sou · H6B384 · 2018-12-20 00:00:00 — Det kan exempelvis handla om medicinkapslar som bryts ner i takt med att rätt dos medicin frigörs för behandling av vissa cancerformer eller medicin för transport av vaccin. Andra användningar är till suturtråd och fyllningsmedel i läkemedel. Dessa polymerer (t.ex. polyglykolsyra, PGA) kan metaboliseras i människokroppen genom hydrolys som katalyseras av enzym. Under andra förhållande blir nedbrytningstakten mera beroende av omgivande miljöfaktorer (såsom variationer i syrenivån, temperatur och UV-ljus). Vissa nedbrytbara plaster kan designas för att vara antingen mer beständiga eller nedbrytbara. Exempelvis används polykaprolakton (PCL) och polymjölksyra (PLA) i såväl 3D-skrivare som tillverkar beständiga komponenter liksom tidsbegränsade medicinska tillämp- ningar. Bionedbrytbar plast från polyester Den mesta forskningen har fokuserat på olika bionedbrytbara polyestrar. Nedan redovisas några av dem. Polymjölksyra (PLA) Polymjölksyra (PLA) är en syntetiskt framställd alifatisk25 polymer av mjölksyra som bildas genom fermentering av stärkelse från majs. PLA tillhör gruppen biopolyester. användes PLA på grund av höga produktionskostnader enbart 25Kolväten vars molekyl är öppen. Nedbrytbarhet av plast i miljön främst inom det medicinska området. Det tar cirka 2–6 månader för PLA att brytas ner i kroppen och det gör polymeren lämplig för exempelvis suturtrådar och medicinkapslar. Kapslarna kan brytas ner och gradvis frigöra rätt dos medicin. Läkemedlet kapslas vid tillverkningen in i en liten sfär av PLA. Därefter planteras detta in där läkemedlet ska verka i kroppen. Resultatet blir en jämn läkemedelnivå i blodet utan att patienten behöver fylla på med ny medicin. har det skett stora genombrott i process- tekniken vilket, i kombination med minskade kostnader för biolo- giskt producerad mjölksyra, lett till en mer kommersiell produktion av plast från mjölksyra för icke-medicinska tillämpningar (Gross och Kalra, 2002). Egenskaperna kan jämföras med PS och närmar sig även i viss mån PET (Scaffaro et al., 2011). PLA används bland annat i olika slags engångsförpackningar till exempelvis matförpack- ningar, yoghurtbukar och vattenflaskor. Plasten kan även användas för att tillverka fibrer för kläder. Tyger som tillverkas av PLA ger en silkeslen känsla, bra hållbarhets- och fukthanteringsegenskaper (genom att fukt snabbt tas bort från kroppen). Nedbrytningstester finns främst för kompost- och jordmiljö. PLA bryts ner vid industriell kompostering av olika mikroorga- nismer men behöver förbehandlas med hydrolys innan nedbryt- ningen tar fart (Eubeler et al., 2010). PLA bryts ner snabbt i kom- post jämfört med polyestrarna polyhydroxybutyratvalerat (PHBV) och polykaprolakton (PCL). Trots råvarans ursprung tar nedbrytningen i den naturliga jordmiljön jämför med labbförsök. Hur långt tid det tar är dock svårt att säga, det är helt beroende på vilka mikroorganismer det finns i jorden samt fukthalt och temperatur. Det är oklart hur nedbrytningen ser ut för PLA-plasten om den hamnar i den miljön (, 2017). Kunskapsläget säger att det krävs industriell kompostering för fullständig nedbrytning (GESAMP, 2015). Nedbrytbarhet av plast i miljön Polybutenadipattereftalat (PBAT) Den alifatisk-aromatiska26 polymeren polybutenadipattereftalat (PBAT) är en slitstark polyester med goda process- och hydrofila egenskaper. Detta gör den lämplig för blandningar med andra mer spröda polymerer. PBAT har funnits på marknaden länge och används bland annat för matförpackningar och komposterbara påsar. Exempelvis var den PBAT-baserade produkten företaget första komposterbara plast baserad på fossil råvara och har funnits på marknaden . PBAT är nedbrytbar i jord- och kompostmiljö (Kijchavengkul et al., 2008; Bilck et al., 2010). Nedbrytningen sker genom hydrolys och biologisk aktivitet. Utifrån litteraturen förefaller det som att blandningar av olika bionedbrytbara polymerer i regel ger en plast som även den är bionedbrytbar. Nedbrytningstiden kan dock skilja sig åt. En studie tittade på bionedbrytningen av PLA, PBAT och en bland- ning av dessa (förhållandet 40:60) under jordförhållanden (Weng et al., 2013). Resultaten visar att olika nedbrytningsmekanismer är inblandade för PLA och PBAT. Bionedbrytning sker för såväl de enskilda polymererna som blandningen men hastigheten skiljer sig åt. Polyhydroxyalkanoater (PHA) Polyhydroxyalkanoater (PHA) är en grupp alifatiska polyestrar som är framställda från bakterier. De har väckt ett stort intresse som en potentiell ersättare av vissa konventionella plaster på grund av sina mångsidiga egenskaper i kombination med bionedbrytbarheten. Den naturliga PHA-polyestern är mycket spröd och sampolymeri- seras ofta med andra polymerer för att bli mer beständig. Detta innebär att nedbrytbarheten av plasten förändras. Polyhydroxyalkanoaten PHBV är dock mer flexibel och visar på mikrobiell nedbrytning i labbförsök (, 2017). 26Består av både kolväten vars molekyl är öppen och cykliska kolväten. Nedbrytbarhet av plast i miljön Polykaprolakton (PCL) Polykaprolakton (PCL) är en bionedbrytbar alifatisk polyester ba- serad på fossil råvara. PCL har goda olja-, lösningsmedel och vattenavvisande egenskaper, låg viskositet och smältpunkt samt är enkel att bearbeta termiskt. säljs PCL till framställning av förpackningar i blandning med andra bionedbrytbara polymerer som PLA och termoplastisk stärkelse som i sig inte skulle kunna an- vändas på egen hand. PCL blandas vanligtvis med PLA som används till engångsbestick, bestruket papper till pappmuggar och tallrikar men även inom snabbmatsindustrin. Produkten används även inom olika filmapplikationer för livsmedel men även i bärkassar och kompostpåsar i olika stärkelseformuleringar. En annan applikation är smältlim där PCL används som ett bionedbrytbart alternativ men även för att den har en låg applikationstemperatur och är termiskt stabil (, 2018). PCL är kompatibel med en rad olika material och blandas med stärkelse för att sänka kostnaden till exempel för att tillverka soptunnor. Den kan också tillsättas som en polymer mjukgörare till PVC. PCL används också för långlivade applikationer, såsom 3D-skrivare. Labbtester visar att PCL lätt kan brytas ner av mikroorganismer (Andrady, 2015). Hastigheten för hydrolys och biologisk nedbryt- ning beror på molekylvikt och graden av kristallinitet. En japansk studie visar på nedbrytning av PCL i djupa havsvatten trots låg temperatur, C (Sekiguchi et al., 2011). Polybutensuccinat (PBS) Den bionedbrytbara syntetiska alifatiska polyestern polybuten- succinat (PBS) har egenskaper som liknar PET. För att göra användningen mer ekonomisk blandas ofta PBS med andra före- ningar, exempelvis stärkelse och adipat sampolymerer för att forma polybutensuccinatadipat (PBSA) (et al., 2008). På grund av bra mekaniska egenskaper kan PBS användas för en rad olika applika- tioner, till exempel odlingsfilm, paketeringsfilm, hygienprodukter (som sköljs av) och påsar. För att PBS ska kunna brytas ner biologiskt krävs först reaktion med vatten (hydrolys). Genom hydrolys sänks polymerens molekylvikt vilket gör den tillgänglig för vidare nedbrytning från mikroorganismer. Nedbrytbarhet av plast i miljön Bionedbrytbar plast från stärkelse och cellulosa Kemiskt modifierad växtcellulosa förekommer i en rad varierande applikationer. Cellulosaacetat används i många vanliga applikationer, till exempel tandborstehandtag och tejp. Fram till mitten av 1990- talet ansågs plast-cellulosaacetater vara icke biologiskt nedbrytbara på grund av deras höga grad av modifiering. Studier i simulerad kompost miljö visar dock på att en minskad modifieringsgrad resul- terar i en betydande ökning av deras biologiska nedbrytnings- hastighet.27 Stärkelsebaserade polymerer används bland annat för bärkassar och odlingsfilm. Vissa uppfyller kraven för hemkompostering enligt belgisk standard28. Under tillverkningen mjukgörs stärkelsen till exempel med glycerol och polymeren blåses upp till påsar. Plast baserad på enbart naturlig stärkelse är dock mycket känslig för vatten och fukt och har därför kort livslängd (, 2017). Detta gör användningsområdena begränsade till främst mat- och trädgårdsavfall. För att få en mer beständig plast blandas stärkelsepolymeren ofta med andra syntetiska polymerer som till exempel PCL. Eftersom både stärkelse och PCL är bionedbrytbara och komposterbara antas även blandningar av dessa vara det (Bastioli, 1994; Tokiwa et al., 1994). Genom att variera den syntetiska blandningskomponenten och dess blandbarhet med stärkelse kan morfologin och därmed egenskaperna regleras. Försök med sådana plaster visar på relativt snabb nedbrytning i labbförsök och kompost. Däremot sker liten nedbrytning under normala mark- och förhållanden. Stärkelse kan även kombineras med den vattenlösliga syntetiska polymeren polyvinylacetat (PVA), vilket ger en plast med goda filmegenskaper (, 2008). Ett flertal olika blandningar av stärk- else och PVA har undersökts för användning till bionedbrytbara förpackningar (Tudorachi et al., 2000). Blandningar av de bägge polymerer antas vara bionedbrytbara eftersom polymererna enskilt är det (, 2008). 27Mellan två och tre av glukosrepetitionsenheten acetyleras normalt hydroxylgrupper. isimulerade kompostmiljöer visar emellertid att cellulosaacetat med en modifieringsgrad på upp till 2,5 är biologiskt nedbrytbara. En minskning i modifieringsgrad av cellulosaacetat från 2,5 till 1,7 resulterar i en stor ökning av deras biologiska nedbrytningshastighet. 28Belgiska standarden Vinçotte som baseras på EN 13432. Nedbrytbarhet av plast i miljön 3.4.2Oxo-nedbrytbara plaster och andra plaster med tillsatser som främjar nedbrytning Oxo-nedbrytbara plaster är tillverkade av samma syntetiska poly- merer som konventionell plast. Skillnaden är tillsats av metallsalt (såsom kobolt, mangan och järn) som via UV-ljus eller värme skyndar på nedbrytningen genom en kemisk oxidation av polymer- kedjorna. Syftet med metallsaltet är att förbereda en bionedbrytning genom att göra plasten spröd och lösa upp den i små fragment, vilket gör plasten tillgänglig för biologiska organismer. Metallsalterna katalyserar naturliga oxidationsprocesser i plasten vilket ger oxiderade, lågmolekylära ämnen (t.ex. karboxylsyror och alkoholer). Till plasten tillsätts även stabilisatorer som ska hindra att plasten bryts ner under användningsfasen. Under nedbrytningsprocessen förbrukas först stabilisatorerna. Därefter sätts oxidationsprocessen igång med hjälp av metallsalterna. Användningen av oxo-nedbrytbara påsar har haft framgångar i bland annat , och (, 2009). I började sådana påsar säljas 2008 men här är marknaden liten. Inom ramen för arbetet med att ta fram en plaststrategi har EU- kommission studerat oxo-nedbrytbar plast, bland annat vad gäller plastens förmåga till bionedbrytbarhet under olika miljöför- hållanden (, 2016). Kommissionen har identifi- erat flera studier som visar att oxo-nedbrytbar plast oxiderar till mindre plastbitar och fragment i den öppna jordmiljön när den utsätts för UV-ljus och/eller värme . Takten på fragmentiseringen av polymeren är dock beroende av ljusintensitet, temperatur och fuktighet. Eftersom dessa förhållanden varierar stort i den öppna naturliga miljön är det mycket svårt, om inte omöjligt, att säga när och i vilken omfattning plasten kommer att fragmentera. Därför går det inte heller att säga något om frag- menteringen resulterar i tillräcklig låg molekylvikt av plasten som i nästa steg kan möjliggöra en tänkbar biologisk nedbrytning. I jord och havet är nedbrytningen begränsad till ytan eftersom det där finns tillgång till syre och UV-ljus. Under syrefria för- hållanden kommer det sannolikt inte ske någon nedbrytning. Nedbrytbarhet av plast i miljön Oxo-nedbrytbara plaster är inte anpassade för någon form av kompost- eller rötningsprocess (, 2016). Plasten är tänkt att brytas ner under än vad material normalt stannar i en industriell kompost. Förmodligen sker en viss nedbrytning även i en industriell kompostering men det är oklart om det sker fullständigt. Beroende på vilket metallsalt som används krävs antingen UV-ljus eller värme för att nedbrytningen ska starta. Kommissionen menar att det finns en risk för att kvarvarande plast- fragment och potentiellt uppkomna mikroplaster kan påverka kom- postens kvalitet negativt (, 2018b). När det gäller den miljön drar slutsatsen att det saknas tillräckligt med bevis för att säga att oxo- nedbrytbar plast bryts ner. Få tester har utförts, och det finns inga standarder vilket skulle möjliggöra en certifiering. Den biologiska nedbrytningen förväntas vara mycket långsammare i havet jämfört med öppna jordmiljöer. Forskningen har fokuserat på metoder anpassade att påvisa fragmentering, till exempel fysiska egenskaper och förlust av molekylvikt. Däremot finns lite forskning som visar på bionedbrytning av de korta polymerfragmenten. Få studier visar att katalysatorn (metallsaltet) avsevärt skyndar på bio- nedbrytningen i den miljön jämfört med konventionella, beständiga plaster. Baserat på kunskapen om under vilka förhållanden nedbrytningen sker (t.ex. avsaknad av UV-ljus under havsytan) drar EU-kommis- sionen slutsatsen att plasten kommer bete sig som en konventionell plast, eller så saktas nedbrytningen ner betydligt. Kommissionen ser även en risk för att den snabba fragmenteringen av plasten kan ge uppkomst till mikroplaster. avser begränsa användningen av oxo-plast i EU. Den europeiska kemikaliemyndigheten, Echa, arbetar därför med att ta fram ett begränsningsförslag som planeras vara klart . Oron för mikroplast och negativ miljöpåverkan från oxo-ned- brytbar plast har lyfts fram av flera aktörer. Utöver EU-kommis- sionen, bland andra den internationella dation som stödjs av över 150 bransch- och intresseorganisationer (’s Economy initiative, 2018). Nedbrytbarhet av plast i miljön Enzym-nedbrytbar plast (enzyme-mediated plastics på engelska) är konventionella plaster, till exempel PP, berikade med små mängder organiska tillsatser. Det belgiska labb- och konsultföretagen OWS () har undersökt bionedbrytbarhet och komposterbarhet hos enzym-nedbrytbar plast genom att studera tillgänglig information från fem av de främsta producenterna varav en belägen i och fyra i (Deconinck och De , 2014). Generellt var det enligt OWS svårt att hitta stöd för företagens påståenden på företagens hemsidor. Det saknades även i vissa fall information om farliga ämnen (som anges i standarden för komposterbar plast). Nedbrytningsprocessen ska enligt de till- verkare som undersökts initieras av mikroorganismer som förbrukar tillsatserna. Det hävdas att processen även expanderar till PE, vilket gör hela plastmaterialet nedbrytbart. Användningen är ringa men växande och den största produktionen sker i . Inga vetenskapliga studier som stödjer bionedbrytbarhet eller visar på hur nedbrytningsprocessen går till kunde identifieras. Även om viss nedbrytning sker kunde ingen data som visar fullständig ned- brytning identifieras. 3.5Nedbrytning av konventionella beständiga plaster Många plaster tillverkas för att vara långlivade och tåla miljö- påverkan. Därför tillsätts olika tillsatsämnen under tillverknings- processen. Vissa färgpigment, såsom carbon black, skyddar plast- materialet mot att brytas ner av UV-ljus. Andra exempel är att tillsätta antioxidanter för att förhindra oxidation i kontakt med syre, UV-stabilisatorer mot UV-exponeringen och värmestabilisatorer mot värmeexponeringen. Värmestabilisatorer är en viktig tillsats eftersom plaster tillverkas vid höga temperaturer. Utan stabili- serande tillsatser skulle polymeren brytas ner under tillverkningen. Värmestabilisatorer kan också förhindra nedbrytning av plasten via en mekanism där metalljoner katalyserar uppkomsten av väteperoxid som utvecklar fria radikaler. Detta innebär att plast även är långlivad om den hamnar i miljön. Det sker en viss, om än mycket långsam bionedbrytning av Nedbrytbarhet av plast i miljön konventionella plaster såsom PE, PP och PET i miljön (et al., 2008). Men nedbrytningstiden är flera tiopotenser större än syn- tetiska plaster som anses var bionedbrytbara, exempelvis PCL. Förmågan till bionedbrytning för konventionella plaster kan därför konstateras vara i stort sett obetydlig. Det finns studier som indikerar att det sker viss nedbrytning av PPi den miljön, liksom att när PE exponeras för jord eller havsvatten kommer ytan besätts av mikroorganismer (Zettler et al., 2013). Mikroskopsundersökningar av ytan av PE som exponerats av biotisk miljö (exempelvis sediment) visar på utgjutningar där mikroorganismer förefaller bryta ner plastytan (Bonhomme et al., 2003). Nedbrytningen är dock mycket långsam eftersom den typ av mikroorganismer som kan bryta ner plasten normalt inte finns tillgänglig i den naturliga miljön. De mikro- organismer som kan bryta ner de konventionella plasterna är få till antalet och förekommer i låga mängder. Dessutom finns det alter- kolkällor som är mer lättillgängliga för dessa mikroorganismer (Andrady, 2015). Plastblandningar av PE och stärkelse kan öka nedbrytningsgraden (, 1977; och , 1997). Efter det att stärkelsedelen av plasten brutits ner av mikroorganismer kvarstår dock PE som sväller och efterhand förlorar sin beständighet (Goheen och Wool, 1991). På grund av den långsamma nedbrytningen har forskare lyft fram att konventionell plast bör likställas med andra långlivade organiska föreningar (POP) när de hamnar i den miljön (et al., 2017). Detta kommer utredningen beskriva närmare i sitt slut- betänkande. Sammantaget konstaterar utredningen att, utifrån de studier som vi kunnat identifiera, råder det stor kunskapsbrist om vad som händer med en plast om den hamnar i miljön, inte minst vad gäller plast som marknadsförs som nedbrytbar. Särskilt den miljön är i mångt och mycket outforskad. Den forskning som finns är främst labbförsök i kompost- och jordmiljö. Nedbrytbarhet av plast i miljön Det vi kan konstatera är att konventionella plaster är tillverkade för att tåla yttre påverkan vilket innebär att de även är mycket svårnedbrytbara när de hamnar i miljön. Vi konstaterar också att plaster som tillverkas för att kunna brytas ner och säljs som ”bionedbrytbara” eller ”nedbrytbara” kan endast brytas ner fullständigt under vissa begränsade miljöför- hållanden som kräver närvaro av specifika mikroorganismer (som skiljer sig åt beroende på typ av plast). Dessa förhållanden råder med största sannolikhet inte i den naturliga miljön vilket talar för att även dessa plaster riskerar att vara svårnedbrytbara i den naturliga miljön. Påsar och andra plastprodukter som är märkta som bionedbrytbara kräver i regel industriell kompostering. Polymererna som ingår i dessa produkter bryts inte ner om de läggs i hemkomposten, vid rötning eller hamnar som skräp i naturen. Därför blir svaret på den inledande frågan ”Finns det plaster som fullständigt bryts ner i naturlig miljö?” att vi, utifrån dagens kun- skapsläge bedömer att det inte existerar plaster som bryts ner full- ständigt inom en rimlig tid i miljön. Med rimlig tid avser vi en ned- brytning som är tillräckligt snabb för att inte riskera att skada miljön. En viktig aspekt i sammanhanget är att plastskräpet utgör en potentiell risk för levande organismer, oavsett om det är helt intakt eller om det delvis brutits ner. Även om en plast skulle brytas ner fullständigt riskerar den att utgöra ett miljöproblem. Plasten kan bland annat skada levande organismer och djur genom problem med insnärjning och att den misstas för föda. Dessutom innehåller plastskräpet, utöver själva polymeren, en rad olika naturfrämmande ämnen som i sig kan utgöra ett miljö- problem. Under nedbrytningsprocessen kan dessa ämnen migrera från plasten och medföra en negativ påverkan på kringliggande miljö. Plastsskräp kan även absorbera kemikalier som finns i miljön. Miljö- problem som orsakas av plast, inklusive kemikalieaspekten, kommer vi beskriva närmare i vårt slutbetänkande. Vi ser en risk med att konsumenten missförstår vad som avses med att en produkt är nedbrytbar eller bionedbrytbar och vilka miljöförhållande som måste råda för att plasten ska kunna brytas ner fullständigt. Otydligheten kring marknadsföringen av ”bionedbryt- bara” plastprodukter kan i själva verket leda till en öka nedskräpning vilket vi redogör för i kapiel 4. Nedbrytbarhet av plast i miljön För att vara tydlig och undvika missförstånd är en bättre benäm- ning på ”bionedbrytbar” eller ”nedbrytbar” i stället komposterbar eller nedbrytbar i kroppen. Att en plast är komposterbar säger, till skillnad mot bionedbrytbar plast, hur plasten bör hanteras efter användning. Begreppet komposterbar plast signalerar att plasten uppfyller kraven som gäller för industriell kompostering (vilket är det vanligaste) och i vissa fall hemkompostering. minskar kompostering av matavfall kontinuerligt i . Här är i stället rötning den överlägset största behandlingsformen och den proces- sen kan inte bryta ner majoriteten av de plaster som marknadsförs som bionedbrytbara. Utredningen konstaterar att nedbrytbar plast kan fylla en värde- full funktion i vissa sammanhang. Det handlar dock om specifika applikationer där det finns behov av den nedbrytbara egenskapen och att det fullt ut kan garanteras att plasten inte lämnar efter sig några restprodukter. Ett exempel är för medicinska appli- kationer där nedbrytbar plast kan ha en viktig uppgift. Människo- kroppen är en välkontrollerad miljö med kända nedbrytnings- och temperaturförhållanden, vilket gör det möjligt att designa plast- material med optimala nedbrytningsegenskaper. lyfter i sin plaststrategi fram behov av innovation när det gäller material som fullständigt bryts ner i havs- och sötvatten och som är ofarliga för ekosystemen och miljön. Detta håller utredningen med om i viss utsträckning. Det finns studier som pekar på att vissa polyestrar (PCL och PHBV) kan vara nedbrytbara i djup havsmiljö. Dessa skulle kunna vara intressanta för applika- tioner inom fiskesektorn för att minska de negativa miljöeffekterna från förlorade fiskeredskap. För att kunna bedöma om de är alter- nativ som inte utgör några miljöproblem behövs dock mer forsk- ning. konstaterar vi att det finns en viss svårighet i att tillverka produkter som ska hålla, för att när de ”förloras” plötsligt löses upp, det i sig är en motsättning. eftersträvas en beständig plast under användningsfasen och då blir resultatet en svårnedbrytbar plast även i avfallsledet. används inte så mycket nedbrytbar plast i och utredningen anser att nedbrytbar plast aldrig kan vara en lösning för att reda ut problemen med plastskräp i miljön. Ur perspektivet cirkulär ekonomi anser utredningen att tillverkarna och användarna främst bör investera i plastprodukter med lång livslängd och redan i Nedbrytbarhet av plast i miljön designfasen se till att det finns möjlighet till återvinning. Därutöver är det viktigt att det uppkomna avfallet tas omhand på korrekt sätt. Att minska onödig plastanvändning är en viktig åtgärd för att reducera problemen med nedskräpning, exempelvis när det gäller vissa engångsartiklar. Det bedömer vi skulle få en betydligt positivare effekt på miljön än vad satsningar på nedbrytbar plast skulle innebära. I utredningen slutbetänkande kommer vissa delar av detta kapitel utvecklas vidare. Vi kommer även beskriva frågor som rör miljö- effekterna av olika plaster, såväl fossil- som biobaserade, under hela deras livscykel. 4Olika plasters bidrag till nedskräpningen Ur Direktiv 2017:60: Den konventionella plasten tillverkas av fossil råvara. Det har blivit vanligare, även om andelen är liten, att gå över till så kallad biobaserad plast. Även om huvuddelen av alla nedbrytbara plaster är biobaserade kan nedbrytbara plaster också framställas av petroleumbaserade råvaror eller en kombination av och biobaserade råvaror. Begreppet biologiskt nedbrytbar plast riskerar att vara förvirrande och svårhanterat för många konsumenter.