sou · H6B337 · 2018-05-30 00:00:00 — med mottagningar som drivs i samarbete mellan flera kommuner och landsting är lyckosam i flera avseenden. Det är en driftform som lämpar sig väl för regioner med ett mindre befolkningsunderlag, eftersom hjälpsökande från flera kommuner kan tas emot i en verk- samhet. Samverkan kan också ge stora ekonomiska fördelar genom samfinansiering från flera kommuner och landsting. Ett samarbete mellan socialtjänst och hälso- och sjukvård är ett sätt att komma runt problemet som rör gränsdragning mellan psykologisk och psyko- social behandling eller insats. Om är huvudman kan verksamheten journalföras, vilket kan underlätta sådant som upp- följning och utvärdering. Att bedriva behandling för våld vid en särskild mottagning har fördelen att verksamheten kan specialiseras. Det är också en fördel att personer som inte annars har kontakt med , Kriminalvården eller psykiatrin kan gå till en mottag- ning som inte ligger inom ramen för en verksamhet som kan upp- levas som stigmatiserande eller laddad. Mottagningar som är specialiserade på våld kan med fördel bedriva verksamhet för såväl våldsutövare som våldsutsatta och barn. Detta har enligt många behandlare fördelar för såväl behandlingsarbetet som säkerhetsplaneringen för de våldsutsatta. Med hänsyn till att missbruk kan vara ett problem som förekommer hos personer som söker sig till insatser mot våld, bör mottagningarna ha kompetens att hantera även sådan problematik. Detta kan ske genom att miss- bruksbehandlare finns på mottagningen, eller att det finns ett upp- arbetat samarbete med aktörer som kan erbjuda sådan behandling. kunskapsutveckling bör ges i upp- drag att, med utgångspunkt i de erfarenheter som finns på området och med hänsyn till de nationella riktlinjer som ska tas fram, ut- veckla en modell för mottagningar med inriktning på våld mot närstående. Statliga medel bör avsättas för finansiering av inrättande av mottagningar som är specialiserade på våld mot när- stående. Regeringen bör härvid undersöka förutsättningarna för sam- arbete med SKL. Analys, överväganden och slutsatser Utveckling och utvärdering av metoder för att upptäcka våldsutövare och motivera till förändringsarbete En viktig fråga för att utveckla arbetet med återfallsförebyggande insatser är hur man ska upptäcka våldsutövare, nå fram till dem och motivera till insatser, behandling och förändring. De personer som är föremål för en lagföringsprocess är i detta sammanhang ett mindre problem, och de allra flesta våldsutövare tillhör inte den gruppen. Alla som i sin yrkesutövning kommer i kontakt med människor som på olika sätt kan ha ett behov av hjälp, behöver grundläggande kun- skap om våld och hur det kan upptäckas. Även myndigheter som inte traditionellt arbetar med våld och psykisk ohälsa kan identifiera och etablera kontakt med personer med våldsproblematik, bland annat genom att ställa frågor om våld. framhåller i sin rapport om utredningar av vissa dödsfall –2017 att anmälan om oro för barn inte beaktades i tillräcklig omfattning av aktörer som föräldrarna hade kontakt med. Inte i något fall övervägdes eller gjordes en anmälan om oro för barn till före gärningen utfördes. Rutiner för orosanmälningar bör därför förbättras hos berörda myn- digheter. I samband med orosanmälningar för barn bör det även hos alla socialtjänster införas tydliga rutiner för att undersöka om det förekommer våld i familjen. Det behöver också utarbetas rutiner kring att identifiera och etablera initial kontakt med misstänkta vålds- utövare i orosärenden rörande barn hos . Syftet med en sådan initial kontakt ska vara att erbjuda våldsutövare professionell hjälp för att varaktigt förändra sitt våldsamma beteende. Enligt om utredning av vissa dödsfall –2017 agerade ifrågavarande arbetsgivare inte för att brotts- offret skulle få stöd och hjälp, trots att det på arbetsplatsen fanns kännedom eller misstanke om att den anställda utsatts för våld av en närstående person. bör enligt rapporten få i upp- drag att utveckla riktlinjer för arbetsgivare vid misstanke om våld.7 7Socialstyrelsen (2018) Dödsfallsutredningar –2017 – utredningar av barn och vuxna som avlidit med anledning av brott. Analys, överväganden och slutsatser Instrument för risk- och behovsbedömningar Säkerheten för våldsutsatta och barn är en avgörande fråga vid in- satser och behandling till våldsutövare. Enligt senaste rapport om utredning av vissa dödsfall, gjordes tidiga riskbedöm- ningar sällan i samband med polisanmälan eller att brottsoffret an- sökte om stöd och hjälp från . Risken för hedersrela- terat våld och förtryck uppmärksammades inte av polis och social- tjänst, trots att brottsoffret polisanmälde gärningspersonens våld eller sökte stöd och hjälp hos . Riskbedömningar måste enligt utredningens uppfattning alltid och ovillkorligen göras enligt strukturerade och utvärderade model- ler, därtill i ett så tidigt skede som det är möjligt. Resultatet av sådana bedömningar behöver också kunna delas med andra berörda myn- digheter då de behövs för att förhindra fortsatt brottslighet. Utredningen har under samtal med många yrkesverk- samma inom , Polisen, Kriminalvården och psykiatrin uppmärksammats på att de instrument eller checklistor som används av respektive verksamhet är svåra att lägga samman, eftersom termi- nologi, syfte och annat skiljer sig åt. Det här försvårar arbetet när olika aktörer behöver samverka och utbyta information. Instrument för riskbedömning inom olika verksamheter värderar också risk på olika sätt, men kan behöva användas tillsammans för att en myndighet ska kunna fatta ett beslut. Detta aktualiseras inte sällan i Kriminalvårdens verksamhet. Den kunskap och erfarenhet som finns hos olika aktörer vad gäller riskbedömningar, men också instrument för bedömning av behand- lingsbehov och mottaglighet, måste tas tillvara på nationell nivå. Kriminalvården och kan tillsammans med Social- styrelsen och kunskapsutveckling utveckla detta arbete till ett sammanlänkat system av utvärderade instrument, vilket skulle gynna alla verksamheter som använder in- strumenten. har mycket att både lära och bidra med internationellt vad gäller utvecklingen av instrument för riskbedömningar och liknande. kunskapsutveckling bör därför sträva efter att delta i internationella samarbeten och nätverk som arbetar med frågan. Analys, överväganden och slutsatser Arbete med mäns våld mot närstående kräver särskild kompetens. Kunskap om våld, dess orsaker, utlösande faktorer och konsekven- serna av det skulle behöva ingå i fler grundutbildningar än det gör . Utredningen noterar att detta kan komma att åtminstone delvis bli verklighet genom den nya examensordning som har in- förts. Utöver en utveckling av grundutbildningarna, ser utredningen ett behov av att alla som i sin yrkesutövning inom det offentliga kommer i kontakt med människor får en grundläggande kunskap om våld. Därtill behövs specialkunskaper för dem som ska arbeta med behandling av våldsutövare. Såväl grundläggande utbildning om våld som specialutbildning behöver samordnas och prioriteras på natio- nell nivå. För att få kontakt med fler personer med våldsproblematik bör förutsättningarna för en nationell telefonlinje som vänder sig till våldsutövare och personer som har kontakt med våldsutövare under- sökas. Det främsta syftet med en sådan telefonlinje är att uppmuntra våldsutövare att söka hjälp och att kunna hänvisa dem till verk- samheter som bedriver stöd och behandling för våldsutövare lokalt. Behovet av att på ett lätt sätt kunna komma i kontakt med stöd och hjälp uttrycktes tydligt av flera av de personer som deltog i utred- ningens intervjustudie. pågår arbete hos i med att genomföra ett pilotprojekt med en telefonlinje för hjälpsökande våldsutövare m.fl., efter att en förstudie genomförts.8 utvärderas och i samråd med kun- skapsutveckling bör det avgöras om det är lämpligt att gå vidare med en nationell telefonlinje och i så fall på vilket sätt. 8Länsstyrelsen i (2017) Nationell telefonlinje för våldsutövare – en utredning av förutsättningar. Analys, överväganden och slutsatser 13.3.3Socialstyrelsen ska ha en central roll men inte stå ensam har en viktig roll som normgivare gent- emot socialtjänst och hälso- och sjukvård, vilket utredningen anser bör ligga till grund för ett utvecklingsarbete också på detta område. utredningar av vissa dödsfall föreslås genom prop. 2017/18:215 få ett utökat uppdrag, något som bör kunna bidra till att utveckla mer kunskap och fler metoder för återfallsförebyggande arbete med våldsutövare. Forskning och högre utbildning bör inom detta komplexa om- råde bedrivas av någon utpekad akademisk institution. På området våldsutsatta hanteras detta av Nationellt frid, NCK, som ligger under . Kunskaper om våldsutsatta är, enligt utredningens uppfattning, en nödvändig ut- gångspunkt för att också forskning och utbildning om våldsutövarna ska kunna bedrivas heltäckande och effektivt Barnafrid, som finns vid , är nationellt för barn som utsatts för våld. Kriminalvården är den myndighet som har mest kunskap och erfarenhet av utveckling av behandling till våldsutövare. Länsstyrelserna har flera uppgifter när det gäller brottsförebyggande arbete och kvinnofridsfrågor. Länsstyrelserna har tillsammans med NCK och arbetat med en webbkurs om våld, som har haft stort genomslag hos yrkesverksamma i olika delar av samhället. Det finns, menar vi, ingen myndighet som på ett naturligt sätt kan täcka alla de sakområden som frågan om ett kompetens- centrum för våld mot närstående aktualiserar. Det är inte heller säkert att en sådan lösning vore önskvärd. Utredningen har förvisso övervägt möjligheten att inrätta en ny fristående myndighet med ett samlat övergripande ansvar för alla kompetensfrågor som aktuali- seras, men funnit skäl att inte föreslå en sådan. Vi ser bland annat risker för att det arbete som redan etablerats i så fall äventyras och måste byggas upp på nytt. I stället bör befintliga och andra kunskapsbärande relevanta myndigheter tydligare invol- veras och engageras i utvecklingen av ett mer intensifierat gemen- samt arbete med våldsutövare. Utredningen ser ett uppenbart behov av att utpeka en huvudansvarig aktör som har förmåga att ta på sig Analys, överväganden och slutsatser uppgiften att samordna och driva utvecklingen framåt. Social- styrelsen framstår, med sina befintliga uppgifter och uppdrag, som den för det ändamålet bäst lämpade myndigheten. 13.4Socialnämndens ansvar för att erbjuda våldsbenägna och våldsutövande personer insatser för att komma till rätta med sitt beteende. Som socialtjänstlagen nu är utformad finns ett ramansvar för alla kommuninvånare som har behov av stöd. Det finns därutöver ett särskilt utpekat ansvar för vissa grupper, däribland brottsoffer, sär- skilt om de utsatts för våld av närstående, och barn till våldsutsatta. Denna konstruktion lämnar utrymme för olika tolkningar av ansvaret för våldsutövare vilket medfört att kommunerna ser mycket olika på ansvarsfrågan. En del ser det som självklart att har ett ansvar för de våldsutövare som söker hjälp för sitt vålds- utövande, medan andra har motsatt uppfattning. SKL gör gällande att kommunerna inte har något uttalat ansvar för våldsutövare, men menar att våldsutövande föräldrar ska erbjudas insatser. Utbudet av insatser och behandling till våldsutövare över landet är därför mycket varierande. Utredningens uppfattning är att tyngd- punkten för ansvaret för stödinsatser till våldsutövare från samhäl- lets sida, med utgångspunkt i hur samhället är organiserat i övrigt, bör ligga på socialnämnden och att ett förtydligande i lag härvidlag krävs om en förändring ska komma till stånd. och hälso- och sjukvården har olika verksamhets- och ansvarsområden samt olika uppdrag. är det många gemensamma problemställningar som aktualiseras i det enskilda fallet och de är inte sällan av en karaktär som gör det svårt att säga exakt var gränserna mellan vård, stöd och omsorg går. Detta är ett särskilt tydligt problem när det gäller insatser och behandling till våldsutövare. Som grupp betraktad är den, som redan konstaterats, inte homogen och de frågeställningar som behöver adresseras och hanteras ligger sällan inom ett enda utpekat ansvarsområde. Inom kommuner och landsting har exempelvis frågor om psykologisk behandling samt psykosociala insatser och behandling varit ett dis- kussionsämne länge, med olika synsätt, perspektiv och definitioner Analys, överväganden och slutsatser vilket skapar ständiga gränsdragningsproblem. Utredningen ser ett uppenbart behov av klargöranden när det gäller innebörden av be- greppen och hur ansvarsfördelningen mellan kommuner och lands- ting ska se ut. 13.5Verksamhet som erbjuder våldsutövande män tillfällig bostad samt överväga former som möjliggör samverkan mellan berörda myndigheter Kommuner kan genom att tillhandahålla olika slags boendeformer för våldsutövare skapa förutsättningar för att inte enbart de vålds- utsatta ska tvingas flytta från en gemensam bostad, vilket är till- talande ur flera perspektiv. Att det som regel är den våldsutsatta kvinnan, ofta tillsammans med barn, som i praktiken tvingas bort från sitt hem väcker anstöt såväl ur ett rättvise- som jämställdhetsperspektiv. På de orter där särskilda boenden för vålds- utövare prövats, har dessa emellertid varit dyra att driva och få till antalet. Den största svårigheten tycks dock vara att förmå män att frivilligt flytta ut ur en gemensam bostad. Det saknas rättsliga möjligheter att tvinga våldsutövare att flytta, om inte ett kontaktförbud för den gemensamma bostaden beslutats eller kvarsittanderätt har meddelats den våldsutsatta i samband med en förestående bodelning. För att komma till rätta med att våldsutsatta behöver flytta krävs i många fall att insatser mot våldsutövare kan förenas med tvång. Detta skulle, beroende på hur man väljer att gå vidare, kräva ändringar i socialtjänstlagen och/eller samt en översyn av reglerna i jordabalken, bostads- rättslagen, och sambolagen. Det har inte varit möjligt att gå igenom detta på ett tillräckligt genomgripande sätt inom ramen för det här utredningsuppdraget, utan det skulle i så fall behöva utredas i särskild ordning. Allt arbete med våldsutövare ska utgå främst från behoven hos de våldsutsatta, och en lösning på boendefrågan som bygger på att våldsutövaren flyttar är naturligtvis önskvärd. Utredningen anser att arbetet med våldsutövare behöver utvecklas i alla delar, och att fler insatser behöver fokuseras på förändringsarbetet med den våldsutöv- Analys, överväganden och slutsatser Förhoppningsvis kan denna perspektivförskjutning re- sultera i att fler våldsutövare också motiveras att lämna en tidigare gemensam bostad som en del i att denne tar ansvar för sitt våld- samma beteende och konsekvenserna härav. Säkerheten för de vålds- utsatta måste i dessa sammanhang alltid prioriteras. Om en vålds- utövare flyttar ut och de våldsutsatta bor kvar i den tidigare gemensamma bostaden, har våldsutövare ofrånkomligen kännedom om var de våldsutsatta finns. Det måste därför alltid göras en noggrann risk- och säkerhetsbedömning av om den lösningen är lämplig. Om det finns en risk för de våldsutsattas säkerhet, kan dessa personer i vart fall under en akut fas inte bo kvar i den gamla bosta- den med mindre än att tillfredsställande skyddsåtgärder vidtas. Det kan exempelvis behövas utökade möjligheter att utfärda kontakt- förbud med elektronisk övervakning, som detta i vissa fall kan ge en falsk känsla av trygghet för de våldsutsatta. Polisiära samverkansmetoder och möjligheter att ingripa på ett tidigt stadium behöver därför utredas ytterligare. Om detta inte sker kan säker- heten för de våldsutsatta i många fall ändå inte garanteras tillräckligt, även om förövaren erbjuds och accepterar ett alternativt boende. I andra länder, som exempelvis , finns betydligt mer utvecklade möjligheter för rättsvårdande myndigheter att uttryck- ligen förbjuda personer att vistas i bostaden under en . Ansvaret för att hitta ett alternativt boende läggs då på den våldsutövande personen själv och är inte något som samhället tar på sig ett ansvar för. I samband med att en person som avtjänat fängelsestraff för våld mot närstående friges, kan frågan om boende aktualiseras särskilt då den dömde flyttar tillbaka till brottsoffret. Kriminal- vården kan villkora en intensivövervakning, både som ersättning till anstaltsvistelse och i samband med utslussning inför villkorlig frigivning, med att den dömde inte får dela bostad med målsäganden om brott har begåtts mot närstående. Kriminalvården behöver i dessa situationer emellertid också ges en större möjlighet att påkalla och genomföra samverkan med den kommun som ska ta emot den intagne vid frigivning, inte minst för att planera för ett boende som inte utsätter närstående för risk för förnyade övergrepp. i detta kapitel utvecklas frågan om SIP och hur Kriminal- vården bör ges möjlighet att vara en del av dessa. Analys, överväganden och slutsatser vara en del av en sådan plan för personer som ska friges från ett fängelsestraff. Utredningen ser det inte som vare sig självklart eller starkt motiverat att ålägga kommunerna ett uttryckligt ansvar att erbjuda en våldsutövande person ett garanterat alternativt boende i någon särskild form, än mindre att stå för kostnaderna för ett sådant. Det bör vara upp till kommunerna att bedöma om kommunalt tillhanda- hållna bostäder ska vara en del av de åtgärder som kan sättas in, i kombination med andra insatser. 13.6Frågor som rör närståendes säkerhet i arbetet med våldsutövare Utgångspunkten i utredningen är att de våldsutsatta och potentiella våldsutsatta ska ha rätt att leva utan hot och våld. Säkerheten för de närstående måste genomsyra allt arbete med våldsutövare, och detta ska vara grunden i alla förslag som läggs fram. Bedömningen av vilka risker som finns för fortsatt våld och övergrepp måste alltid ske, tidigt, strukturerat och med utgångspunkt i utvärderade metoder som vi vet ger effekt. En rad olika omständigheter hos både vålds- utövare och våldsutsatta måste vägas samman och bedömas, och för det krävs att de metoder som används är anpassade, fungerar med varandra och ger ett så korrekt utfall som möjligt. Det handlar om såväl bättre metoder för riskbedömning och bättre förutsättningar att dela information mellan myndigheter och partnerkontakt som att insatser och behandling för våldsutövare ska bli bättre och mer effektiva. I kartläggningen av vilka metoder som används för vålds- utövare, har en del av kommunerna angett att man även arbetar med parterapi i sådana ärenden. Hur en sådan terapi förhåller sig till säkerheten för våldsutsatta är en frågeställning som behöver belysas i det nationella kompetens- och kunskapsutvecklingsarbetet. En professionalisering av arbetet inom detta område skulle generellt sett innebära att de aspekter av arbetet som rör säkerheten för de vålds- utsatta mer systematiskt kommer till uttryck i regler, riktlinjer och vägledningar som kommer att behövas och tas fram och tillämpas. Analys, överväganden och slutsatser 13.7Det sociala nätverkets roll i det våldsförebyggande arbetet samt hur det kan tas tillvara för att stärka arbetet med våldsutövande män Som nämndes i kapitlets inledande stycke, är omgivningens respons i många fall avgörande för om en person som utsätter närstående för våld söker eller är beredd att ta emot hjälp. Det sociala nätverket kan också ha en stor inverkan på utfallet av vålds- och återfallsförebyg- gande arbete. Myndigheter, frivilligorganisationer och behandlare kan inte vara närvarande i människors vardag, utan en stor del av förändringsarbetet måste ske utan inblandning av sådana aktörer. finns naturligtvis problem med att involvera delar av nätverket som har utsatts för eller bevittnat våldet. Hur arbete med det sociala närverket ser ut hos kommuner och andra som erbjuder insatser och behandling varierar på samma sätt som arbetet i stort när det gäller våldsutövare. Det finns ingen gene- rell metod som används. En del kommuner använder Signs of Safety, som handlar om att involvera nätverket runt våldsutsatta barn. Utväg gör relationskartor och bjuder in personer i det sociala nätverket som kan ha en positiv inverkan som en del av be- handlingen. måste sådant som hedersproblematik utredas och hanteras på ett sätt som bygger på en förståelse för att nätverket kan vara en destruktiv kraft i vissa sammanhang. Metoder och riktlinjer för hur det sociala nätverket kan aktiveras för en positiv utveckling behöver tas fram av en kompetensansvarig myndighet. Detta behöver ingå i arbetet med våldsutövare, men hur det ska ske behöver undersökas inom ramen för övrigt utvecklingsarbete på området. När det gäller missbruk har det länge funnits självhjälpsgrupper, t.ex. Anonyma Alkoholister, som ett stöd för personer som vill ta sig ur ett missbruk. Någon motsvarighet finns inte för våldsutövare som har en önskan att ändra sitt beteende. Självhjälpsgrupper av den typ som finns för missbrukare är typiskt sett ett resultat av frivilliga insatser från personer med missbruk som önskar arbeta med sig själva och hjälpa andra i samma situation. Genom att miss- bruk har blivit mindre stigmatiserat, har sådant som själv- hjälpsgrupper blivit mer tillgängligt. Våld mot närstående är än mer stigmatiserat, även i kriminella kretsar, men kan vara något som går Analys, överväganden och slutsatser att förändra genom behandling och andra insatser för dem som är villiga att ta på sig ansvaret för sina handlingar fullt ut. I den intervju- studie som har gjorts inom ramen för utredningen talade flera del- tagare om vikten av att se och höra andra som gått före i sin be- handling. Detta talar för att gruppbehandling med löpande intag i sig kan vara bra för många. Flera lyfte också fram behovet av att efter behandlingen ha tillgång till fortsatt stöd i vardagen. Några talade om att mentorer skulle kunna vara ett bra stöd. Personer som har genomgått behandling kan behöva uppmuntras att söka kontakt med andra som gjort samma resa och vill fortsätta att arbeta med sig själva, utanför den organiserade behandlingen. Sådana diskussioner skulle kunna ske i anslutning till ett organiserat behandlingsprogram, om det framstår som lämpligt. 14.1Tydliggörande av ansvar för och hälso- och sjukvården samt utveckling av arbetet 14.1.1Ansvar för insatser till personer som utsätter närstående för våld ska framgå av socialtjänstlagen Förslag: 5 kap. 11 § socialtjänstlagen (2001:453) utökas med en bestämmelse om socialnämndens ansvar för insatser till personer som utsätter närstående för våld i syfte att dessa personer ska sluta att utöva våld. har enligt 2 kap. 1 § och 2 a kap. 1 § socialtjänstlagen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp de behöver. Till socialnämndens uppgifter hör enligt 3 kap. 1 § att svara för omsorg och service, upplysningar, råd, stöd och vård, ekonomisk hjälp och annat bistånd till familjer och en- skilda som behöver det. Av 4 kap. 1 § följer att den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på ett annat sätt har rätt till bistånd av försörjning och sin livsföring i övrigt. Socialtjänstlagen är en ramlag, men tillkomst har flera mer detaljerade bestämmelser tillkommit. I 5 kap. socialtjänstlagen finns särskilda bestämmelser för olika grupper; barn och unga, äldre, människor med funktionsnedsättningar, missbrukare, personer som vårdar eller stödjer närstående samt brottsoffer. Enligt 5 kap. 11 § socialtjänstlagen ska socialnämnden särskilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp av närstående kan vara i behov av stöd och hjälp. Detsamma gäller barn som har bevittnat våld eller andra övergrepp av eller mot närstående. Till socialnämndens ansvar hör att verka för att den som utsatts för brott och dennes närstående får stöd och hjälp. För närstående som utövar våld eller andra övergrepp finns dock ingen särskild reglering.