sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — Från traditionell till ideologiskt motiverad brottslighet (utbildning/arbete), för att uppnå dessa mål – alltså medel som han/hon inte har möjligheter att använda (inte har tillgång till). En annan mekanism är reträtt – att dra sig undan det etablerade samhäl- let (t.ex. missbruk, men även religiös sekterism). Ytterligare en är en rebellisk hållning till samhället (dvs. politisk/religiös radikalism). Ett mer dynamiskt sätt att se på (1938) teori säger oss att dessa strategier inte behöver vara varandra ömsesidigt uteslut- ande. Tvärtom kan man mycket väl tänka sig att individen ändrar strategi för att hantera sin strain under olika perioder i livet. Be- roende på en mängd inre och yttre faktorer kan olika tekniker att hantera strain alltså användas vid olika tillfällen. En effekt av misslyckad integration – oberoende av om miss- lyckandet orsakas av individens oförmåga att anpassa sig till det nya samhället, samhällets oförmåga att integrera individen eller, vilket är det vanliga, en interaktion mellan dessa båda faktorer – kan alltså vara som Sellin uttrycker det, en sekundär kulturkonflikt; eller som vill se det, strain. Vad vi än kallar detta fenomen är det sannolikt att individen kommer att söka lösningar på det uppkomna utanförskapet. En lösning kan vara att skapa en ny uppsättning be- teenderegler eller att falla tillbaka på gamla kulturella föreställningar som man har i sin bakgrund. För en person som kommer från religiös, t.ex. muslimsk tradition, kan detta att söka sig tillbaka till sådana föreställningar vara en lösning på livet i gränslandet mellan den gamla och den nya världen. Många av dessa individer är emeller- tid födda i det nya landet, eller har kommit hit som barn. Många av dem har tämligen begränsade kunskaper om det gamla landets kultu- rella/religiösa föreställningar. Detta bekräftas av empiriska studier rörande t.ex. personer som anslutit sig till IS (Brå & , 2009). Motsvarande resonemang kan man återigen föra när det gäller unga människor uppfostrade i en traditionell svensk kultur, som inte känner igen sig i det moderna multikulturella samhället, och sam- tidigt inte förmår uppfylla krav på utbildning och framgång. Dessa människor drömmer sig kanske tillbaka till det traditionella sam- hället, som inte längre finns. Krav på en återgång till ”folkhemmet” hörs numera ofta från personer med anknytning till den extrema högern. Också här präglas bilden av detta folkhem av en påfallande idealisering som inte har mycket att göra med det svenska samhället (se. t.ex. , 2017). Från traditionell till ideologiskt motiverad brottslighet drömmen om det ouppnåeliga världskalifatet och det ouppnåeliga folkhemmet är kanske större än de inblandade föreställer sig. Att söka sig till sina ”rötter” kan således i vissa fall ses som en reaktion på ett misslyckande med att uppnå de i samhället etablerade målen med de medel som man har till sitt förfogande. En tolkning av den egna ursprungskulturen (både i religiöst och politiskt avseende) kan bli mycket radikal och konfrontativ i förhållande till dagens etablerade samhälle, dels på grund av att man har vaga föreställningar om sin ursprungskultur, dels för att den konfrontativa hållningen uppfyller ett viktigt psykologiskt behov – att förklara för sig själv och sin omgivning det man uppfattar som ett misslyckande. Även den typen av neutralisering har beskrivits i den kriminologiska litteraturen och kallas för förnekande av ansvar (Sykes & Matza, 1957). Detta är en av fem psykologiska neutraliseringsmekanismer som författarna menar används av personer som begår brott för att rättfärdiga den egna brottsligheten, fast man i grunden omfattar samhällets normer och värderingar – som ju fördömer brottslighet. Konflikt eller konsensus? Det bör påpekas att vi här kan se en vetenskapsteoretisk motsättning mellan teoretiker som utgår från det grundläggande antagandet att orsaken till brottslighet är en konflikt mellan olika grupper/intressen i ett samhälle (så som t.ex. Sellin, 1938) och teoretiker som ser sam- hället i termer av konsensus och som därför anser sig behöva någon form av förklaring till varför människor bryter mot de etablerade nor- merna (så som t.ex. Sykes & Matza, 1957). Den typen av motsättning är inte ovanlig när man från olika vetenskapsteoretiska perspektiv söker förklara likartade empiriska fynd. De intervjuer med persistenta lagöverträdare som nämnts ovan (, 1990; , 2016; Zemparutti, 2017) ger inte heller något entydigt svar på om de intervjuade befinner sig i konflikt med det etablerade sam- hället eller inte – i alla fall så länge man försöker få fram deras egen upplevelse De intervjuade männen (och några få kvinnor) talar ofta om att de befinner sig i konflikt med det etablerade samhället, som de påstår sig tro på de i samhället existerande normerna och värderingarna. De svar man får från dessa personer är starkt be- Från traditionell till ideologiskt motiverad brottslighet roende av hur man ställer frågorna och hur man tolkar svaren. Hur ska man t.ex. förklara att många individer med allvarliga anpassnings- problem säger att de vill arbeta inom polisen eller andra samhälls- organ som de annars uttrycker stark kritik mot? Hur ska man tolka att de anser att ett hederligt liv med utbildning och arbete är det enda acceptabla sättet att leva som de medger omfattande brottslighet? Hur ska man tolka det kraftiga avståndstagandet från våldet som de själva medger att de ofta använder våld för att lösa konflikter? Hur ska man till slut uppfatta att de varje gång man intervjuar dem framhåller att de just slutat att begå brott, när de begår nya brott endast efter intervjutillfället? Denna ambivalens framgår tydligt i resultaten från (, 2016) som visar att människor som levt ett liv i brottslighet och miss- bruk i huvudsak uttrycker prosociala värderingar och ofta även ångest över att de inte lyckats leva efter dessa värderingar under stora delar av sitt liv. Ett viktigt resultat är här att de prosociala värder- ingarna blir allt starkare med stigande ålder hos de intervjuade, vilket för övrigt överensstämmer med det faktiska beteendet. Detta fram- går av den ovan nämnda age-crime curve (, 1986), som visar att brottsligheten även hos de allra mest brottsaktiva minskar med stigande ålder. Det kan ligga nära till hands att uttalanden om att man omfattar de i samhället etablerade normerna och värderingarna och påstå- enden om viljan att sluta begå brott, helt enkelt är de svar som respondenterna tror att intervjuarna vill höra. Majoriteten av de per- sistenta lagöverträdarna har en rik erfarenhet av att tala med myndig- hetspersoner där ”rätta svar” ger en mängd förmåner. Jag finner det emellertid föga sannolikt att det verkligen endast handlar om mani- pulation. De analyser av intervjuer som har gjorts ger snarare vid handen att respondenterna verkligen menar det de säger, just när de säger det. Att det alltså finns en uppriktig vilja att lämna det kriminella livet, och att denna vilja hos äldre respondenter följer det faktiska beteendet – en långsam minskning av brottsligheten. är det svårt att bedöma hur detta samband ska tolkas i kausala termer. Är det så att man tenderar att anta mer prosociala värderingar när man inte längre orkar begå lika många och lika grova brott som tidigare – alltså att man rationaliserar en beteende- förändring man är tvungen till? Eller är det så att den naturliga Från traditionell till ideologiskt motiverad brottslighet mognandeprocessen leder till att man inte längre vill begå brott, ta lika stora risker som tidigare och vara lika involverad med sina antisociala kamrater som förut? Det är inte omöjligt att vi även här har att göra med en interaktion; att de upplevda begränsningarna av möjligheterna att vara mycket brottsaktiv interagerar med mental mognad. Sampson och Laub (1993) ser denna process i termer av föränd- rad social kontroll. När individens liv förändras genom nya relatio- ner t.ex. till en partner, ett barn, inträde i arbetslivet osv., leder det till en ökning av den prosociala kontrollen (se Hirschi, 1969, teori om sociala band): sociala band förstärks och det avvikande beteendet minskar. En tolkning av Hirschis teori kan förklara de observerade förändringarna i livssynen. När anknytningen till samhället, involver- ing i prosociala aktiviteter och åtaganden gentemot det etablerade samhället ökar, ökar också tron på den etablerade samhällsordningen. Den intressanta frågan rör vilka möjligheter personer med persistent brottslighet och missbruk har att upphöra med sitt antisociala be- teende när deras förmåga att begå brott minskar och deras motiva- tion att avsluta den brottsliga karriären ökar. Enligt fynd från livs- förloppsforskning talar vi här, som nämnts ovan, om tiden efter att individen fyllt (, 1986, 1990; , 2016; Zemparutti, 2017). Man kan väl generellt säga att dessa förut- sättningar är tämligen små. Individer med bakgrund i persistent brottslighet som är i den åldern har t.ex. mycket små möjligheter att komma in på arbetsmarknaden. Dessa personer saknar ofta annan utbildning än ofullständig grundskola, har registrerats för många brott och har ofta även avtjänat ett eller flera straff, saknar arbetslivserfarenhet, har missbruks- och inte sällan psykiska pro- blem, saknar ofta kontakter med det etablerade samhällets institu- tioner osv. (Zemparutti, 2017). Till råga på allt har samhällets in- satser för att försöka återanpassa dessa individer till samhällets krav i princip upphört.4 När individen har passerat är det mer eller mindre repressiva åtgärder som vidtas i samband med deras fort- 4Dessa insatser är som mest intensiva när individen är i tonåren. Från traditionell till ideologiskt motiverad brottslighet satta avvikande beteende. Man kan hävda att samhället inte längre förväntar sig att de kommer att kunna förändra sina liv. Inte heller individerna själva har längre den typen av förväntningar på sig själva. Genom en stämplingsprocess (, 1963) har de fått en bild av sig själva som kriminella/missbrukare – alltså människor för vilka det är i stort omöjligt att komma in i det etablerade samhällets gemen- skap. plågas de av strain och av insikten att de inte kan fort- sätta leva som de har gjort hitintills. Min hypotes är att anslutning till olika typer av extrema miljöer för dessa individer kan vara ett, om än mycket speciellt, sätt att förändra sin livssituation. Till att börja med ger den extrema ideologin individen en för- ståelse för varför livet har utvecklats som det har gjort. Orsaken, som den presenteras av en rekryterare, eller den propaganda som individen på olika sätt (mest över nätet) kommer i kontakt med, är ett fundamentalt fel i det existerande samhället. Dessa samhälls- förhållanden (hat mot muslimer, gudlöshet, rasism, sionistisk kon- spiration, kapitalismen etc.) har omöjliggjort för honom/henne att leva ett vanligt liv. Vilken typ av tolkning av gällande orättfärdiga samhällsförhållanden som internaliseras av individen beror dels på vilka av dessa han/hon kommer i kontakt med (alternativt väljer att söka sig till), dels på individens mottaglighet. Det handlar således dels om den sociala miljö i vilken individen lever (bostadsområde, skola, ev. arbete, kamrater, släktingar etc.), dels om individens egen- skaper – och inte minst om dennes självuppfattning. En ung man med svensk eller annan (främst nord- och öst-) europeisk bakgrund och med en historia av stora sociala problem under barndomen och tonåren, kan mycket väl hitta fram till, eller rent av bli värvad av, företrädare för en nationalistisk, högerextrem och invandringsfientlig miljö. har en ung man med lik- nande anpassningsproblem men med ursprung i en muslimsk miljö vanligen inte någon möjlighet (eller behov) att hitta sin politiska/ ideologiska hemvist i den sortens kretsar. I stället kan han attraheras av budskapet från den jihadistiska miljön. Båda dessa män (liksom en förhållandevis bred krets av andra) kan dock även bli värvade av en vänsterorienterad rörelse med kamp mot rasism, kapitalism och polisens övervåld på sin agenda. För den enskilda individen förefaller anammande av någon av dessa vitt skilda ideologier och anslutning till någon av dessa miljöer Från traditionell till ideologiskt motiverad brottslighet ha samma funktion, nämligen att hitta en tillhörighet, gemenskap och (för att uttrycka det lite högtidligt) en mening med livet. Av den forskning som refereras ovan framgår att många av de personer som levt ett antisocialt liv gärna vill förändra sin, som de i allt större utsträckning uppfattar den, meningslösa livsstil. Detta upplever de dock som mycket svårt. Många av dem har gjort mer eller mindre helhjärtade försök att göra det tidigare, t.ex. när de träffade en partner, fick möjlighet att utbilda sig eller att få ett arbete. Hitintills har dock dessa försök misslyckats. Extremgrupperna är öppna för de människor som söker sig till dem och frågar vanligen inte om professionella eller akademiska meriter. Uttrycker du ståndpunkter som är accepterade i gruppen, får du vara med. I motsats till inträdet på arbetsmarknaden eller i skolvärlden är tröskeln för inträde i denna värld, åtminstone till att börja med, mycket låg.5 Eftersom den sortens grupperingar alltid anser sig behöva nya medlemmar, blir man mottagen med öppna armar – detta i motsats till den misstänksamhet som man möter när man försöker lämna den kriminella livsstilen för inträde i det etablerade samhället. I stället för en misstänksamhet, som har en direkt frånstötande ver- kan, sugs man nästan in i den extremistiska världen vid minsta ut- tryck för vilja att vara med. Eventuell brottslighet och då i synnerhet tidigare begångna våldshandlingar och våldsbenägenhet, som ofta är demeriterande i det etablerade samhället, kan vara meriterande när man söker sig till extrema rörelser. Att vara våldsbenägen i dessa miljöer är något önskvärt så länge man är beredd att rikta våldet åt rätt håll, dvs. mot gruppens motståndare. Det våld som upplevdes som menings- löst så länge det utövades slumpmässigt och i eget intresse kan nu få sin mening när det utövas, eller i alla fall kan påstås utövas, för att representera en ideologi och inte minst för gruppens skull. Det kan röra sig om i stort sett samma sorts våld (t.ex. för att försvara sin och den egna gruppens heder) men uppfattas helt olika beroende på de ideologiska förtecknen. 5Det bör påpekas att detta inte gäller alla sådana grupper. Vissa av dem kan vara mycket exklu- siva, och framför allt inte alla nivåer i gruppernas verksamhet. Vill man komma högre upp i hierarkin, få tillgång till information, få en ledande position etc., kan man bli utsatt för hårda prov. Här skiljer sig inte rekrytering till de extrema miljöerna från rekrytering till gäng som ägnar sig åt traditionell brottslighet. Från traditionell till ideologiskt motiverad brottslighet Övergången från en traditionell brottslighet som är inriktad på att tillfredsställa individens egna behov, oberoende av om det handlar om ekonomiska eller emotionella sådana, till brott som av individen uppfattas som altruistiska och alltså begås för någon form av högre syfte (nationen, kamratgruppen, religionen etc.) kan av individen uppfattas som upphörande med brott, även om beteendet är mer eller mindre identiskt. Det kan således handla om samma sorters rån men motivet i den ena fallet är att skaffa pengar för egen konsum- tion och i det andra fallet att stödja ”saken” så som att skicka pengar till en terroristorganisation, ekonomisk hjälp till fängslade kamrater eller helt enkelt skaffa sig själv och kamraterna försörjning för den fortsatta kampen. En del av de ideologiskt motiverade brotten kan fortfarande ha egennytta som motiv, men även denna egennytta kan få en ”högre mening”. Så tycks vara fallet med den religiösa extremismen där målet kan vara att få förlåtelse för synder man begått tidigare i livet. Detta är ofta just så som den heliga kampen framställs i IS propa- ganda. ”Kom till oss och allt blir förlåtet” – även sådant som egent- ligen är förbjudet enligt vår ideologi. ”Om du slåss för vår sak eller om du dör för vår sak, har du en given plats i paradiset”. Detta sätt att sona sina synder framställs i IS propaganda som ett motiv för västerlänningar att komma till för att kriga för IS (Krona, 2016). Faktum är att den propaganda som siktar till att rekrytera unga män till IS inte nöjer sig med att utlova himmelska belöningar, utan den lockar också med mer jordiska sådana. De normbrott på t.ex. det sexuella området som är strikt förbjudna om de begås i sam- band med ett ogudaktigt liv, blir helt plötsligt tillåtna om de görs i och ”sakens” namn. De storskaliga sexuella övergrepp som begås av IS på yazidiska, shiitiska och kristna kvinnor i ockuperade områden ses alltså fullt berättigade och innebär därmed alltså inte synd (Krona, 2016). IS är i många avseenden extrem i sin brutalitet, men acceptansen för olika typer av grova övergrepp, t.ex. grovt våld mot motståndarna och inte sällan även de som står motståndarna nära både ideologiskt och privat, finns även hos andra extremister. Sammanfattningsvis kan man alltså framföra som en stark hypo- tes att övergången från traditionell till politiskt motiverad brotts- lighet kan vara ett sätt för unga människor med allvarliga anpass- Från traditionell till ideologiskt motiverad brottslighet ningsproblem att avsluta sin karriär i traditionell brottslighet. Detta framför allt för de unga som saknar andra alternativ att förändra sina liv. Inom det praktiska rehabiliteringsarbetet och även inom forskningen har man länge talat om religiös frälsning som en möjlig utväg ur en kriminell livsstil (Maruna m.fl., 2006; m.fl., 2009). Politiskt medvetandegörande har också ansetts vara ett sätt att få människor att upphöra med missbruk och kriminalitet, (se t.ex. Hasselapedagogiken Kåhl, 1988). Man kan således se detta ur ett kontrollteoretiskt perspektiv (Hirschi, 1969): religiös och eller politisk tillhörighet ökar individens sociala band till det etablerade samhället. I det här speciella fallet handlar det dock om band till miljöer som är i konflikt med det etablerade samhällets normer och värderingar. Den konformitet som uppstår med den typen av reli- giös/politisk ”frälsning” skapar alltså konformitet med ett i förhåll- ande till det etablerade samhället fientligt normsystem. Särskilt intresse riktas i den aktuella samhällsdiskussionen mot de människor med extrema åsikter som är beredda att använda våld för att försöka förverkliga sina idéer. Hitintills har jag diskuterat frågan om hur de extrema idéerna förankras hos personer med bakgrund i persistent brottslighet. Man ska emellertid komma ihåg att långtifrån alla brottsaktiva individer har en stark våldsbenägenhet, även om personer med stark våldsbenägenhet är överrepresenterade bland persistent kriminella. Våldsbenägna personer är inte heller alltid per- sistenta brottslingar. Det är därför relevant i detta sammanhang att ägna ett visst ut- rymme åt själva våldfrågan. Våld förekommer hos alla däggdjur och är tämligen vanligt hos vår egen art (, 2013). Förmodligen är förmågan till våld tillsammans med förmågan till samarbete just de egenskaper som har lett till vår arts överlevnad och dess historiskt sett unika framgång (Harari, 2015). Vi vet också att våldet utövas främst av de manliga individerna samt att denna förmåga har genom historien gett männen fördelar i form av makt (, 2000). uppfattas alltför stor våldsbenägenhet som patologisk, och det finns en omfattande forskning som studerar olika aspekter på orsakerna till varför vissa individer är betydligt mer be- Från traditionell till ideologiskt motiverad brottslighet nägna att använda våld än andra. Det har konstaterats att förhöjd våldsbenägenhet har en del sociala förklaringar, men att även gene- tiska/biologiska faktorer är av stor betydelse (t.ex. , 2013). Inte förvånande är andelen män med hög våldspotential och vålds- benägenhet hög hos personer som tillhör de politiskt/ideologiskt extrema kretsarna. Vi kan alltså anta att personer som av olika sociala eller biologiska orsaker (samt interaktioner mellan dessa; Caspi m.fl. 2002) har högre våldsbenägenhet än genomsnittet till att börja med kommer att bli överrepresenterade bland persistenta brottslingar. När över- gången från traditionell brottslighet till politiskt/ideologiskt moti- verad brottslighet äger rum kan man förvänta sig att de våldsbenägna i större utsträckning kommer att söka sig till de extrema miljöerna. De miljöer, från vilka många av dem som rekryteras till de extrema grupperingarna kommer, karakteriseras generellt sett av en omfattande våldsanvändning. Detta gäller t.ex. vissa förorter till våra storstäder. När det gäller dessa socialt utsatta förortsområden vet vi att antalet grova våldshändelser har varit hög och ökat ytterligare under (Brå, 2017). Detta tyder på en utveckling av våldsbejakande subkulturer som vanligen inte har något samband med ideologisk motiverad brottslighet. Man kan hävda att i dessa områden rekryteras unga män både till jihadistiskt våld i och och till gängrelaterat våld som äger rum på plats i dessa områden. Rekrytering till högerinriktat/nationalistiskt våld sker däremot inte sällan på mindre orter med en utpräglad maskulin kultur (inte så olik den som vi möter i förorterna) och en tradition av omfattande berusningsdrickande (Brå & , 2009). Forskning (, 1986; , 2017) visar att dödligheten är hög bland de persistenta brottslingarna. Utöver för- hållandet att många av dem råkar ut för olyckor och blir offer för våld är också risken för självmord högre än i normalgruppen. Per- sistenta brottslingar har alltså en tendens till både högt risktagande och självdestruktivitet. Även här kan anslutning till extremism och då i synnerhet våldbejakande sådan, för vissa vara en självklar lösning för att inför sig själv och andra legitimera risktagandet och själv- destruktiviteten. Detta påstående får stöd bl.a. i den höga dödlig- heten bland svenskar som anslutit sig till IS (Rostami m.fl., 2017). Att personer med våldsamma tendenser söker sig till extrema rörelser kan således, i alla fall till en del, tolkas i termer av den ovan Från traditionell till ideologiskt motiverad brottslighet nämnda neutraliseringsteorin (Sykes & Matza, 1957). Användning av våld kan av de våldsamma individerna legitimeras genom påstå- endet om att våldet har ett högre syfte. I följande två avsnitt diskuteras två grupper för vilka resonemangen ovan är mindre tillämpliga. Kvinnorna utgör en förhållandevis liten andel av medlemmarna i de extrema rörelserna. Största andelen kvinnor finns det i den vänster- extrema/autonoma miljön, som även i övrigt utgör ett förhållandevis dåligt exempel på de teser som diskuteras i detta kapitel (se nedan). I både den högerextrema/nationalistiska och den jihadistiska miljön hittar vi däremot få kvinnor (Brå & , 2009) och dessa intar nästan aldrig centrala positioner i dessa miljöer. Både den jihadistiska och högerextrema/nationalistiska ideologin framhåller betydelsen av att kvinnor och män har olika roller i samhället. Kvinnorna ska bara i nödfall kämpa för saken med vapen i hand och ska i stället vara stöd för de kämpande männen. Tittar man på den jihadistiska propagan- dan (ICCT, 2016) kan man se att den har olika budskap till kvinnor och män. Män ska slåss, kvinnorna ska ta hand om de kämpande männens behov (inte minst de sexuella) och se till att en ny genera- tion jihadister kommer till världen och fostras. Även om den högerextrema/nationalistiska propagandan inte är lika kraftigt målinriktad och enhetlig kan man även där se att kampen huvudsakligen är mannens uppgift. Kampen kan däremot mycket väl handla om kvinnornas väl och ve. Inte minst ska kvinnorna skyddas från de främmande, rasmässigt/kulturellt underlägsna och farliga männen (, 2016). Förbindelser mellan kvinnor av den egna rasen/kulturen och främlingar uppfattas som ytterst farliga.