sou · H6B339 · 2018-06-01 00:00:00 — Primärvården svarar för behovet av sådan medicinsk bedömning och behandling, omvårdnad, förebyggande arbete och rehabilitering som inte av kvalitets- eller effektivitetsskäl kräver andra medicinska eller särskilda tekniska resurser eller annan särskild kompetens. Paragrafen behandlas i avsnitt 9.1. Genom att lägga till uttrycket medicinsk bedömning anpassas defi- nitionen till motsvarande ändring av vårdgarantin i primärvården i 1 § samma lag. Med medicinsk bedömning avses samma sak som i den bestämmelsen (jfr prop. 2017/18:83 s. 47 f). Vad som är primärvård redogörs för i tidigare förarbeten. Där och av ordalydelsen framgår att det är fråga om vård som ges utan att av- gränsas till att enbart ta om hand vissa särskilda sjukdomstillstånd, organsystem eller åldersgrupper. Det är vård som riktar sig till hela befolkningen (se prop. 1994/95:194 s. 44 f). Uttrycket grundläggande tas bort. Ändringarna i bestämmelsen tydliggör att gränsen för vad som är primärvård avgörs av vilken medicinsk kompetens eller vilka tekniska resurser eller annan särskild kompetens som av kvalitets- eller effektivitetsskäl krävs i det enskilda fallet. Kopplingen att det är annan vård än den som ges vid ett sjukhus försvinner. Genom att lägga till ordet andra före medicinska resurser tydliggörs att det är annan medicinsk specialistkompetens än sådan generalistkompetens som normalt krävs för att fullgöra primärvårdens uppdrag som avses. Ändringarna innebär inte att gränsdragningen förändras i sak då av- gränsningen mot annan vård även enligt tidigare reglering drogs mellan specialist i allmänmedicin i förhållande till andra specialist- läkare (jfr prop. 1995/96:195 s. 46 och s. 80). Det är i första hand generalistkompetens som krävs för att fullgöra ett brett primär- vårdsuppdrag. Framför allt läkare specialiserade i allmänmedicin och distriktssköterskor har sådan kompetens som avses. Även läkare specialiserade i geriatrik och barn- och ungdomsmedicin får anses ha likvärdig generalistkompetens, avgränsat till de åldersgrupper som respektive specialitet omfattar. Definitionen av primärvård hindrar inte att även andra specialister kan arbeta i primärvårdsverksamhet. Andra yrkesgrupper med bred kompetens som är nödvändiga för att fullgöra primärvårdens uppdrag är t.ex. arbetsterapeuter, barnmor- skor, dietister, fysioterapeuter, kuratorer och psykologer. Vissa yrkes- kategorier såsom sjuksköterskor och undersköterskor är nödvändiga i hela hälso- och sjukvården och behövs även i primärvården. Av- görande för gränsdragningen mellan primärvård och övrig öppenvård (s.k. sekundär vård) är vilken kompetens eller vilka andra resurser som krävs för en god, säker och effektiv vård. Primärvårdsverksam- het omfattar både somatisk och psykisk hälso- och sjukvård. Med särskilda tekniska resurser avses särskilt avancerad eller kost- sam utrustning som av kvalitets- eller effektivitetsskäl inte bör till- handahållas i primärvården. Även behov av annan särskild kompe- tens kan medföra att patientens vårdbehov bör tillgodoses i den övriga vården, såsom administrativ eller särskild teknisk kompetens (jfr prop. 1994/95:195 s. 46 och s. 80 f). Avgörande är om det krävs längre specialiserad utbildning för att använda utrustningen eller bedöma resultatet som teknisk utrustning ger och det inte av kvalitets- eller kostnadseffektivitetsskäl kan motiveras att sådan kompetens hålls tillgänglig i primärvården. När kompetensen i primärvården inte räcker till för att bedöma och behandla en viss patient eller om viss utrustning av kostnads- effektiva skäl bör koncentreras utanför primärvården, ska patientens behov tillgodoses i den övriga vården. Den som är medicinskt ansvarig för vården får i samverkan med övriga hälso- och sjukvården avgöra var inom hälso- och sjukvården som patientens vårdbehov bör fullgöras. En sådan särskild bedöm- ning får göras i varje enskilt fall med utgångspunkt i patientens be- hov och förutsättningar. Någon exakt gränsdragning eller angivning av vem som ska avgöra frågan går inte att ange. Stor vikt bör fästas vid vad som bäst tillgodoser patientens samlade behov av vård och patientens individuella förutsättningar. Det är rimligt att den vårdnivå dit patienten först söker sig i samråd med andra berörda vårdenheter avgör var patienten ska vårdas. Efter bedömning och behandling i övrig vård kan behovet av t.ex. uppföljning och rehabilitering i vissa fall fullgöras inom primärvården. En bedömning om lämplig vårdnivå behöver därför göras återkommande genom en kontinuerlig dialog mellan berörda enheter. Regeringen får meddela föreskrifter om 1.att landet ska delas in i regioner för den hälso- och sjukvård som berör flera landsting, 2.hälso- och sjukvården i krig, vid krigsfara eller under sådana utom- ordentliga förhållanden som är föranledda av att det är krig utanför gränser eller av att har varit i krig eller krigsfara, 3.primärvårdens grunduppdrag, och 4.bedrivande av hälso- och sjukvårdsverksamhet i övrigt. Paragrafen behandlas i avsnitt 9.2.1. Ändringen innebär att det i punkten 3 förs in ett nytt bemyndi- gande för regeringen att meddela föreskrifter om primärvårdens grund- uppdrag. Med uttrycket grunduppdrag avses en övergripande regler- ing om kärnan i primärvården som ska erbjudas individer oavsett var de bor. Uttrycket antyder att regleringen i förordning inte utgör en uttömmande uppräkning av vad primärvården svarar för utan en minsta gemensam nivå. Regleringen bör inte ange hur primärvården ska organiseras utöver vad som följer av denna lag eller annan reglering. Inget hindrar att primärvårdens utformning anpassas efter lokala och regionala behov. Det finns t.ex. inget som hindrar att man på lokal eller regional nivå har tilläggsuppdrag i primärvården. Den yttre ramen för primärvårdens grunduppdrag avgörs av definitionen av primär- vård i 2 kap. 6 § denna lag. Övriga ändringar är endast redaktionella. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om 1.behörighet för anställning och tillsättning av tjänster inom hälso- och sjukvården, 2.skyldigheter för läkare som är anställda vid sjukvårdsenheter där det bedrivs högskoleutbildning för läkarexamen och forskning 3.de bestämmelser om patientansvar för fast läkarkontakt i primärvården som behövs för att garantera en god och säker vård, 4.hälso- och sjukvården i fredstid om det ur ett nationellt perspektiv finns behov av katastrofmedicinska insatser, och 5.hälso- och sjukvård som behövs till skydd för enskilda. Ändringen behandlas i avsnitt 10.2.2. Punkterna 1–2 i paragrafen är oförändrade. I punkten 3 införs ett nytt bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela före- skrifter om de bestämmelser som krävs för att garantera att patienter får tillgång till en fast läkarkontakt som en god och säker vård kan garanteras. För att garantera en god och säker vård kan en enskild läkare inte vara fast läkarkontakt för alltför många patienter. Exakt hur många patienter en enskild läkare kan ansvara för får av- göras i varje enskilt fall. Det bör t.ex. beaktas hur erfaren läkaren är, vilka andra uppdrag läkaren har, hur behoven ser ut hos patienter i aktuellt primärvårdsområde eller den enskilde läkaren har som hel- het. Den enskilde läkarens arbetsmiljö kan också inverka på om en god och säker vård kan garanteras. I övrigt har endast redaktionella ändringar gjorts. ska organisera primärvården så att alla som omfattas av lands- tingets ansvar för hälso- och sjukvård kan välja utförare av hälso- och sjuk- vårdstjänster samt hos den valda utföraren i Vårdval primärvård få tillgång till och välja en fast läkarkontakt (vårdvalssystem). får inte be- gränsa den enskildes val till ett visst geografiskt område inom . ska utforma vårdvalssystemet så att alla utförare behandlas lika, om det inte finns skäl för något annat. Ersättningen från till utförare inom ett vårdvalssystem ska följa den enskildes val av utförare. När beslutat att införa ett vårdvalssystem ska lagen (2008:962) om valfrihetssystem tillämpas. Regeringen får meddela föreskrifter om vilken kompetens och erfarenhet en fast läkarkontakt inom primärvården ska ha. Paragrafens första stycke har endast ändrats språkligt och behandlas i avsnitt 2.3.1 och 9.3.1. Av tidigare förarbeten till bestämmelsen framgår att landsting är skyldiga att ha vårdvalssystem i primärvården och att dessa kan organiseras som ett eller flera vårdval (se prop. 2008/09:74 s. 51 f). Genom ändringen förtydligas att enskilda kan välja en fast läkarkontakt hos den utförare som den enskilda valt inom det vård- val som benämns Vårdval Primärvård. Med Vårdval Primärvård avses det vårdval i där patienten listar sig och där allmänläkaren finns, dvs. det som brukar kallas vårdcentral eller hälsocentral. Andra–tredje styckena är oförändrade. Fjärde stycket är nytt och innehåller ett bemyndigande för regeringen att reglera vilken kom- petens och erfarenhet som ska krävas för att vara fast läkarkontakt inom primärvården. Regleringen behandlas i avsnitt 10.2.1. Det bör som regel krävas att läkaren är specialist i allmänmedicin, men även läkare med likvärdig kompetens såsom läkare med annan specialitet med lång erfarenhet av arbete i primärvård bör uppfylla kompetens- kravet. Även läkare som är specialist i geriatrik eller barn- och ung- domsmedicin samt läkare under specialiseringstjänstgöring i allmän- medicin bör uppfylla kompetenskravet. ska organisera Vårdval primärvård så att utförare ensam eller i samverkan med andra tillhandahåller de kompetenser och hälso- och sjukvårds- tjänster som krävs för att primärvårdens grunduppdrag ska fullgöras. Paragrafen, som är ny behandlas, i avsnitt 9.2 och 9.3.1. Bestämmelsen innebär att landstingen är skyldiga att se till att alla utförare i Vårdval primärvård ensamma eller tillsammans med andra ut- förare kan erbjuda patienter alla kompetenser och hälso- och sjuk- vårdstjänster som är nödvändiga för att ska fullgöra primär- vårdens grunduppdrag. Med Vårdval primärvård avses det vårdval i där patienten listar sig och där man har sin fasta läkar- kontakt, dvs. det som brukar kallas vårdcentral eller hälsocentral. Regleringen hindrar inte att primärvårdens grunduppdrag fullgörs av flera utförare i samverkan. Den hindrar inte heller att bedriver delar av uppdraget t.ex. mödrahälsovård som annat vårdval, genom upphandling enligt eller i egen regi. Andra utförare kan då hänvisa vidare dit. Det avgörande är att enskilda som listar sig på en vårdcentral eller hälsocentral får ett sammanhållet primärvårdspaket. En utförare i Vårdval primärvård måste däremot minst vara beman- nad med läkare med allmänmedicinsk specialistkompetens och distrikts- sköterska eller sjuksköterska med motsvarande kompetens. För att primärvårdens grunduppdrag ska kunna fullgöras krävs där- utöver flera olika legitimerade yrkesgrupper. Förutom distriktssköter- skor behövs framför allt tillgång till sjuksköterskor med annan för- djupad kompetens, såsom inom diabetes och vård av äldre, eller med avancerade utbildningar såsom inom astma/KOL och hjärtsvikt. Vid vård av äldre finns behov av farmaceuter som stöd vid genomgång av läkemedel. Även vid vård av andra patienter som använder flera läke- medel kan farmaceuters kompetens vara nödvändig för en god vård. För att kunna arbeta mer med förebyggande och rehabiliterande in- satser behövs tillgång till arbetsterapeuter, fysioterapeuter och dietis- ter. För att klara av att hantera patienter med psykisk ohälsa krävs till- gång till hälso- och sjukvårdskuratorer och psykologer. För att primär- vård ska kunna ges utan avgränsning till ålder behövs även tillgång till barnmorskor och barnsjuksköterskor inom barnhälsovård, ungdoms- mottagningar och mödrahälsovård. Regleringen innebär inte att en ensam utförare inom den egna verk- samheten måste ha tillgång till alla kompetenser som behövs för att fullgöra primärvårdens grunduppdrag. Däremot ska landstingen ge- nom organisatoriska åtgärder och kravställning i förfrågningsunder- lag säkerställa att alla utförare i Vårdval primärvård ensamma eller i samverkan med andra utförare, landstingsdriven verksamhet eller annan upphandlad verksamhet tillhandahåller de kompetenser och hälso- och sjukvårdstjänster som krävs för att utföraren ska fullgöra upp- draget inom Vårdval primärvård. Inget hindrar att landstingen där- utöver lägger till ytterligare krav. Genom samverkan med andra ut- förare eller aktörer med annan kompetens kan utföraren i Vårdval primärvård hänvisa patienter till sina samarbetspartner. Det avgö- rande är inte av vilken utförare eller i vilken driftsform som patienten får sin vård utan att patienten träffar den profession som den har behov av och att det finns en organiserad samverkan som erbjuder patienten en sömlös vård. är enskilda inte bundna av att gå till dessa utförare. Bestämmelsen innebär att landstingen ska tillhandahålla motsva- rande innehåll även i Vårdval primärvård som bedrivs i egen regi. För utförare i landstingsdriven primärvård måste dock likabehandlings- principen respekteras. När landsting ingår avtal med andra utförare i Vårdval primärvård förutsätter bestämmelsen att landstingen ställer motsvarande krav i förfrågningsunderlag. Bestämmelsen gäller genom sin placering i 7 kap. bara för primär- vård som landstingen är huvudman för. ska rapportera in uppgifter från utförare i primärvård till en nationell databas. Regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, får meddela föreskrifter om rapporteringsskyldighet. Paragrafen som är ny behandlas i avsnitt 8.4.1. Paragrafens första stycke reglerar en ny skyldighet för landstingen att rapportera in vissa uppgifter från utförare i primärvård till en nationell databas. Den databas som avses är Väntetidsdatabasen, som Kommuner och Landsting ansvarar för. Av andra stycket framgår att regeringen, eller den myndighet som regeringen bestäm- mer, bemyndigas att meddela föreskrifter om rapporter- ingsskyldighet. 12.2Förslag till lag om ändring i patientlagen (2014:821) Patienten ska även få information om 1.möjligheten att välja behandlingsalternativ, vårdgivare och utförare av offentligt finansierad hälso- och sjukvård, 2.möjligheten att få tillgång till och välja en fast läkarkontakt hos den valda utföraren i Vårdval primärvård, 3.möjligheten att få en ny medicinsk bedömning och en fast vårdkontakt, 5.möjligheten att hos få upplysningar om vård i ett annat land inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) eller i . Paragrafen behandlas i avsnitt 10.2. Ändringen innebär att skyldigheten att informera patienten om möjligheten att få tillgång till och välja en fast läkarkontakt i primär- vården regleras i en egen punkt. Genom ändringen förtydligas att patienten ska informeras om möjligheten att få tillgång till en fast läkarkontakt och även kunna välja vilken läkare den har förtroende för hos den utförare den valt inom landstingens Vårdval primärvård. Övriga ändringar är endast redaktionella. Patienten ska få tillgång till och möjlighet att välja en fast läkarkontakt hos den utförare som patienten valt i Vårdval primärvård. Paragrafen behandlas i avsnitt 10.2. Genom ändringen förtydligas att patienter ska erbjudas en fast läkarkontakt. Motsvarande förtydligande görs i 3 kap. 2 § samma lag i vilken informationsskyldigheten regleras. Patienten ska få en fast läkarkontakt om den själv så önskar. Patienter som inte själva frågar efter en fast läkarkontakt ska erbjudas en sådan på initiativ från vård- personalen. Alla patienter ska ha samma möjlighet att få tillgång till en fast läkarkontakt. Bestämmelsen kräver ingen behovsprövning så- som att patienten har ett särskilt behov av samordning eller kon- tinuitet. Det förtydligas att patientens möjlighet att välja fast läkar- kontakt omfattar läkare som vid tillfället finns tillgänglig hos den utförare som patienten har valt att lista sig på inom ramen för lands- tingens Vårdval primärvård. 12.3Förslag till lag om ändring i patientdatalagen (2008:355) En journalanteckning ska signeras av den som är ansvarig för uppgiften, om det inte är obehövligt eller finns något synnerligt hinder. Paragrafen behandlas i avsnitt 11.2. Ändringen innebär att utrymmet att underlåta signering utökas jämfört med tidigare reglering. Paragrafen har även ändrats språkligt. Signering är obehövligt om de aktuella uppgifterna som förs in i journalen kommer direkt från patienten själv, t.ex. genom att patien- ten har fyllt i en elektronisk hälsodeklaration. Signering kan även underlåtas om det annars rör sig om faktauppgifter som det inte finns skäl att ifrågasätta, t.ex. laboratorierapporter eller andra prov- svar. Avgörande för om en signering inte behövs är uppgiftens bety- delse för patientsäkerheten och vårdens kvalitet. Det ska även beaktas om vårdpersonal senare i vårdkedjan värdesätter att en viss uppgift kvalitetssäkras av den som är ansvarig för uppgiften. Har uppgiftens innehåll ingen inverkan på patientsäkerheten eller någon märkbar inverkan på vårdens kvalitet så är det obehövligt att verifiera dess riktighet. Signering behöver inte heller göras om det är praktiskt omöjligt. Även om en formell signering inte behövs måste den som ansvarar för anteckningen alltid kontrollera att uppgifterna förs in korrekt så att skrivfel undviks. får i enlighet med 12 § denna lag föreskriva när signering kan underlåtas utan risker för patientsäkerheten. En avvägning ska göras mellan nyttan av signer- ing och det merarbete i vården som signeringskravet innebär (jfr prop. 2007/08:126 s. 94 och s. 235). Felaktiga personuppgifter ska alltid korrigeras eller rättas i enlig- het med bestämmelserna i allmänna dataskyddsförordning. Då ska även kraven på spårbarhet beaktas. Utredningens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Skälen för utredningens förslag: Lagändringarna bör enligt utred- ningens mening införas . Lagändringarna som föreslås i PL och PDL kräver inga särskilda genomförande åtgärder utöver vad som redan följer av nuvarande regelverk. De kan därför träda i kraft så snart lagstiftningsprocessen tillåter. Omstrukturer- ingen från en akutsjukhustung vård till nära vård med primärvården som nav pågår redan. Det är därför angeläget att den nya definitionen av primärvård träder i kraft för att stödja den utvecklingen. Av samma skäl bör bemyndigandet för regeringen att meddela föreskrifter om primärvårdens grunduppdrag också träda i kraft . På så sätt kan bestämmelserna beaktas i samband med att landstingen reviderar sina förfrågningsunderlag inom ramen för vårdvalssystemet för primärvården. Utredningen ska lämna sitt slutbetänkande . Ienlighet med utredningens tilläggsdirektiv kommer utredningen då att redovisa sin analys av ändamålsenligheten i uppdelningen mellan öppen och sluten vård. Beroende på vad utredningen kommer fram till kan det finnas behov för utredningen att föreslå justeringar i sitt eget förslag till definition av primärvården. Utredningen anser dock att det inte nödvändigtvis behöver inverka på ikraftträdandet. Med hänsyn tagen till lagstiftningsprocessen kan lagändringen enligt utred- ningens bedömning tidigast träda i kraft . Utredningen beräknar att det då även finns förutsättningar för att beakta utred- ningens kompletterande förslag i slutbetänkandet. Utredningen före- slår därför att samtliga lagändringar ska träda i kraft . och rådets förordning, (EU) 2016/679, av om skydd för fysiska personer med avseende på be- handling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana upp- gifter och om upphävande av direktiv /46/EG (allmän data- skyddsförordning. och rådets direktiv, (EU) 2016/680, av om skydd för fysiska personer med avseende på be- höriga myndigheters behandling av personuppgifter för att före- bygga, förhindra, utreda, avslöja eller lagföra brott eller verkställa straffrättsliga påföljder, och det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av rådets rambeslut /977/RIF. Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Tryckfrihetsförordningen (1949:105). Regeringsformen (1974:152). (1949:351). Mönstringslagen (1983:929). Lag (1990:52) om vård av unga. Begravningslagen (1990:1144). Lag (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård. Lag (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Lag (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning. Lag (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål m.m. Lag (1994:261) om fullmaktsställning. Körkortslagen (1998:488). Lag (1998:870) om vård av missbrukare. Socialtjänstlagen (2001:453). Fartygssäkerhetslagen (2003:364). Lag (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott. Patientdatalagen (2008:355). Lag (2008:962) om valfrihetssystem. Lag (2009:366) om handel med läkemedel. Patientsäkerhetslagen (2010:659). Socialförsäkringsbalken (2010:110). Taxitrafiklagen (2012:211). Hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Lag (2017:310) om framtidsfullmakter. Lag (2017:612) om samverkan vid utskrivning från sluten hälso- och sjukvård. Kommunallagen (2017:725). Förordning (1963:194), om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. Förordning (1977:740), om tillämpningen av en konvention den mellan och om social trygghet. Förordning (1984:555), om tillämpningen av en konvention mellan och om social trygghet. Förordning (1979:38), om läkarintyg för sjöfolk. Förordning (1991:1472), om psykiatrisk tvångsvård och rätts- psykiatrisk vård. Förordning (1992:289), om särskild rättsutredning i brottmål m.m. Anställningsförordningen (1994:373). Förordning (1994:1121), om läkarvårdsersättning. Förordning (1995:1051), om skyldigheten att lämna läkarintyg m.m. ivissa sjukpenningärenden i vissa fall. Förordning (1996:1100), om aktivitetsstöd. Körkortsförordningen (1998:980). Studiestödsförordningen (2000:655). Fartygssäkerhetsförordning (2003:438). Förordning (2001:707), om patientregister hos . Livsmedelsförordningen (2006:813). Förordning (2007:237), om behörigheter för sjöpersonal. Förordning (2010:407), om ersättning till vissa nyanlända invandrare. Förordning (2011:1533), om behörigheter för sjöpersonal. Förordning (2016:706), om utbildningsbidrag för kompletterande pedagogisk utbildning som leder till ämneslärarexamen för personer som har en examen på forskarnivå. Hälso- och sjukvårdsförordningen (2017:80). Förordning (2017:819), om ersättning till deltagare i arbetsmarknads- politiska insatser. föreskrifter (SOSFS 2005:29), om utfärdande av intyg inom hälso- och sjukvården m.m. föreskrifter (SOSFS 2009:6), om bedömningen av om en hälso- och sjukvårdsåtgärd kan utföras som egenvård. föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 1997:14), om delegering av arbetsuppgifter inom hälso- och sjukvård och tandvård. föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2011:7), om livsuppehållande behandling. föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2015:8), om läkarnas specialiseringstjänstgöring. föreskrifter och allmänna råd (HSLF-FS 2016:40), om journalföring och behandling av personuppgifter i hälso- och sjukvården om journalföring och behandling av personuppgifter i hälso- och sjukvården. föreskrifter (RFFS 1998:13), om kontroll i sjukpenningärenden och ersättning för merutgifter vid resa till och från arbetet m.m. FOR-2012-08-29-842, om fastlegeordning i kommunene. skrivelse 1996/97:186, Riktlinjer för prioriteringar inom hälso- och sjukvården. 1969:125, om läkarvårdsersättningen. 1973:90, Kungl. Maj:ts proposition med förslag till ny regerings- form och ny riksdagsordning m.m.; given den 1981/82:97, om hälso- och sjukvårdslag, m.m. 1984/85:181, om utvecklingen av hälso- och sjukvården. 1984/85:189, om patientjournallag m.m. 1991/92:104, om ändring i patientjournallagen (1985:562) m.m. 1993/94:149, Åligganden för personal inom hälso- och sjuk- vården m.m. 1994/95:195, Primärvård, privata vårdgivare m.m. Prop. 1996/97:60, Prioriteringar inom hälso- och sjukvården. 1999/2000:149, Nationell handlingsplan för hälso- och sjuk- vårdens utveckling. 2005/06:50, Strategi för ett samordnat arbete mot antibiotika- resistens och vårdrelaterade sjukdomar.