sou · H6B358 · 2018-06-29 00:00:00 — Vidare ska myndigheten bistå regeringen med underlag och expertkunskap för utvecklingen inom sitt verksam- hetsområde. I instruktionen framgår det inte uttryckligen att man har ansvar för hjälpmedelsområdet. Dock följer det naturligt av att hjälpmedel förskrivs inom hälso- och sjukvården, vilket är Social- styrelsens ansvarsområde. själva beskriver sin roll på hjälpmedelsområdet på följande sätt Hjälpmedel kan förbättra livskvaliteten för personer med funktions- nedsättning på många sätt. Därför är individuellt anpassade hjälpmedel en viktig del i rehabiliteringen/habiliteringen och ett stöd för att var- dagslivet ska fungera. arbetar för en jämlik hjälpmedels- försörjning för medborgare i behov av hjälpmedel över hela landet.14 fick i ett beslut från regeringen i uppdrag att bl.a. utveckla kunskapsstöd kring hjälpmedelsverksamheten i lands- ting och kommuner.15 Styrning genom kunskapsstöd sker genom de icke bindande stödmaterial och föreskrifter som syftar till att bidra till att hälso– och sjukvård och socialtjänst bedrivs i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Vidare ska den vara samordnad och effektiv och anpassad till de behov olika professioner inom hälso- och sjukvård och socialtjänst samt huvudmän har. I Kammarrätten i dom, mål nr 6304–07, meddelad , slog Kammarrätten fast att om en person med färdtjänst- tillstånd kan genomföra en resa sittandes i fram- eller baksäte och inte måste sitta i rullstol under transporten för att kunna genomföra den, föreligger ingen rätt till specialfordon. 13Förordningen (2015:284) med instruktion för . 15Regeringsbeslut (S2014/8959/FST). Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel I målet hade part som beslutet hade gått emot anfört att hen med visst stöd klarar att komma över i sätet på en bil och att hen därför inte var tvungen att sitta i rullstol under resan. För att förflytta sig före och efter transporterna är hen dock helt beroende av rullstol. Hen kan endast gå enstaka steg själv, men då under övervakning av en vuxen i direkt närhet. När hen använder sin rullstol, vilken är den som hen kan ha med i en vanlig personbil då den är hopfällbar, kan hen inte uppnå någon självständig effektiv förflyttning. Något som styrktes av intyg. När hen använde sin permobil uppnåddes en möjlighet att självständigt och utan ansträngning ta sig fram utan att ha en vuxen med i sin omedelbara närhet . Hen anförde vidare att användningen av permobil ger en möjlighet till självständig rörlighet. Kammarrätten i slog i sina domskäl fast att det i målet var ostridigt att hen klarade en förflyttning från rullstol till bilsäte och att övriga omständigheter hen hade åberopat som skäl för att beviljas specialfordon var av social karaktär. Kammarrätten ansåg därför att det inte förelåg något ytterligare behov i samband med själva färden som är hänförligt till hens funktionsnedsättning och som inte till- godosågs genom det redan beviljade tillståndet. Färdtjänst ska inte primärt behandlas som en form av bistånd för att uppnå en skälig levnadsnivå16 eller på något annat sätt vara en del av . Även om den alltjämt är ett uttryck för social omsorg ska den i huvudsak behandlas som en trafikpolitisk fråga i syfte att bidra till en tillfredsställande trafikförsörjning också för personer med funk- tionsnedsättning. Kammarrätten i ansåg sammanfattnings- vis att lagen om färdtjänst inte lämnar något utrymme för andra över- väganden i det enskilda fallet än de som har med själva funktions- nedsättningen att göra. Utredningen har varit i kontakt med Högsta förvaltningsdom- stolen och fått information om att domen inte överklagades dit.17 16Insatser som beviljas i enlighet med socialtjänstlagen är att tillförsäkra en skälig levnadsnivå, utredningens anm. 17Mejlkorrespondens med registrator på . Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel 11.6Hjälpmedel ska vara tillåtet i större utsträckning än Utredningens förslag: Under vissa förutsättningar får resenärer ta med förskrivna hjälpmedel som är nödvändiga för den dagliga livsföringen och som inte är tillgängliga på resmålet genom t.ex. förhyrning. Hjälpmedlen ska kunna hanteras som sedvanligt bagage eller transporteras på ett ändamålsenligt sätt. Endast om det finns särskilda skäl får rätten att ta med hjälpmedel leda till en väsentligt fördyrad transport. Som utredningen har redogjort för ovan är det enligt praxis bara tillåtet att ta med hjälpmedel som behövs för att kunna genom- föra en resa. Kommunen kan besluta om att individen kan ta med ytterligare hjälpmedel, men endast sett utifrån lagstiftningen är detta inte möjligt. Det krävs ett särskilt beslut från nämnd, styrelse eller fullmäktige. Detta leder till krockar mellan de olika lagstiftningarna som reglerar särskilda persontransporter. Utöver att dessa krockar uppstår, anser utredningen att det är skäligt att individen ska få ta med hjälpmedel eftersom vissa hjälpmedel kan vara en direkt förut- sättning för att personer med funktionedsättning över huvud taget ska kunna uppnå resans ändamål. I SOU 2003:87 anförs att Färdtjänsten ska numera främst, i stället för lämnande av bistånd, betrak- tas som en trafikpolitisk tjänst i syfte att bidra till en tillfredställande trafikförsörjning också för funktionshindrade. Utredningen anser att i den föreslagna skrivningen om tillfredsstäl- lande trafikförsörjning bör ingå att det ska vara en relevant trafikför- sörjning, dvs. att den ska vara relevant att bruka. Även förarbetena till lagen om kollektivtrafik, se avsnitt 5.3.5 Lagen om kollektivtrafik för mer information, ger ett visst stöd till en sådan tolkning. Kollektivtrafiksystemet ska vara användbart för alla resenärsgrupper, exem- pelvis personer med funktionsnedsättning, äldre, barn och ungdomar. Bristande tillgänglighet är ett hinder för människor med funktionsned- sättning mot att kunna delta i samhället som andra medborgare. Att mot- verka detta blir allt viktigare till följd av att vi får en allt äldre befolkning. Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel Behovet av åtgärder för att göra kollektivtrafiken användbar för per- soner med funktionsnedsättning är i grunden en demokratifråga, det vill säga att det handlar om att skapa möjligheter för alla personer att på lika villkor kunna arbeta, studera och delta i olika aktiviteter i samhället. Transporter är ofta en viktig men även begränsande faktor.18 En sådan vidgning ligger också i linje med den av antagna propositionen nationellt mål och inriktning för funktionshinders- politiken, se avsnitt 5.3.1. Nationellt mål och inriktning för funk- tionshinderspolitiken. Utan att få med sig hjälpmedlet kan det bli inaktuellt att genomföra resan då den enskilde utan hjälpmedlet inte kan förflytta sig självständigt på resmålet. Utredningen anser därför att det ska vara möjligt att ta med sig hjälpmedel så länge detta inte fördyrar transporten väsentligt. En fördyring som är ett indirekt resultat av förslaget kan vara att samåkningspotentialen minskar då det kan bli mindre utrymme i transporten. Sammantaget gör utredningen bedömningen att när det gäller rät- ten att medta hjälpmedel är det skäligt att frångå den rådande utgångs- punkten att färdtjänst enbart rymmer en trafikpolitisk dimension. Genom utredningens förslag blir det möjligt att anlägga ett delvis annorlunda synsätt. Mot bakgrund av att 5 § 2 lagen om riksfärdtjänst, vilken motsvaras av 4 kap. 5 § 3 lagen om särskilda persontransporter, anger att tillstånd till riksfärdtjänst endast ska meddelas om ändamålet med resan är rekreation eller fritidsverksamhet eller någon annan enskild angelägenhet, gör utredningen bedömning att den sociala aspekten redan uppmärksammats. Genom att tillåta hjälpmedel i större utsträckning föreligger det således större möjligheter att uppfylla lag- stiftningens syfte i den delen. Utredningen föreslår vidare att om det föreligger särskilda skäl är det rimligt att transporten kan bli väsentligt fördyrad. Bedömningen av särskilda skäl kan utgå från resenärens förmåga att självständigt kunna förflytta sig på resmålet. Aspekter som kan vara relevanta att beakta vid en prövning om särskilda skäl föreligger är t.ex. vilken grad av självständighet som resenären uppnår genom att använda hjälpmedlet på resmålet. De fall utredningen ser framför sig är t.ex. 2009/10:200, s. 91. Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel om den enskilde utan hjälpmedlet inte självständigt kan förflytta sig på resmålet och därmed blir beroende av närstående för hjälp med förflyttning, en situation ett förflyttningshjälpmedel hade avhjälpt. Rätten att medta hjälpmedel främjar en självständighet som bidrar till att personer med funktionsnedsättning ska kunna delta i samhäl- let på lika villkor som andra medborgare. 12 Förändringar för skolskjuts 12.1Skolskjuts – ett kommunalt ansvar I svensk lag finns det två olika kategorier resor till och från skolan, skolskjuts och elevresor. I regel är det kommunerna som ansvarar för båda. Avseende skolskjuts föreligger dock ett mer långtgående ansvar för att anordna transporter och för trafiksäkerheten. Skolskjuts reg- leras i skollagen och förordningen (1970:340) om skolskjutsning medan elevresor regleras i lagen (1991:1110) om kommunernas skyldighet att svara för vissa elevresor. Elevresor regleras i lagen om kommunernas skyldighet att svara för vissa elevresor. Där stadgas att hemkommunen ansvarar för att en elev, som har rätt till studiehjälp enligt studiestödslagen (1999:1395) och har en färdväg på ska få sina kostnader för dagliga resor mellan bostaden och skolan ersatta. Ersättningen uppgår som högst till 1/30 av prisbasbeloppet , vilket 2018 motsvarar . Elevresor företas företrädesvis i linjelagd kollektiv- trafik och avser gymnasieelevers resor mellan bostad och skola. Enligt skollagen är det elevens hemkommuns ansvar att ombesörja att det ordnas kostnadsfri skolskjuts för elever i förskoleklass, grund- skolan, grundsärskolan och gymnasiesärskolan. kan i vissa fall vara huvudman för utbildning i gymnasiesärskolan, men detta är Staten är huvudman och ansvarar för same- och specialskolan. Förskoleklassen, och grundsärskolan tillhör de obli- gatoriska skolformerna. Lagstiftaren har ansett att då det föreligger skolplikt ska kommunen betala för skolskjuts. Det ska inte vara en ekonomisk fråga om man kan fullgöra sin skolplikt. Det fria skol- valet innebär att elever själva har rätt att välja mellan eller fristående skola. Rätten till skolskjuts förutsätter att eleven går i den skola kommunen placerat honom eller henne i. Om eleven har valt en annan skolenhet än den där han eller hon har blivit placerad av kommunen begränsas denna rätt. För de elever som har använt sig av det fria skolvalet är kommunen endast skyldig att anordna skol- skjuts i de fall det kan ske utan organisatoriska eller ekonomiska svårigheter. Det står kommunen fritt att organisera skolskjutsverksamheten på lämpligt sätt. I många fall nyttjas kollektivtrafiken genom inköp av periodkort från ordinarie kollektivtrafik. Resterande resor sker i upphandlade fordon på ungefärligt likartat sätt som färdtjänst. SKL skickade ut en skolskjutsenkät till sina medlemmar . Svarsfrekvensen blev men eftersom det saknas svar från flera stora kommuner1 är det svårt att uppskatta det totala antalet elever som har skolskjuts i . Med ledning av de svar som inkom så har man kommit fram till en uppskattad siffra på cirka 260 0002 elever som har skolskjuts. Om man exkluderar de elever som företar resor i linjetrafiken är det uppskattningsvis 130 000 elever som har skolskjuts. Fördelning- en mellan trafikslagen för det totala antalet elever som uppskattas ha skolskjuts ser ut på följande sätt –av alla resor företas i ordinarie linjetrafik, –med särskilt anordnad skolskjuts i form av skolbuss, 1Svarsfrekvensen blev men översatt till storlek så representerar svaren cirka 70procent av elevunderlaget. 2Saknade värden () har ersatts genom imputering. –med särskilt anordnad skolskjuts i form av skoltaxi, och –av alla resor företas genom självskjuts. Den särskilt anordnade skolskjutsen i form av skolbuss planeras främst hos kommunen (), hos trafikutövaren (), hos den regionala kollektivtrafikmyndigheten (), och den regio- nala kollektivtrafikmyndigheten och kommunen planerar tillsammans (). Den särskilt anordnade skolskjutsen i form av taxi pla- neras främst hos kommunen (), i andra hand hos trafik- utövaren (), hos den regionala kollektivtrafikmyndigheten () och den regionala kollektivtrafikmyndigheten och kom- munen tillsammans (). SKL ställde också frågor om samordningen av skolskjuts med andra transportformer. Där uppgav av kommunerna att de inte samordnar skolskjutsar med andra transportformer, 19 pro- cent att de samordnar med annan transportform, att de samordnar skolskjuts med färdtjänst och att de samordnar skolskjuts med sjukresor. Avseende potential att samordna fler resor bedömde att detta var möjligt, att det inte var möjligt och 41 pro- cent svarade att det var osäkert eller att de inte kunde bedöma det. SKL frågade också om det fanns potential att utöka samordningen mellan olika transportformer. ansåg att detta inte var möjligt, att det var möjligt och att det var osäkert eller att de inte kunde bedöma det. Utredningens bedömning avseende elevresor I detta betänkande har utredningen valt att lägga förslag om skol- skjuts men däremot inte inkluderat elevresor i dessa. Elevresor före- tas redan i den linjelagda kollektivtrafiken genom att kommunerna ersätter elevers kostnader för periodkort. Vidare sker detta genom verkställighetsbeslut och inte efter en individuell prövning. Utred- ningen gör bedömningen att samordningspotential inte föreligger i någon nämnvärd utsträckning. Utredningens bedömning avseende skolskjuts Som utredningen påpekat inledningsvis är svaren från skolskjuts- enkäten inte statistiskt säkerställda då några av de stora skolkom- munerna inte svarat på enkäten. Trots detta kan man se att det före- ligger en stor potential att samordna skolskjutsresorna med varandra och med andra transportformer. Utredningen bedömer också att det finns vissa åtgärder som kan vidtas för att tydligare stärka koppling mellan dessa transporter och skolskjuts. 12.1.2Beslut om rätt till skolskjuts Utredningens förslag: 23 kap. skollagen (2010:800) ska komplet- teras med bestämmelser som möjliggör för kommuner och lands- ting att överlåta beslut om rätten till skolskjuts till den regionala kollektivtrafikmyndigheten. Kommunerna ansvarar för beslut om skolskjuts. Vid bedömningen av om en elev har rätt till skolskjuts väger man in färdvägens längd, trafikförhållanden, elevens funktionsnedsättning eller någon annan särskild omständighet. Alla dessa förutsättningar ska prövas indivi- duellt i varje enskilt fall. 2009/10:165 anför regeringen att huvudregeln för skyldigheten att anordna kostnadsfri skolskjuts är begränsad till resor till och från den skola som kommunen placerat eleven i. Om skolskjutsen är anordnad på ett sätt som gör att det inte innebär organisatoriska eller ekonomiska svårigheter för kom- munen att ombesörja för skolskjuts till andra skolor än den där eleven skulle ha placerats av kommunen föreligger dock en skyldig- het för kommunen att tillhandahålla skolskjuts. Denna bedömning ska göras med utgångspunkt i vilken skyldighet kommunen hade haft för det fall eleven valt att gå i den skola som han eller hon pla- cerats i. Att beviljas skolskjuts innebär inte att eleven har rätt att få skjuts från bostadsadressen till skolan utan eleven kan hänvisas till uppsamlingsplatser i hemmets eller skolans närhet. Dock måste kom- munen ta särskild hänsyn till om eleven har en funktionsnedsättning och om det finns behov att hämta eleven vid hemmet. Vid en bedömning av om rätt till skolskjuts föreligger måste alla lagens rekvisit prövas var och en för sig. Om eleven uppfyller något av dessa kriterier ska skolskjuts beviljas. Många kommuner har, genom ansvarig nämnd, antagit riktlinjer eller reglementen för att underlätta i handläggningsarbetet men också för att det ska finnas en tydlighet vad man har rätt till och därmed kan förvänta sig. Dessa riktlinjer är inte bindande och en prövning måste göras i varje enskilt fall. Det är nämnden som ska göra denna prövning. I många fall har nämnden delegerat beslutsfattandet till rektor, tjänstemän på skolkansliet eller skolskjutshandläggare. Ett beslut om att anta riktlinjer eller regle- mente får dock inte delegeras. Möjligheten att överlåta beslut om rätt till skolskjuts är inte möjligt att delegera till ett bolag eller trafikutövare. Däremot tillåter 2 kap. 12 § lagen om kollektivtrafik att kommunen överlåter anordnandet av skolskjuts till den regionala kollektivtrafikmyndigheten. Utredningen anser att 23 kap. i skollagen ska kompletteras med bestämmelser som stadgar att kommunen och landstinget3 får över- låta beslut om rätt till skolskjuts till den regionala kollektivtrafik- myndigheten i länet. Utredningen gör bedömningen att ett sådant upplägg skulle kunna innebära en smidigare hantering då den regionala kollektivtrafikmyndigheten besitter kompetens i trafiksäkerhetsfrå- gorna och planering av trafiken, medan skolorna eller kommunen besitter kompetensen kring elevers behov. Utredningen anser att det med fördel skulle kunna vara kommunen som bistår den regionala kollektivtrafikmyndigheten med ett underlag till utredning. Denna bedömning görs då modellen skulle frigöra delar av den administrativa bördan från skolorna och kommunerna som handläggningen innebär. Den regionala kollektivtrafikmyndigheten skulle sedan fatta beslut om eleven har rätt till skolskjuts, vilket för en mer likartad be- dömning regionalt. Det skulle också innebära att myndigheten där- med är svarande vid ett överklagande. Vidare så har de regionala kollektivtrafikmyndigheterna som har fått tillståndsgivningen för färdtjänst eller riksfärdtjänst en uppbyggd organisation för handlägg- ning av och att fatta beslut och processföring i domstol. Utredningen ser därför att kommunen bör ha möjligheten att kunna överlåta allt 3Fortsättningsvis kommer vi i texten att skriva kommuner, trots att det är både kommuner och landsting som avses. ansvar för myndighetsutövningen till den regionala kollektivtrafik- myndigheten. 12.1.3Problematiska områden att lyfta Utredningens förslag: Regeringen bör tillsätta en arbetsgrupp som ser över hur rätten till skolskjuts påverkas för elever som har växelvis boende, beviljats korttidsboende eller önskar läxhjälp efter skoltid. Till utredningen har det framförts att frågor om t.ex. växelvis boende, läxhjälp och rätten till skolskjuts är problematiska på så sätt att det är frågor som ständigt är aktuella i kommunernas dialog med vård- nadshavare. Utredningen gör bedömningen att dessa frågor ligger utanför vårt uppdrag men vill ändock lyfta problematiken då det är något som upplevs som bekymmersamt. Avseende avsnittet nedan om när kommunen inte anordnar en egen gymnasiesärskola utan hänvisar eleven till en närliggande kom- muns gymnasiesärskola har utredningen endast för avsikt att tydlig- göra sin syn på hur skollagen bör tolkas avseende rätten till skol- skjuts. Utredningen lämnar därför inget förslag i denna del. När kommunen inte anordnar egen gymnasiesärskola Enligt statistisk var det 141 kommuner i som inte hade en egen gymnasiesärskola i kommunen utan hänvisade sina kommunmedborgare till en annan kommuns gymnasiesärskola. Utredningen har varit i kontakt med tjänstemän som arbetar med skolskjuts som har berättat att det inte är helt ovanligt att kommu- nen därmed har gjort bedömningen att den inte är skyldig att anord- na skolskjuts för dessa elever. 18 kap. 30 § skollagen stadgar att Elever i gymnasiesärskola med offentlig huvudman har rätt till kostnads- fri skolskjuts inom hemkommunen från en plats i anslutning till elevens hem till den plats där utbildningen bedrivs och tillbaka, om sådan skjuts behövs med hänsyn till färdvägens längd, trafikförhållanden, elevens funk- tionsnedsättning eller någon annan särskild omständighet. För elever som går i en annan kommuns gymnasiesärskola ska hem- kommunen anordna skolskjuts i de fall det kan ske utan organisatoriska eller ekonomiska svårigheter. Elevens hemkommun eller det landsting som anordnar utbildningen ska ombesörja att skolskjuts anordnas enligt första stycket. Kommunen har i dessa fall valt att tolka paragrafens andra stycke som att det är tillämpligt i dessa fall. Utredningen gör dock en annan be- dömning. Paragrafens andra stycke är endast tillämpligt vid de fall när eleven på eget initiativ söker sig till en annan kommuns gymnasie- särskola. I propositionen till skollagen, Den nya skollagen – för kun- skap, valfrihet och trygghet, anför regeringen att I dagens skollag finns en bestämmelse om skolskjuts för elever i sär- skolan. Som en konsekvens av att gymnasiesärskolan föreslås bli en egen skolform, införs särskilda bestämmelser om skolskjuts för elever i gym- nasiesärskolan. Bestämmelserna föreslås motsvara vad som föreslås gälla i andra skolformer med skolskjuts, se t.ex. avsnitt 14.8. För elever i fristående gymnasiesärskolor, elever som väljer att gå i en annan skol- enhet än den där kommunen annars skulle ha placerat dem, och för elever som med stöd av 19 kap. 13 eller 14 § på grund av särskilda skäl eller i enlighet med vårdnadshavares önskemål tagits emot i en annan kommuns gymnasiesärskola innebär bestämmelsen att hemkommunen ska anordna skolskjuts om de allmänna förutsättningarna för skolskjuts är uppfyllda och om det kan ske utan organisatoriska eller ekonomiska svårigheter för kommunen. Då det är kommunen som hänvisar dessa elever till en annan kom- muns gymnasiesärskola är detta att anse som att kommunen anvisar eleven och inte som att eleven utnyttjat sin möjlighet till att välja fritt. Det är utredningens bedömning att kommunen, i dessa fall, därför är skyldig att anordna skolskjuts för dessa elever i enlighet med 18 kap. 30 § st.1 skollagen. Samordning av start- och sluttider och läxhjälp SKL pekar på att det pågår arbete i vissa kommuner med att sam- ordna skolornas start- och sluttider i syfte att kunna samordna skol- skjuts med den linjelagda kollektivtrafiken och att man erfarenhets- mässigt kan visa på att med en större differentiering av skolornas starttider och minimering av antalet sluttider per skola kan effekti- transporterna.4 På så sätt används befintliga fordon på ett effektivt sätt och parallelltransporter kan undvikas i möjligaste mån. Samordning av skolans start- och sluttider är ofta problematiskt. Här finns en potentiell målkonflikt med kollektivtrafiken. Eftersom många elevers skolskjuts sker med den linjelagda trafiken är det tidtabellen som i praktiken styr skolornas start- och sluttider. är det möjligt enligt förordningen (2014:144) om statsbidrag för hjälp med läxor eller annat skolarbete utanför ordinarie undervisningstid för grundskolor, grundsärskolor, same- skola eller specialskolor att ansöka om statsbidrag för att anordna läxhjälp för elever. Syftet med statsbidraget är dels att öka möjlig- heterna för alla elever att utvecklas så långt som möjligt i sitt lärande, dels att bidra till en ökad likvärdighet. För att få ta del av statsbidraget ska läxhjälpen erbjudas utanför ordinarie undervisningstid. I praktiken betyder det att hjälpen till- handahålls efter skoltid inom ramen för skolans fritidsverksamhet. Ett bekymmer som bl.a. kommun har noterat är att barnen kan få svårt att ta sig hem, om skolskjutsen har åkt för dagen innan eleven har hunnit ta del av läxhjälpen. I praktiken betyder det att en förutsättning för läxhjälp är att barnen kan ordna med hemtransport på annat sätt. Därmed finns det en risk att elever som har behov av läxhjälp inte kan ta del av den, eftersom upplägget är beroende av eget ordnat alternativ till skolskjuts. Förutom implementeringen av läxhjälp upplevs det som proble- matiskt att tidpunkten för skolskjuts även påverkar pedagogiska och kunskapsrelaterade mål.