sou · H6B384 · 2018-12-20 00:00:00 — Det komplicerar för inköpsfunktionen att köpa in småmängder istället för allt på en gång. Säkra och trygga råvaruleveranser är viktigt. Vissa nämner också avsaknaden av ”end-of-waste” kriterier. Detta ses som ett hinder i branschen eftersom det då uppstår en otydlighet vad gäller när avfallet upphör att vara avfall. En komplicerande faktor när det gäller återvinning är tillsatserna i plasten, exempelvis flamskyddsmedel, pigment och mjukgörare som kan försvåra återvinningsprocessen. Det kan handla både om farliga ämnen som bör begränsas eller ofarliga tillsatser så som carbon black som finns i svartfärgad plast och som dagens teknik inte klarar av att sortera och därför skickas plasten till energiåtervinning. Kontrollen av exakt kemikalieinnehåll är svår och kvaliteten kan därmed inte garanteras. Ökad och säker matierialåtervinning Olika flöden ger upphov till olika problem. Flamskyddsmedel finns främst i långlivade produkter, elektronik med mera, för inom- husbruk. Pigment kan utgöra ett stort problem i återvinning av för- packningar då det återvunna kommer bli grått i olika nyanser. Mjuk- görare förekommer främst i PVC som i sig är olämpligt för återvin- ning för konsumentprodukter. I förpackningar finns mjukgörare en- bart i läkemedelsförpackningar (, 2018). En annan kvalitetsaspekt är färg, återvunnen plast är svår att kontrollera färgmässigt och missfärgad plast är inte så tilltalande ur ett design- eller konsumentperspektiv. En annan kvalitetsaspekt är lukt som beskrivs ovan. Vidare är renhet viktigt, både när det handlar om specifik plast, det vill säga hur välsorterad de olika plasterna är, och frånvaro av föroreningar i form av andra plaster och material. De mekaniska och strukturella materialegenskaperna kan för- ändras under upparbetning och även detta har stor betydelse för pro- duktens kvalitet. Sammantaget leder dessa aspekter ofta till att den återvunna plasten faller i kvalitet och därför inte återvinns i samma eller lik- nande applikationer som den kom ifrån utan där det ställs lägre krav (down-cycling). En europeisk undersökning visar att av de europeiska plastbearbetande företagen anser att det är svårt eller mycket svårt att få återvunnen plast som uppfyller acceptabel kvalitet. Undersökningen genomfördes på uppdrag av (EuPC) bland 485 plastarbetare i 28 länder.12 Det råder delade meningar om nytillverkad plast är billigare eller dyrare jämfört med motsvarande återvunnen plast. De som menar att nytillverkad plast är billigare pekar på att råvaran är billig och den återvunna råvaran kan ha svårt att konkurrera prismässigt eftersom återvinningsprocessen är dyr. Det kommer också alltid att finnas en merkostnad involverad i återvunna material för själva hanteringen, 12https:///single-post/2017/10/25/EuPC-publishes-results-of-its- survey-on-the-use-of-recycled-plastics-materials. Ökad och säker matierialåtervinning sorteringen och tillverkningen. Andra experter inom materialåter- menar däremot att återvunnen plast är väsentligt mycket bil- ligare än nytillverkad från fossil råvara. Och att prisskillnaden är själva drivkraften i hela återvinningsindustrin. Faktorer som påverkar antalet livscykler En plast kan återvinnas vilket innebär att det finns potential till flera livscykler. De polymerkedjor som plasterna består av kan påverkas av olika faktorer, både under användning och åter- . Om inte plasterna stabiliseras på rätt sätt kan de åldras och få en försämrad kvalitet (bland annat på grund av att polymer- kedjorna kortas). Olika plaster är olika känsliga. Utan stabilisatorer skulle vissa plastprodukter som legat ute i solen bli kraftigt nedbrutna. Så länge som stabilisatorn inte är förbrukad kan plasten behålla sin funktion. Och vid återvinning kan ytterligare stabilisa- torer tillsättas processen. Antalet möjliga cykler kan dock skilja sig åt beroende på typ av polymer, PE klarar exempelvis generellt fler cykler än PP. är det mycket ovanligt med ett 100 procentigt utbyte av återvunnet material vilket medför att det måste fyllas på med nytt material i processen. Det är därför i stort sett omöjligt att säga hur en polymer kan cirkuleras. Sedan finns vissa polymerer som är väldigt känsliga, exempelvis PET är mycket hydrolyskänslig och vid felhantering klarar den knappt en cykel. En återvinning kan då möjliggöras genom att en kedjeförlängare tillsättas med syfte att motverka hydrolysen. Att processa PET, även PET från nyråvara, kräver torkning. PET är också den enda plasten som är godkänd att återvinna från för- packning till nya livsmedelsförpackningar. Vid rätt hantering behövs inga kedjeförlängare, vid torkning under vacuum är även "solid state polymerisation" möjlig, vilket innebär att kedjorna lagar sig och ökar molekylvikten (, 2018). Återvunnen plast används i produkter som ställer lägre krav på kvalitet än den ursprungliga. Men därefter måste plasten tas omhand av annan typ av återvinning, såsom genom för- bränning eller feedstock återvinning. Ökad och säker matierialåtervinning Behov av forskning och utveckling Utveckling och användning av nya lösningar som beaktar återvin- ningsbarhet behöver testas tillsammans med nya produktionstekni- ker i lämpliga applikationer. Det kan handla om icke-kritiska delar i praktiska användningar eller uppskalade och utökade pilottester. I stort sett alla produktområden är i behov av smartare, effektivare och renare material för att öka förutsättningarna för en cirkulär ekonomi. Flera företag och branschorganisationer som utredningen träffat menar att det finns ett flertal sätt att som företag få stöd för inno- vation. Men det handlar då främst om stöd för en uppstart. Det som snarare finns behov av är hjälp för att omvandla pilotförsök till kom- mersiellt gångbara lösningar som andra företag vill ta efter. Olika in- novationsprojekt och pilotförsök har genomförts men det är få av dessa som, trots goda resultat, fullbordas i en större volym. finns det många regelverk som staten måste förhålla sig till vilket kan göra det svårt att med statliga medel stödja företag att kommersialisera en ny lösning. 5.2Materialåtervinning av problematiska och uttjänta plaster Allt plastavfall kan inte hanteras genom mekanisk återvinning. Det kan bero på att plasten inte kan sorteras, separeras eller på att det inte bör återvinnas eftersom det innehåller farliga ämnen (eller andra tillsatser) som inte bör recirkuleras. Många plaster består av blandningar av olika polymerer och kom- positer som är svåra att separera. Några exempel som skapar hinder i återvinningsprocessen är: •Förstärkning av glasfibrer försvårar återvinning genom att sätta igen filter när den smälta plasten filtreras. •Svarta förpackningar är svåra att sortera med IR-teknik. •Färgad plast missfärgar övrig ofärgad plast. Ökad och säker matierialåtervinning •Laminat består ofta av två olika typer av plast som sammanfogats i lager. •Nedbrytbar plast passar inte i dagens återvinningssystem. Även en ren och homogen plast kan inte recirkuleras hur som helst eftersom plast åldras och då försämras kvaliteten på polymererna. Därför blandas ny plastråvara ofta in tillsammans med den återvunna. Vad gäller tillsatser av farliga ämnen är exempelvis vissa mjuk- görare i PVC och flamskyddsmedel problematiskt även ur en material- återvinningssynpunkt. Detta plastavfall kommer in i ovan beskrivna insamlingssystem där det sorteras ut och skickas, i likhet med en stor del annat plastavfall, till energiåtervinning. Om vi ska uppnå ett cirkulärt flöde för plast behöver återvinningen även av dessa material öka. En av lösningarna på alla de exempel som finns ovan är förstås att genom design och val försöka skapa så rena flöden som möjligt för att undvika att dessa problem uppstår. 5.2.1Förslag till lösningar för problematiska plaster Satsningar på feedstock återvinning •Att regeringen stödjer arbetet med att realisera ett plastretur- raffinaderi i . Främst bör en ekonomisk investering göras av de företag som sedan ska dra nytta av anläggningen och få avsättning för det som produceras men det kan under planeringsfasen vara lämpligt med statligt stöd för förstudier, utredningar och andra mindre investeringar. •Att regeringen i samråd med kemiföretagen i och deras partner , tittar på hur ett statligt stöd kan utformas på bästa sätt. Ökad och säker matierialåtervinning Utredningen ser ett särskilt behov av: •Fler studier av plastavfall av heterogena strömmar där både processteknik och ekonomi vägs in. För det behövs ett sam- arbete mellan företagen, forskningsinstitut och universi- tet/högskolor. •En oberoende konsekvensanalys som tar ett brett grepp och inkluderar olika tänkbara alternativ, exempelvis gällande vilka produkter som ska produceras. Som beskrivs i avsnitt 5.2.2 finns det olika tekniker för feedstock återvinning och det har drivits olika försök. Det är snarare en fråga om att applicera, anpassa och optimera teknikerna från pilotskala till kommersiellt gångbara lösningar. Utredningen visar att det finns flera intressanta metoder – förgasning, pyrolys och kemisk de-polymerisering – där den ena inte behöver utesluta den andra eftersom de kan fylla olika behov. Erfarenheter visar emellertid att det är svårt att få till stånd ett kommersiellt plastreturraffinaderi, främst för att det är kostsamt och att en satsning i denna skala innebär stora risktaganden. Det krävs inte bara en välfungerande process utan en uppbyggd infra- struktur, tillgång på råvara (plastavfall) och avsättning för vad an- läggningen producerar. Andra svårigheter som lyfts fram är konkur- rensen med billig jungfrulig plastråvara och brist i statligt stöd. En central faktor i planerna av en eventuell anläggning för feed- stock återvinning är vad som ska produceras av plastavfallet. Vad som fås ut av processen ser olika ut beroende på om utgångspunkten är att ny plast ska produceras eller om plastavfallet kan användas till att tillverka andra produkter eller för att producera energi. Detta kommer påverka kostnaden, då det blir dyrare att producera en ny plast. För att få ekonomi i en anläggning kan en möjlighet vara att tillåta flexibilitet i produktionen genom att en anläggning tillverkar olika baskemikalier som beroende på efterfrågan och den ekonomiska situationen kan användas för att producera olika typer av finkemika- lier. Detta skulle innebära att tänkbara produkter inte nödvändigtvis Ökad och säker matierialåtervinning behöver vara ny plast. Ur en cirkulär synvinkel kan detta innebära att inte en likvärdig produkt kan produceras i nästa livscykel, i tillverkas exempelvis bränsle (etanol) genom feedstock åter- . Å andra sidan, även om det inte i slutändan blir en ny plast, kan andra högvärdiga kemikalier bli slutprodukten. Om en anlägg- ning ska kunna drivas kommersiellt behöver den mest ekonomisk gångbara lösningen sättas i relation till vad som anses bäst ur ett miljömässigt och cirkulärt perspektiv. Då kan produktionen av nå- gon annan kemikalie än en ny plast vara mer gångbar beroende på situationen. En produktion som fokuserar på ny plast, det vill säga att anlägg- ningen beräknas utifrån molekylbalans, bör ändå anpassas för att de delar som inte kan bli ny plast ska kunna producera andra kemikalier som kan användas för annan produkttillverkning. Även om proces- sen optimeras och innehåller reningssteg blir det utöver detta rest- strömmar som bör kunna användas för energiproduktion. Utredningen visar att det inte är främst ekonomisk stimulans som raffinaderier behöver från staten. Det handlar i många fall om stora multinationella företag som skulle komma i fråga för investe- ring av denna typ av anläggning. För att placera och bygga upp en större anläggning för feedstock återvinning finns först och främst behov av statliga garantier om långsiktighet, stabilitet och tydliga regelverk. En del i tydligheten kan vara att staten sätter upp premisser så att företagen får acceptens för att använda återvunnen plast i sin produk- tion av ny plast. Som det ser ut ligger fokus till stor del på strävan mot fossilfritt för att uppnå olika mål om en miljömässigt hållbar pro- duktion. Och därutöver bör uppsatta definitioner och mål vara lång- siktiga och inte plötsligt ändras. Detta avgör om investerare ska räkna på energibalansen, massbalansen och/eller molekylbalansen för an- läggningen. Om investering görs i en molekylåtervinning kan inte förutsättningarna plötsligt ändras så att det går att räkna hem en ”håll- barhetsvinst” genom energibalans som gör den mer ekonomisk försvarbar. Ett hinder för att möjliggöra en kommersiell anläggning för feedstock återvinning är att de omfattas av samma lagstiftning som avfallsförbränningsanläggningar. Detta innebär fördyrande kostna- der, såväl för att bygga och att driva anläggningen. Ökad och säker matierialåtervinning Feedstock återvinning bör inte ses som en konkurrens till den mekaniska återvinningen utan som ett komplement. Eftersom den mekaniska återvinningen av en plast är betydligt mer kostnadseffek- tiv bör denna ses som ett förstahandsalternativ när det är möjligt och lämpligt. Men däremot bör feedstock återvinningen ses som ett möjligt alternativ till dagens energiåtervinning av plast. Det är dock svårt att ekonomiskt konkurrera med den sortens återvinning. Erfarenheter från feedstock återvinning i visar att en fram- gångsfaktor har varit förbud mot förbränning och deponi. Därför skulle någon form av incitament som styr från förbränning kunna gynna förutsättningarna för utvecklingen av feedstock återvinning i . Det finns inte så många industrikluster i som gör plast, cirka 10–15 stycken, där i är en viktig aktör. I i pågår arbetet med en anläggning för feedstock återvinning där staten är medfinansiär. Detta är ett kost- samt projekt men ses som bättre än deponi som annars är främsta alternativet i . Det är alltså inte jämförbart med situa- tionen i eftersom det här finns en marknad för värmen. Sammanfattningsvis konstaterar utredningen att det finns förut- sättningar för att ta omhand plastavfallet genom feedstock återvin- ning i . Främst bör en ekonomisk investering göras av de fö- retag som sedan ska dra nytta av anläggningen och få avsättning för det som produceras. För att skapa en långsiktig kommersiell verk- samhet behövs andra dragningskrafter för företag att vara benägna att investera än statligt stöd i form av pengar. Främst bedömer vi att det snarare handlar om en vetskap om att ha myndigheterna i ryggen avseende garantier om långsiktighet och tydlighet kring olika regel- verk. Det kan dock vara motiverat med någon form av statligt stöd för förstudier, utredningar och andra mindre investeringar under plane- ringsfasen. Därför föreslår utredningen att regeringen i samråd med kemiföretagen i och deras partner , tittar på hur staten på lämpligt sätt kan stödja arbetet med att realisera ett plastreturraffinaderi. Vi ser att de beräkningar som gjort baserat på en litteraturstudie vore intressant att ta vidare genom att studera verkligt plastavfall av heterogena strömmar där både processteknik och ekonomi vägs in. För det behövs ett samar- bete mellan företagen, forskningsinstitut och universitet/högskolor. Ökad och säker matierialåtervinning För att kunna avgöra i mer detalj på vilket sätt som regeringen och olika nationella och regionala myndigheter bör vara involverade i ett sådant omfattande projekt som ett plastreturraffinaderi ser ut- redningen att det även behövs en oberoende konsekvensanalys som tar ett brett grepp och inkluderar olika tänkbara alternativ, exempel- vis gällande vilka produkter som ska produceras. Det bör även ingå en analys av flödet in för en tänkt anläggning (dvs. plastavfallet) där det kan visa sig nödvändigt med import för att täcka behovet. Energiåtervinning en tänkbar lösning Utredningen finner att det pågår mycket arbete med att öka material- återvinningen och ser inte att det behövs ett förbud mot förbränningen. Utredningen anser dock att det är viktigt att reger- ingen följer och driver på det arbete som redan sker för att öka materialåtervinningen. Beroende på hur utvecklingen fortlöper kan regeringen behöva se över möjligheten med att införa ett för- bud mot förbränning av plastavfall som kan materialåtervinnas. Utredningen konstaterar att det fortsatt kommer finnas ett be- hov att låta plastavfall gå till energiåtervinning. Vi ser att det finns en strävan både från staten, kommunerna och näringslivet att gå ifrån att använda plastavfall som källa till fjärrvärmeproduk- tion. Vi anser att det är viktigt att kommunerna, deras bolag liksom andra aktörer inom energisektorn är tydliga med innebörden av upp- satta mål om att bli fossilfria. Plast härrör till majoriteten från fossil råvara och så kommer det sannolikt vara till stor del även framöver. Att producera energi av plastavfall kan ibland vara bästa alternativet. När ett plastmaterial snurrat alla tänkbara gånger genom materialåtervinning och återanvändning, eller för plastprodukter som av olika skäl inte kan materialåtervinnas, är ett lämpligt sista steg att utvinna energi i en förbränningsanläggning med god miljö- kontroll. En optimal mekanisk materialåtervinning och energiåter- som det slutliga komplementet kan vara minst lika bra eller till och med mer resurseffektivt än feedstock återvinning. Ett förbud mot förbränning av plastavfall skulle direkt tvinga att plastavfallet separeras från annat förbränningsavfall och hanteras med alternativa metoder. Runt om i världen är det vanligt med olika Ökad och säker matierialåtervinning förbud mot vissa behandlingssätt för olika avfallsfraktioner, ett ex- empel är med flera länders förbud mot eller begränsning för deponering av organiskt eller brännbart avfall. Detta är sannolikt en av de viktigaste faktorer som driver relativt höga förbränningsnivåer och låga deponier i . Förbud mot förbränning med syfte att driva fram en materialåter- är emellertid sällsynta. Och även fast det alltmer uppmanas på EU-nivå att frångå förbränning (se avfallshierarkin) kommer det i vissa fall vara bästa lösningen framöver. Vissa typer av avfall får dock inte förbrännas, exempelvis förorenat avfall av metall. Det finns även krav på förbränningsanläggningar som bränner vissa fraktioner, exempelvis på PVC i . Ett förbud mot förbränning av allt plastavfall är antagligen inte möjligt och heller inte önskvärt. Mer realistiskt är ett förbud mot förbränning av materialåtervinningsbart material. Undantag görs då för plastfraktioner som är svåra eller omöjliga att återvinna inom rimliga ekonomiska gränser. har en välutbyggd förbrän- ningskapacitet som kan ta omhand plastavfallet. Ett förbud att för- bränna återvinningsbar plast skulle sannolikt leda till att en större del av plasten går till materialåtervinning, vilket i sin tur leder till ett större utbud av återvunnen plast. Ett sådant förbud kan tvinga olika branscher att plocka de lågt hängande frukterna, vilket ger en högre mängd rent och homogent plastavfall. Ett förbud innebär dock inte automatiskt att producenter blir mer medvetna om återvinning, ef- tersom det främst kommer att påverka avfallshanterare. liksom övriga har dock investerat kraftigt i för- bränningskapacitet, och därför kan det vara politiskt svårt att för- bjuda förbränning av plastavfall. Ett förbud skulle innebära att en fraktion med mycket högt värmevärde för förbränning tas bort. En annan tänkbar negativ effektiv är att det driver förbränningen utom- lands, vilket inte är miljömässigt önskvärt (McKinnon et al., 2018). Utredningen föreslår att regeringen tittar på möjligheten med att införa ett förbud mot förbränning av plastavfall som kan materialåtervinnas. Vi föreslår dock att regeringen i första hand följer och driver på det arbete som redan sker för att öka material- återvinningen. Resultaten av detta bör beaktas innan regeringen överväger ett förbud mot avfallsförbränning. Ökad och säker matierialåtervinning 5.2.2Feedstock återvinning – tekniska metoder och realistiska lösningar En möjlighet för att kunna återvinna plast som av olika anledningar inte bör eller kan återvinnas mekaniskt är så kallad feedstock åter- . På så sätt kan en produkt med hög kvalitet uppnås. Dess- utom kan potentiellt farliga ämnen destrueras i processen. Denna typ av återvinning kan appliceras på blandade flöden av olika poly- merer men även mer komplexa, till exempel rivningsavfall samt plast och elektronikavfall. Även mer enkla och homogena flöden kan åter- vinnas med dessa tekniker när polymererna på grund av åldring är lämpliga för mekanisk återvinning. Feedstock återvinning är ett paraply av olika metoder för återvinning av polymerer. Det handlar om termisk återvinning, kemisk återvinning eller en kombi- nation av dessa. Feedstock återvinning innebär att polymeren bryts ner till monomerer eller baskemikalier som kan användas som råvara för tillverkning av nya produkter. Det finns för- och nackdelar med alla metoder som ryms under feedstock återvinning. Vilken metod som är optimal beror på situationen, främst vilket typ av plastavfall det handlar om och vilken produkt som eftersöks. Nedan beskriver vi olika tekniker för feedstock återvinning. Pyrolys har länge och väl studerats för olika typer av avfall, däribland plast. Pyrolys, eller krackning, är en relativt billig behandlingsmetod där avfall omvandlas till gas och vätska. Processen sker i en tempe- ratur mellan 200–800 ˚C utan närvaro av luft, med eller utan kataly- sator. Eftersom en icke-oxiderande miljö krävs är processen känslig för fukt i det material som ska behandlas. Genom att använda en ka- talysator, såsom zirkoniumdioxid, tillåts en lägre processtemperatur som det ger ett bättre produktutbyte. De huvudsakliga slutprodukterna från processen är pyrolysolja och en rest i fast form som kan likna kimrök (carbon black). Men det ser olika ut beroende på typ av pyrolys. Lågtemperatur-pyrolys (400–500 ˚C) ger nafta med tillräcklig kvalitet, termisk pyrolys (500–600 ˚C) resulterar i nafta- liknade olja medan högtemperatur-pyrolys (700–800 ˚C) främst ger gas (eten direkt) och eventuellt koks (, 2018). Ökad och säker matierialåtervinning Det har dock visat sig svårt att realisera pyrolys på industriell skala och som kan hantera blandade avfallsströmmar, såsom blan- dade plastflöden. Det kan även vara svårt att få bra kvalitet på er- hållna produkter. Pyrolys innebär att råvaran slås sönder till en viss grad vilket gör att slutprodukten har ett ”fingeravtryck” av det som stoppades in. Ett annat problem har varit bildandet av farliga ämnen, särskilt om plastavfallet innehållit brom, klor och olika metallförore- ningar. En anledning är att det är svårt att kontrollera storskaliga processen med relativt låga temperaturen. Existerande anläggningar används som separata enheter eller är integrerade i ett raffinaderi. Plastmaterial har även egenskaper som gör materialet svårhanterat. Plastens låga konduktivitet sänker värmehastigheten och de klibb- ande egenskaperna hos smält plast kan orsaka processproblem (, 2018). Det finns flera kommersiella pyrolysanläggningar globalt som hanterar avfall av polymermaterial. Dessa fokuserar dock främst på kompositer och har som syfte att återanvända glasfibrerna medan den producerade pyrolysoljan används för förbränning/utsläpp av värme. Förgasning innebär en noga kontrollerad stegvis förbränning som använder en begränsad mängd syre för att omvandla kolhaltig råvara till syntetisk gas (syngas), vilket är en blandning av främst kol- monoxid och vätgas. Syngas är en baskemikalie och kan användas för att producera exempelvis metan, rent väte, fenoler, ammoniumsulfat och koldioxid, liksom vätskedrivmedel. Syngasen kan även användas för att bygga upp nya polymerer, det vill säga göra ny plast. Koltjära som i en pyrolysprocess utgör en restprodukt kan om- vandlas i en förgasningsprocess till syngas. Enda resten blir aska. Förgasning har blivit en mer populär metod än pyrolys, mycket be- roende på att det är lättare att kontrollera processen och kvalitet på produkten.