt liv och att unga lagöverträdare därför så långt möjligt borde hållas utanför kriminalvården.102 Regeringens övergripande bedömning var att det fanns ett behov av att reformera vissa delar av straffsystemet, bl.a. i fråga om alternativ till fängelse och villkorlig frigivning, samt att det fanns skäl för att ”med bibehållande av huvudansvar, reformera påföljds- systemet för unga lagöverträdare”. Regeringen ansåg dock inte att den genomgripande förändring av påföljdssystemet som hade föreslagit borde genomföras. Reformarbetet på påföljdsområdet har inneburit att individualpreven- tiva hänsyn fått en minskad betydelse vid påföljdsbestämningen. Det måste på det hela taget anses vara en riktig utveckling att sätta brottet, och inte brottslingen, i centrum. finns det fortfarande starka skäl för att ta hänsyn till den dömdes personliga förhållanden inte minst för att straffsystemet skall präglas av humanitet. Individualpreventiva hänsyn bör därför kunna prägla verkställigheten av en på- följd. Dessutom finns det ett intresse av att kunna döma ut påföljder som medför den kontroll och påverkan som kan antas bäst tillgodose det brottsförebyggande syftet. Det kan också vara nödvändigt att be- döma om en person kan genomföra en viss sanktion. Påföljdssystemets trovärdighet torde nämligen vara beroende av att utdömda påföljder också i stor utsträckning genomförs. Även om det sålunda finns goda skäl för att i vissa fall ta hänsyn till den dömdes personliga förhållanden måste den grundläggande utgångs- punkten för påföljdsbestämningen vara brottets svårhet. Ju allvarligare brottet är, desto allvarligare straffrättsligt ingripande bör följa. Påföljds- systemet bör tillgodose krav på proportionalitet, rättvisa, klarhet, för- utsebarhet och konsekvens. Det finns också ett intresse av att påföljdssystemet tillgodoser sam- hällsskyddet. Vid grova brott eller vid återfall i brott måste samhället kunna reagera med stränga sanktioner. Människor har en rätt till skydd mot grov brottslighet. [- - -] I likhet med [Straffsystem]kommittén anser regeringen att det är vik- tigt att straffsystemet utformas så att krav på proportionalitet, rättvisa, klarhet och förutsebarhet tillgodoses. Kommitténs förslag innebär obe- stridligen ett ytterligare hävdande av dessa principer. 1994/95:JuU1. 1997/98:96 s. 74–82. delar framstår också som mycket genomarbetat, logiskt och konse- kvent. Betydande remisskritik har dock framförts av innebörd att kom- mittén har drivit de nämnda principerna för långt och föreslagit ett sy- stem som saknar nödvändig flexibilitet. Regeringen kan i viss utsträck- ning ansluta sig till denna bedömning. Regeringen valde alltså att avstå från en genomgripande förändring av påföljdssystemet och föreslog i stället partiella reformer. En nyhet var att samhällstjänst infördes som ett permanent inslag i systemet. Samhällstjänst skulle kunna kombineras med såväl villkorlig dom som skyddstillsyn. En särskild variant av samhällstjänst – ungdomstjänst –föreslogs kunna kombineras med överlämnande till vård inom socialtjänsten.104 Vad särskilt gäller unga lagöverträdare ville regeringen visserligen inte gå så långt som hade föreslagit. Reger- ingen markerade dock att straffvärdet skulle vara styrande för straff- mätningen och påföljdsvalet. Även om unga lagöverträdare även i fort- sättningen i första hand skulle överlämnas för olika åtgärder inom ramen för verksamhet, skulle domstolen enligt regeringens förslag pröva om socialnämndens insatser var tillräckligt ingripande med hänsyn till straffvärdet, brottets art och den unges eventuella tidigare brottslighet. Vidare infördes, mot bakgrund av Ungdoms- brottskommitténs förslag och förslaget i departementspromemorian Påföljder för unga lagöverträdare, en särskild tidsbestämd påföljd – sluten ungdomsvård – för lagöverträdare i åldersspannet 15–. skulle ansvara för verkställigheten.105 I propositionen föreslogs att den centrala bestäm- melsen om de särskilda påföljderna för unga lagöverträdare, 31 kap. 1 § , skulle ändras och att det i samma kapitel skulle in- föras en ny 1 a §. Med de i propositionen föreslagna ändringarna och tilläggen fick 31 kap. följande lydelse (ändringarna och tilläggen kursiverade): Kan den som är under tjugoett år och som begått brott bli föremål för vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (1980:620) eller lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga får rätten överlämna åt socialnämnden att föranstalta om nödvändig vård inom enligt en för den tilltalade av nämnden uppgjord vårdplan. 1997/98:96 s. 82–104. 1997/98:96 s. 138–170. Överlämnande får ske endast om planerade åtgärder, i före- kommande fall i förening med böter eller med särskild föreskrift om ungdomstjänst enligt tredje stycket, kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och art samt den tilltalades tidigare brottslighet. Framgår det av den upprättade planen att den tilltalade skall bli föremål för vård eller annan åtgärd med stöd av socialtjänstlagen, skall rätten med- dela föreskrift om att han skall genomgå sådan vård eller åtgärd. Om det behövs med hänsyn till brottslighetens straffvärde eller art eller den tilltalades tidigare brottslighet, får rätten förena ett överläm- nande till vård inom med 1.dagsböter, högst tvåhundra, vare sig böter har föreskrivits för brottet eller inte, eller 2.en särskild föreskrift om att den tilltalade skall utföra oavlönat arbete eller delta i annan särskilt anordnad verksamhet (ungdomstjänst) i lägst tjugo och högst etthundra timmar, om den tilltalade samtycker till det. En föreskrift om ungdomstjänst får ändras eller upphävas på talan av åklagare, när det finns skäl till det. Om skada på egendom har uppkommit genom brottet och det be- döms vara ägnat att främja den dömdes anpassning i samhället, får rätten, isamband med överlämnande enligt första stycket, föreskriva att den dömde på tid och sätt som anges i domen skall biträda den skadelidande med visst arbete, som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller som annars i belysning av brottets och skadans art framstår som lämp- ligt. Sådan föreskrift får meddelas endast med den skadelidandes sam- tycke. Har någon begått brott innan han fyllt och finner rätten med tillämpning av 30 kap. att påföljden bör bestämmas till fängelse, skall den i stället bestämma påföljden till sluten ungdomsvård . Detta gäller dock inte om det, med hänsyn till den tilltalades ålder vid lagföringen eller annan omständighet, finns särskilda skäl däremot. Rätten får bestämma tiden för sluten ungdomsvård till lägst och högst . Bestämmelser om verkställighet finns i lagen (1998:000) om verkställig- het av sluten ungdomsvård. Regeringen föreslog också att den befintliga bestämmelsen om val av påföljd för unga lagöverträdare, i 30 kap. 5 § , skulle kom- pletteras med en hänvisning till den nya bestämmelsen om sluten ungdomsvård i 31 kap. 1 a § . Bestämmelserna om sluten ungdomsvård kompletterades med en ny bestämmelse i 3 § andra stycket lagen (1990:52) med särskilda be- stämmelser om vård av unga (LVU) om att skulle be- sluta om vård om den som hade dömts till sluten ungdomsvård vid verkställighetens slut bedömdes vara ”i uppenbart behov av fortsatt vård” för att inte löpa sådan risk som avses i samma paragrafs första stycke, dvs. ”påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroende- framkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt ned- brytande beteende”. Propositionen antogs av och lagändringarna trädde i kraft . 3.10Psykansvarskommittén (1999–2002) tillkallades en parlamentariskt sammansatt kommitté för att utreda frågor om ansvar och påföljder för psykiskt störda lagöverträ- dare. Kommittén skulle bl.a. analysera argumenten för och emot att införa en tillräknelighetsreglering och de konsekvenser en sådan för- ändring skulle medföra.106 Psykansvarskommittén107 redovisade sina förslag i betänkandet Psyk- isk störning, brott och ansvar.108 De flesta frågor som kommittén be- handlade rörde psykiskt störda lagöverträdare. Kommittén föreslog att det skulle införas ett krav på tillräknelighet för straffansvar.109 Som en konsekvens av detta ansåg kommittén att påföljdsförbudet för lagöverträdare under , i 1 kap. 6 § , skulle änd- ras till en ansvarsfrihetsregel. Som skäl för förslaget i denna del angav kommittén bl.a. följande:110 Den tillräknelighetsreglering vi föreslår innebär att, i de fall gärnings- mannen inte uppfyller kravet på tillräknelighet, det inte är fråga om ett brott utan om en straffbelagd gärning. Straffrättsligt ansvar utdöms inte i dessa fall. Starka systematiska skäl talar för att regeln om barns straff- rättsliga ansvar bör vara uppbyggd på samma sätt. Vi föreslår därför att det nuvarande påföljdsförbudet i 1 kap. 6 § BrB ändras till en ansvars- frihetsregel. På detta sätt kommer man också ifrån den lite märkliga 109SOU 2002:3 s. 229–250. 110SOU 2002:3 s. 339 f.