sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — Det går därför inte att isolera digitala kommunikationsformer och sociala medier från frågor om journalistikens gestaltnings- och dagordningsmakt samt de etiska utmaningar som detta fält står inför när det gäller att rapportera om terrorhot, terrorbrott och extremism. Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism Att förstå relationen mellan medier, (mediering) och våldsbejakande extremism kräver att vi förstår samspelet i den ”politiska kommu- nikationens trekant” skriver Meleagrou-Hitchens och Kaderbhai (2017:18), dvs. samspelet mellan produktionen och producenterna av våldsbejakande budskap och den etablerade pressens bevakning av dessa budskap och aktörer, samt publiken som konsumerar båda dessa ”texter” För att kunna infånga denna komplexitet och sam- spelet mellan medieinnehåll av och om våldsbejakande extremister uppmanar flera forskare därför till att vidga det analytiska fokuset till att omfatta tre dimensioner: 1) digitalt medieinnehåll (hemsidor, bloggar, videor, tweets, SNS, osv.) producerat i syftet att propagera och rekrytera; 2) mainstream-mediers bevakning av frågor om radi- kalisering, terrorhot och terrorism (nyhetsartiklar och -sändningar, ”livecast feeds”, observationer i redaktionsmiljöer osv.) och 3) denna rapporterings inverkan på publikens förståelse av terrorhotbilder, extremism och radikaliseringsprocesser (intervju- data, dagboksmaterial, enkätdata osv; Awan et al., 2011). Det finns alltså ett behov av kvalitativ och kritisk medieforskning om våldsbejakande extremism i relation till digitala medier, men denna bör sättas i relation till journalistikens innehåll och praktiker. Endast på detta sätt kan djupgående kunskap om relationen mellan journalistikens medielogiker och gestaltningsmakt, opinionsbild- ningsprocesser och det bredare politiska debattklimatet skapas. Samhälls- och aktualitetsjournalistiken har en särskild demokratisk uppgift att öppna för och understödja politisk debatt och dialog. Det finns , kanske mer än någonsin, ett behov av en ökad förståelse för journalistikens centrala roll i att hålla det demokratiska samtalet vid liv. Detta behövs, som utredare påpekar i den senaste rapporten från ”som motvikt mot fakta- resistens och populism” (SOU 2016:30). Om kategoriseringar, etiketter och vikten av kritisk självreflektion publicerades ”Våldsbejakande och antidemokratiska budskap på internet”. Författarna av denna kart- läggning tar på sig den svåra uppgiften att kartlägga och analysera extremistiska internetmiljöer, med fokus på utformningen och innehållet i politisk och religiös propaganda, samt hur rekryterings- Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism strategier kan identifieras och förstås i olika kommunikativa sam- manhang. Med indelningen i tre delstudier av högerextrema, vänster- autonoma och vad de kallar islamistiska budskap både illustrerar och uppmärksammar rapporten en problematik som återfinns i mycket av den befintliga forskningen, inte minst vad gäller myndighets- rapporter. Författarna hävdar att det ur ett analytiskt perspektiv är problematiskt att dra vänsterradikala och högerextrema över en och samma kam i frågor om våldsbejakande eller antidemokratiska bud- skap på nätet. kräver uppdraget att man särskiljer budskap som är uppbyggda kring våldsestetik och retorik från de budskap som är våldsbejakande och antidemokratiska i sig, vilket kan vara väldigt svårt i praktiken. Flera kritiska röster har försökt påpeka hur kartläggningar som bygger på definitioner av extremism med utgångspunkt i aktörernas val av metoder oavsiktligt riskerar att utpeka grupper, som förespråkar exempelvis direktaktioner och civil olydnad, som antidemokratiska. Vissa grupper kan på så sätt hamna i kategorin antidemokratisk trots att värderingarna och de ideologiska målsättningarna bakom deras aktioner kan vara att protestera mot demokratiska brister i det befintliga politiska syste- met eller att stärka och vidga det demokratiska utrymmet i samhället (för en diskussion av radikaldemokrati se exempelvis Mouffe, 2005). Kategoriseringar som baserar sig på sådana definitioner riskerar där- med att förväxla våldsromantiserande retorik, civil olydnad och andra former för konfrontativa och antagonistiska men icke-våld- samma aktionsformer med terrorism och VBE (se bl.a. , 2016; Lööw, Poohl & , 2013; Boréus et al., 2015; Sörbom & Wennerhag, 2016). Alltfler forskare menar också att det är problematiskt att dela in och klassificera grupper, personer och ideologier som våldsbejak- ande, radikala och extrema. Dessa kategorier och klassificeringar konstrueras i relation till vad som anses normalt, vilket alltid är en produkt av den rådande maktordningen i ett samhälle . Denna kritik har även lyfts av de forskare som tar på sig uppgiften att operationalisera dessa kategorier i uppdragsforskning för staten (se t.ex. FOI, 2017:67). Här understryks att man med sådana kategoriseringar är med om att konstruera och reproducera den politiska majoritetskulturens normer kring sin egen normalitet Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism och mittenposition.8 De anonyma författarna av pekar därför på att vi med den här typen av uppdrag aldrig kan göra anspråk på att ge en uttömmande, heltäckande bild av sociala grup- per med hjälp av dessa klassificeringar. Därmed berör de också den normativa utgångspunkt som ligger till grund för den här sortens indelningar och gränsdragningar kring vad som anses vara politiska avvikelser i ett givet samhälle vid . Vetenskapen är själv- klart inte heller neutral i frågan och man skulle därför kunna hävda att det i viss mån är uttryck för bristande förståelse för den egna inomvetenskapliga normativiteten när man inom terrorstudier gör en poäng av att påpeka hur man uteslutande utgår från perspektiv från terrorstudier och andra discipliner som är ”ideologiskt neutrala i innehåll och omfattning” (Beutel et al., 2016: 35). kan det alltså vara värt att uppmana forskare inom fältet att ställa kritiska frågor till de inomvetenskapliga och av staten angivna definitionerna av termer som våldsbejakande, extremism, radikalisering etc., och lyfta andra svåra frågor som dyker upp i kölvattnet av implementeringen av dessa definitioner i olika preventiva projekt. En fråga som väcks är till exempel i vilken mån statens satsningar för att bekämpa antidemokratiska krafter på ironiskt vis blir begränsande för det demokratiska utrymmet (jfr Boréus et al., 2015)? En annan fråga gäller huruvida allt som faller utanför de relativt trånga ramarna för hur vi förstår politiskt del- tagande och engagemang inom ramen för det liberaldemokratiska styrelseskicket kan anses o- eller antidemokratiskt. Och slutligen, om den liberala demokratimodellen är vår normativa utgångspunkt för gränsdragningar kring vad som är demokratiskt, hur bemöter vi då bäst kritiken kring ”det extremistiska centret” i västliga liberala demokratier (, 2015)? Är det, som vissa forskare hävdar, uttryck för dubbelmoral när ramarna för dessa kategorier markeras av väst- liga demokratier som själva kan anses lida under ett alltmer krym- pande utrymme för demokratisk dialog och deltagande och inte har lyckats hantera den ekonomiska krisen och en rad andra kriser i (t.ex. den så kallade flyktingkrisen) på ett demo- kratiskt sätt (se t.ex. Mylonas, 2016)? 8Se även Sörbom och Wennerhags (2016) diskussion av Backes (2010) förståelse av begreppet extremism som ett ’stigmaord’ använt i syftet att markera politiska legitimitetsgränser. Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism Begrepp som våldsbejakande extremism måste placeras och förstås i ”fältet mellan vetenskap, politik och samhällsdebatt” (Sörbom & Wennerhag, 2016). All kunskap som produceras inom eller med hänvisning till ”våldsbejakande extremism” positionerar sig på olika sätt och med olika agendor inom ett eller flera av dessa områden, vilket man bör ha i åtanke. Förslag på framtida satsningar på medieforskning om våldsbejakande extremism Det här kapitlets huvudbudskap kan ses som en uppmaning att främja mer forskning av kritisk, holistisk och kvalitativ karaktär, tre möjliga riktningar som framtida forskningsfinansieringsstrategier i frågor om medier och våldsbejakande extremism med fördel kan inrikta sig mot. 1.För det första bör kritisk, dvs. fri forskning, med explicit för- ankring i väl beprövad samhällsvetenskaplig och humanistisk teori få företräde framför deskriptiva kartläggningar och upp- dragsforskning. När det kommer till frågor om våldsbejakande extremism i relation till digitalisering, sociala medier och media- liseringsprocessor har medie- och kommunikationsvetenskapen mycket att bidra med. Forskningskvalitén på detta viktiga om- råde kan höjas genom att integrera kritisk medieteori och de erfarenheter och lärdomar som de senaste decenniernas medie- forskning har att erbjuda. 2.När forskningen specifikt rör frågor om online-radikalisering eller digital propaganda är det av vikt att främja forskning som utgår från en bred och holistisk förståelse av medier och medierings- processor. Holistiska och tvärvetenskapliga forskningsprojekt har fokus på relationella processer och samspel mellan digitala och analoga medier, människor och teknologier samt individ- och samhällsdynamiker. Med holistisk forskning menas också en förflyttning från att fokusera på enskilda digitala teknologier och online-plattformar som används i syftet att sprida propaganda och rekrytera, till att i stället ta ett helhetsgrepp på medieekologier och praktiker som sträcker sig över ett brett spektrum av tekno- logier, arenor och aktörer, inom ett ständigt föränderligt medie- Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism Medieekologiska perspektiv på politiskt våld omfattar komplexiteten av medier som empiriska fenomen och analyserar alltid mediespecifika frågor i relation till bredare poli- tiska, sociala, ekonomiska och teknologiska horisonter. Ett hel- hetsperspektiv innebär dessutom ett uppmärksammande av de strukturella aspekter av det bredare medielandskapet som dessa praktiker ingår i, och deras relation till traditionella medier, den etablerade journalistiken och mediepubliken. Helhetsperspektivet kräver dessutom mer flervetenskaplig forskning. Denna kan med fördel integreras inte bara i forskningsdesign, utan också i sammansättningen av forskargrupper, med deltagare från olika humanistiska och samhällsvetenskapliga discipliner (exempelvis statsvetare, sociologer, medievetare, etnologer, kriminologer samt freds- och konfliktvetare). På så sätt gynnas en forskningsmiljö som drar nytta av den rika kunskapen som redan har producerats i frågor om nya sociala rörelser, antagonistisk politik och medier. Den akademiska debatten vidgas därmed till inte bara att utgå från säkerhets- och terrorismstudier som bedrivs inom ramarna för Försvarshögskolans regi m.m. Flerdisciplinära projekt kan på så sätt motverka snäv uppdelning, akademiskt ”silo-tänkande”, och utvecklingen av ämnesmässiga ”ekokammare” i dessa frågor. Den ovan nämnda om våldsbejakande islamisk extremism och sociala medier (, 2015), utan referenser till forskning om sociala medier, är ett bra exempel på hur denna tendens på ett beklagligt vis präglar forskningsfronten . 3.Forskning som summerar och syntetiserar resultaten från redan befintliga empiriska studier om våldsbejakande extremism har en benägenhet att producera en viss form av distanserad och deskrip- tiv kunskap ur ett ”externalistiskt perspektiv”. Forskningsområdet är i stort behov av fler studier med ett kvalitativt ”inifrån-perspek- tiv”, som bygger på primärdata insamlat ”ute på fältet”. Väl be- prövade kvalitativa metoder erbjuder djupgående analyser och fokuserar på icke mät- eller kvantifierbara fenomen som erfaren- heter, berättelser, meningsskapande identitetsprocesser osv. För att kunna genomföra den krävande och omfattande forskningsprocess som etnografiskt fältarbete innebär, behövs ekonomiskt stöd och infrastrukturer till projekt av denna karaktär. Flera resurser kan dessutom riktas mot forskning som initierar samarbeten och bygger broar mellan akademin och aktörer i det omgivande sam- Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism hället, så som sociala myndigheter, utomparlamentariska organisa- tioner och rörelser, kriminalvården etc. Detta framstår som särskilt viktigt när det gäller kunskapsproduktionen om grupper som är i riskzonen för kriminalisering/radikalisering. I vissa fall kan sam- verkan och dialog också med fördel inkludera samarbete med och inkludering av de grupper som utgör föremål för forskningen, till exempel genom djupgående intervjuer, deltagande observationer, digital etnografi, livshistoriska intervjuer etc. I detta fall skulle detta kunna innefatta kvalitativa studier som bygger på intervjuer och samtal med avhoppare och återvändare. al-Ùbaydi, M., Lahoud, N., , D., & Price, B. (2014). ’The group that calls itself a state. Understanding the evolution and challenges of the Islamic State’, The combatting Terrorism Center at , content/uploads/2014/12/CTC-The-Group-That-Calls-Itself- A-State-December20141.pdf (). (2015). The extremist center: A warning. : Verso Books. Alimi, E. Y., Bosi, L. & Demetriou, C. (2015). The dynamics of radicalization: a relational and comparative perspective. , NY: . , V. (2012). ’Neojihadism’ and YouTube: Patani Militant and Radicalization, 8(1), s. 27–53. (2014). ”Hashtag Terror: How Media.” Combating Hate: International Extremism & Terrorism, tillgänglig på: terrorism/c/isis- islamic-state-social-media.html - Archetti, C. (2015). ’Terrorism, Communication and New Media: Explaining Radicalisation in the Digital ’, Perspectives on Terrorism 9(5), 2015, s. 49–59. Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism Askanius, T. & Mylonas, Y. (2015). ’Extreme-right responses to economic crisis in and : The discursive construction of scapegoats and lodestars’, Javnost- the Public: for Communication and Culture, 22(1), s. 55–72. Atton, C. (2006). ’Far-right media on the internet: Culture, discourse and power’, New Media and Society, 8(4), s. 573–587. Atwan, A. (2015). Islamic State: The digital caliphate, . Awan, A., Hoskins, A. & O’, B., (2011). Radicalisation and media: Connectivity and terrorism in the new media ecology. , J.M. & Strathearn, B. (2013). Who matters online: Measuring influence, evaluating content and countering violent extremism in online social networks, (), King’s College . , J.M., (2015). ’Tailored Online Interventions: The Islamic State’s Recruitment Strategy’, CTC Sentinel 8(10), s. 19–23. Beutel, A., , M., , et al. (2016). ’Field principles for countering and displacing extremist narratives’, , 7(3) s. 35–49. Blee, K.M. (2007). ’Ethnographies of the far right’, Journal of contemporary ethnography, s. 119–128. Blee, K.M. (2003). ’Studying the enemy’. In Our studies, ourselves, edited by , (13–23). Blee, K.M. (2002). Inside organised racism: women in the hate movement. (2011). The Violent Image: Insurgent Propaganda and the New Revolutionaries. : C. . Boréus, K. et al. (2015). ’Civil olydnad inte lika med vålds- bejakande extremism’, , . Burris, V., , E. & Strahm, A. (2000). ’on the internet’, Sociological Focus, 33(2), 215–235. Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism Caiani, M. & Perenti, L. (2009). ’The Dark of the Web: and the Internet’, , 14(3), s. 273–294. Caiani, M. & Wagemann C. (2009). ’of the Italian and German Extreme : An Explorative study with social network analysis’, Information, , 12(1), s. 66–109. Caiani, M. della Porta, D. & Wagemann, C. (red.) (2012). Mobilizing on the Extreme : , , and the . Cammaerts, B. (2007). ’Jamming the Political: Beyond Counter- hegemonic Practices’, Continuum: Studies, 21(1), s. 71–90. Cammaerts, B. (2009). Radical pluralism and free speech in online public spaces: the case of North Belgian extreme right discourses. International journal of cultural studies, 12(6), 555–575. , N. Jowers, K. & , S. (2012). ’A social movement online community: Stormfront and the nationalist move- ment’, Social Movements Conflict and Change, 33, s. 163–193. Castells, E. (2009). (2017). ’Determining the role of the internet in violent extremism and terrorism: Six suggestions for progressing research’, Studies in Conflict & Terrorism, 40 (1), s. 77–98. della Porta, D. & C. Wagemann, C. (2012a). ’The Extreme and Social Movement Studies: An Introduction’. in Caiani, della Porta and Wagemann (Eds) Mobilizing on the Extreme : , , and the . della Porta, D. & Wagemann, C. (2012b). ’Networking online’. In Caiani, della Porta and Wagemann (red.) Mobilizing on the Extreme : , , and the . Eco, U. (1979). The role of the reader: Explorations in the semiotics of texts, (red). , Bloomington: . Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism (2014). ’The dark side of online activism: Swedish right-wing extremist video activism on YouTube’. Mediekultur 56, s. 79–99. (2015). ’Online Islamophobia and the politics of fear: manufacturing the green scare’, Ethnic and Racial Studies, 38(11), s. 1986–2002. (2017). ’You Tube Fascism: Visual activism of the extreme right’, i: Totalitarian : the Visual Arts, Fascism(s) and Mass-society (red.) M. Epstein, F. Orsitto & A. Righi, 350–373), : . , J., , J, & Neumeyer, C. (2017). ’Cloaked Facebook pages: Exploring fake islamist propaganda in social media’, , 2017, s. 1–18. Farwell, J. (2014). ’The media strategy of ’, Survival, 56(6), s. 49–55. (2015). ’Beyond anything we have ever seen’: Beheading videos and the visibility of violence in the War against ISIL’ International Affairs (), 91(4), s. 725–746. Gauntlet, D. (1998). Ten things wrong with media ’effects’ model in: , R., Harindranath, R. and , O. (red.) Approaches to audiences: A reader. : , (s. 120–130). Gauntlett, D (2001). The worring influence of ”media effects” studies’, in Barker, M. and Petley J. (red) Ill Effects. The media violence debate. Gerbner, G. & Gross, L. (1976). ’Living with television: The violence profile’, , 26(2), s. 172–194. (2006). ’The rise and faults of internalist perspective in extreme right studies’, Representation, 42(4), s. 347–64. (2016). ’Memory, body, and the online researcher: Following Russian street demonstrations via social media’, American Ethnologist, 43(3), s. 500–510. (2015). Våldsbejakande islamistisk extremism & sociala medier. : CATS, Försvarshögskolan. Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism (2015). Inside : The Brutal of a Terrorist . Center Street Books. (1980). ’Encoding and decoding’. In , (red.) Culture, media, language: working papers in cultural studies, 1972–79. (2016). Socialt arbete, pedagogik och arbetet mot så kallad våldsbejakande extremism. Rapport: 1, , . Hirvonen, K. (2013). ’When hate becomes the norm’, Race and Class, 55(1), s. 78–86. (2016). : ”Internets undervegetation” vs” PK-maffian”, : . , T., Freilich, J. D., Chermak, S. & McCauley, C. (2015). ’Political radicalization on the Internet: Extremist content, government control, and the power of victim and jihad videos’. Dynamics of Asymmetric Conflict, 8(2), s. 107–120. Horsti, K. (2016). ’Digital Islamophobia: The Swedish Woman as a Figure of Pure and Dangerous Whiteness’, , Online First. (2009). Journalistik och Mångfald. : Student- litteratur. (2016). ’Den sårbara mångfalden’, Människorna, medierna & marknaden. forskningsantologi om en demokrati i förändring, : SOU 2016:30. ICSR (2016). ’Criminal pasts, terrorist futures: European jihadists and the new crime-terror nexus’. The international centre for the study of radicalisation and political violence. (2015). ’The Strategic Logic of Islamic State Information Operations’, , 69(6), s. 729–752. Kaun, A. (2016). Crisis and Critique. A history of media participation in times of crisis. Kimmel, M. (2007) ’Racism as adolescent male rite de passage. Ex-Nazis in ’, Journal of contemporary ethnography, 36(2), s. 202–218. Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism Kompatsiaris, P. & Mylonas, M. (2015). ’The rise of Nazism and the web. Social media as platforms of racist discourses in the context of the Greek economic crisis’, i: . and Trotier, D. (red.) Social media, politics and the state: Protest, revolutions, riots, crime and policing in the age of Facebook, Twitter and YouTube. 109–130), : Routledge. Korteweg, R., Gohel S., Heisbourg, F., Ranstorp, M. & deWijk, R. (2010). ’Background contributing factors to terrorism: radicalization and recruitment’ i: Ranstorp, M. (red.) (2010). Understanding violent radicalisation: terrorist and jihadist movements in Europe. Lentin, A. & Titley, G. (2009). The crisis of multiculturalism. Racism in an age of neoliberalism. , A., & Klandermans, B. (2007). ’Revolutionaries, wanderers, , and compliants. Life histories of extreme right activists’, Journal of contemporary ethnography, 36(2), s. 184–201. Lööw, H. (2000). Nazismen i –1999, Den rasistiska undergroundrörelsen: musiken, myterna riterna. Lööw, H., Poohl, D. & , C. (2013). ’Olika slag av extremism kräver olika slags åtgärder’, , . Mattoni, A. (2012). Media practices and protest politics: How precarious workers mobilise. Farnham, UK: Ashgate. Kavada, A. (2016). Social movements and political agency in the digital age: A communication approach. Media and Communication, 4(4), s. 8–12. Meleagrou-Hitchens, A. & Kaderbhai, N. (2017). Research perspectives on online radicalisation. A literature review, 2006–2016. , () King’s College . Mouffe, C. (2005). On the political. Mylonas, Y. (2016). ’Book review of and (red.) Digital Media Strategies of the Far in Europe and the ’, , 39(2), s. 301–303. Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism Napoleoni, L. (2014). The Islamist : The and The Redrawing of The Middle East, Seven Stories Press: O’, K. & , D. (2015). ’Echo Chambers and Online Radicalism: Assessing the Internet’s Complicity in Violent Extremism’, Policy & Internet, 7, s. 401–422. O’, B., Boudeau, C. & Hoskins, A. (2013). ’Distancing the Extraordinary: Audience Understandings of Discourses of ”Radicalization”’, Continuum, 25(2), 2011, s. 153–164. Pearson, E., (2015). ’The Case of Roshonara Choudhry: Implications for Theory on Online Radicalization, , and the Gendered Jihad’, Policy & Internet 8(1), s. 5–33. Postill, J. (2016). ’Doing remote ethnography: Studying digital politics in and from afar’, I: Routledge Companion to Digital Ethnography, , , (red), ebook, Routledge. Postill, J. & Pink, S. (2012). Social media ethnography: the digital researcher in a messy web. Prucha, N. (2016). ’IS and the Jihadist Information Highway –Projecting Influence and Religious Identity via Telegram’, Perspectives on Terrorism, 10(6), 2016. Sedgwick, M. (2010). ’The concept of radicalization as a source of confusion’, Terrorism and Political Violence, 22(4), s. 479–494. Shirky, C. (2008). Here comes everybody. The power of organiszing without organisations. SOU 2016:30 (2016). Människorna, medierna & marknader. forskningsantologi om en demokrati i förändring. SOU 2012:74 (2012). Främlingsfienden inom oss: Betänkande av Utredningen om ett effektivare arbete mot främlingsfientlighet. Stampnitzky, L. (2013). Disciplining terror: how experts invented ”terrorism”. (2011). Extremistiska, våldsbejakande och anti- demokratiska budskap på internet. Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism Statzel, R.S. (2008). ’Cybersupremacy: the new face of white supremacist activism’. In M. Boler (red.) Digital media and democracy. (2008). ’The internet: A virtual training camp?’, Terrorism and Political Violence, 20(2), s. 215–233. & , J. (2015). : the state of terror. : HarperCollins Publishers. SvD (2012). ’Forskargräll om dataspelsvåld’, , . Sörbom, A. & Wennerhag, M. (2016). Begreppet extremism – en kritisk introduktion’. Det vita Fältet, specialnummer av Arkiv. för samhällsanalys, nr 5. (2011).