sou · H6B358 · 2018-06-29 00:00:00 — Även om det inte innebär någon ändring i sak bedömer utredningen att det finns ett signalvärde i att först ange kollektivtrafik. Förändringar i färdtjänsten och riksfärdtjänsten Utredningens förslag: Egenavgiften för resa som företas med kollektivtrafik eller lufttrafik med ledsagare ska motsvara det faktiska biljettpriset. Det allmänna ska stå för ledsagarens biljett. Resenären ska erbjudas att resa från adress till adress och behövs därför anslutningsresa till eller från t.ex. tågstation ska egenav- giften för den delen av resan som avser anslutning beslutas av huvudmannen. Egenavgiften för resa som företas med taxi eller för ändamålet särskilt anpassat fordon får aldrig överstiga 0,025 prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken, avrundat till när- maste tiotal kronor oavsett resans längd. Detta motsvarar i dagens monetära värde . Det är upp till huvudmannen att besluta om hur och efter vilka principer resorna ska prissättas. Huvudmännen kan också välja att subventionera vissa gruppers resor. Förordningen (1993:1148) om egenavgifter vid resor med riks- färdtjänst ska upphävas. Som utredningen redogjort för ovan är syftet med riksfärdtjänst att personer med funktionsnedsättning ska kunna göra längre resor inom landet till normala kostnader. Enligt dagens system lämnas ersättning för en riksfärdtjänstresa med det belopp som motsvarar skillnaden mellan resenärens reskostnad6 och egenavgiften. Det är således resenärens merkostnader som ersätts. betalar resenären en avgift mellan och . är för en resa på 0–medan är för resor som överstiger en sträcka om . Om resenären är student så betalar denne i stället av egenavgiften. När lagen om riksfärdtjänst infördes valde lagstiftaren att införa ett system med fastställda egenavgifter. Avgifter föreslogs bli anpas- sade till normala reskostnader vid resa med andra klass tåg inklusive kostnader för anslutningsresor. I propositionen föreslogs dock att egenavgifterna skulle differentieras beroende på vilket färdmedel som resan företogs med samt att avgiften skulle uppdateras. Så blev dock inte fallet. Den prislistan som infördes i förordningen 6Inklusive kostnaden för ledsagarens resa. Förändringar i färdtjänsten och riksfärdtjänsten om egenavgifter vid resor med riksfärdtjänst har inte uppdaterats och den är oberoende av färdsätt då den endast baseras på avstånd. När lagen om riksfärdtjänst infördes hade SJ monopol på tågresor i och antalet kommersiella aktörer var rent gene- rellt mycket begränsat. Även prissättningen var annorlunda med fixerade avgifter till skillnad från den dynamiska prissättning som ofta råder , där resan pris till stor del avgörs av tillgång och efterfrågan vid bokningstillfället. Utredningen gör bedömningen att den fixerade prislistan med avståndsbaserade egenavgifter numera är obsolet. Syftet med avgifts- sättningen i riksfärdtjänsten är att de merkostnader som uppstår till följd av att en person har en funktionsnedsättning och därmed måste resa på ett kostsamt sätt bör därför följa hur marknaden ser ut . Resor med kollektivtrafik eller lufttrafik Utredningen anser att egenavgiften för resa som företas med led- sagare i kollektivtrafik eller lufttrafik bör motsvara det faktiska biljettpriset. Merkostnaden består i att individen behöver en led- sagare och därmed är det ledsagarens biljett det allmänna bör stå för. Då det till stor del råder dynamisk prissättning blir det för riks- färdtjänstresenärer så som för övriga resenärer att om resan bokas är priset generellt sett lägre. Det utgör ett incitament för resenären själv att kanske välja avgångar som inte är lika kostsamma och vara ute eftersom resan inte subventioneras på samma sätt som innan för tillståndsinnehavaren. Enligt utredningens förslag ska resenären erbjudas att resa mellan två adresser som resenären ansökt om, och inte bara mellan två kom- muner. Detta innebär ett utvidgande av kommunens ansvar, men utredningen anser att denna utvidgning främjar överflyttningen från taxi eller särskilt anpassade fordon till kollektivtrafik eller lufttrafik och bidrar därför till en effektivisering för huvudmannen och ökar tryggheten för individen och är därför motiverad. Huvudmannen måste därmed anlägga ett hela resan-perspektiv och om anslutnings- resan till t.ex. tågstationen endast företas inom den egna kommunen ska denna räknas som en del av riksfärdtjänstresan och huvud- mannen ska tillgodose detta behov. Egenavgiften för den del av resan som avser anslutning kan baseras på kommunens egna färdtjänsttaxa Förändringar i färdtjänsten och riksfärdtjänsten eller på länets kollektivtrafiktaxa. Det blir upp till huvudmannen att besluta närmare om då det, enligt utredningens mening, är rimligt att den som bär kostnaderna ska ha inflytande över avgifterna för att delvis finansiera denna verksamhet. Resor med taxi eller för ändamålet särskilt anpassat fordon En stor del av de resor som företas med riksfärdtjänst sker med taxi eller ett för ändamålet särskilt anpassat fordon. Att följa samma princip som för resor i kollektivtrafik eller lufttrafik, att resenären ska betala det faktiska priset, kan innebära oskäliga priser för den enskilde utifrån ett rättviseperspektiv. Om en person har en funk- tionsnedsättning som innebär att hon eller han behöver ett fordon som är särskilt anpassat eller utrustat kan denna transport bli extra kostsam till följd av detta. Utredningen föreslår därför ett fortsatt maxbelopp för egenavgiften för resor som företas med taxi eller för ändamålet särskilt anpassat fordon. Dock kan huvudmannen fastställa prislistan för olika avstånd, men med det lagstadgade maxbeloppet som tak. När prislistan infördes var intentionen att den skulle uppdateras regelbundet för att vara relevant. Så skedde dock inte. För att und- vika att det krävs kontinuerliga lagändringar av maxbeloppet för egen- avgiften föreslår utredningen att maxbeloppet ska knytas till pris- basbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken, avrundat till närmaste tiotal kronor. Om maxbeloppet utgår från en viss andel av prisbasbeloppet kommer det att följa förändringen av konsument- prisindex. För att fastställa en ny maxavgift har utredningen räknat om vad värde motsvarar . Enligt SCB:s prisomräknare, som utgår från konsumentprisindex, motsvarar det i dagens värde. Det uppgår till 0,0239 prisbas- belopp . För att förenkla väljer dock utredningen att runda av uppåt till 0,025 prisbasbelopp. Egenavgiften för resenären får därmed aldrig överstiga 0,025 pris- basbelopp oavsett resans längd. Utredningen vill poängtera att detta tak är avsett att vara förbehållet de allra längsta resorna såsom är maxbeloppet för egenavgiften för de resor som överstiger . Dock har utredningen inte för avsikt att detalj- reglera detta närmare utan anser i likhet med förslaget för resor med Förändringar i färdtjänsten och riksfärdtjänsten kollektivtrafik eller lufttrafik att det är upp till huvudmannen att besluta närmare om hur och efter vilka principer de väljer att pris- sätta resorna upp till maxbeloppet. Prislistan för resor med taxi eller särskilt anpassat fordon kan precis som vara avståndsbaserad. Huvudmännen kan också välja att subventionera vissa gruppers resor eftersom det kan uppfattas som att det blir en markant ökning från dagens maxbelopp till den modell utredningen föreslår. 10.7Gemensamt förslag för färdtjänst och riksfärdtjänst 10.7.1Möjlighet att återkalla ett tillstånd om resenären inte betalar egenavgiften Utredningens förslag: Det är under vissa förutsättningar möjligt för huvudmannen att återkalla ett färd- eller riksfärdtjänsttill- stånd. En ny bestämmelse ska införas, utöver de redan gällande, att om inte särskilda skäl föreligger får huvudmannen återkalla ett tillstånd om resenären, trots upprepade påminnelser, inte har betalat tidigare egenavgifter. Huvudmännen har olika upplägg för hur för resenärerna betalar sina egenavgifter. Vissa tillämpar ett system som innebär att resenären faktureras i förväg, alternativt har en reskassa som de reser för, medan andra fakturerar resenären i efterhand. För de huvudmän som fakturerar i efterhand kan detta bli problematiskt då de inte kan stänga av resenärer som inte betalar trots att skulden gått till inkasso alternativt . Detta innebär att tillstånds- havaren kan åka i enlighet med villkoren i dennes tillstånd, men utan att erlägga betalning. Skånetrafiken har till utredningen uppgett att de har i obetalda egenavgifter för färdtjänsten. har i sin tur uppgett att de hade obetalda fordringar om , och uppgår dessa till . Stads obetalda egenavgifter för färdtjänst uppgår till cirka 400 000–. finns möjlighet att återkalla tillståndet för resenärer om för- utsättningarna för tillståndet inte längre finns eller tillståndshavaren Förändringar i färdtjänsten och riksfärdtjänsten gjort sig skyldig till allvarliga eller upprepade överträdelser av gäl- lande villkor. Föreskrifter och villkor får ändras, om ändrade för- hållanden föranleder det. Att inte erlägga egenavgift är inte en av de angivna återkallelsegrunderna och därmed har huvudmannen inte möjlighet att återkalla ett tillstånd trots att det är uppenbart att betal- ningsviljan brister. Utredningen föreslår därför att en ny bestämmelse i form av ett nytt stycke till paragrafen om återkallelse av tillstånd ska införas. Detta stycke ska stadga att om det inte föreligger särskilda skäl, får huvudmannen återkalla ett tillstånd om resenären, trots upp- repade påminnelser, inte har betalat tidigare egenavgifter. Skrivningarna särskilda skäl och upprepade påminnelser syftar till att skydda de resenärer som endast tillfälligt har nedsatt betalnings- förmåga p.g.a. omständigheter som är tillfälliga och denne inte råder över själv. Utredningen anser att det vid sådana omständigheter inte är skäligt att återkalla ett tillstånd eftersom den dagliga livsföringen kan vara beroende av transporter. Situationer som utredningen ser framför sig och vill undvika är om t.ex. tillståndshavarens gode man inte har betalat en faktura och den enskilde därmed inte skulle kunna företa arbetsresor p.g.a. att tillståndet blir återkallat. Detta skulle få orimliga konsekvenser för den enskilde. 11Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel Hjälpmedel föreskrivs av hälso- och sjukvårdspersonal och ska ingå som en del i en behandling, habilitering eller rehabilitering. Det är sjukvårdshuvudmannens skyldighet att tillhandahålla hjälpmedel för det dagliga livet och för vård och behandling. I kategorin hjälpmedel för det dagliga livet ingår bl.a. hjälpmedel för att kunna gå i skola, dock inte pedagogiska hjälpmedel. Enligt definition är hjälpmedel för det dagliga livet en individuellt utprovad produkt som syftar till att bibehålla eller öka aktivitet, delaktighet eller självständighet genom att kompensera en funk- tionsnedsättning.1 Hälso- och sjukvårdslagen som reglerar detta är en ramlag. Detta innebär att den ger sjukvårdshuvudmännen, utifrån det kommunala självstyret, en viss flexibilitet i att utforma insatserna utifrån lokala och regionala behov. Detta manifesteras bl.a. genom att sjuk- vårdshuvudmännen själva avgör vilka hjälpmedel som ska upphand- las och avgifterna för dessa. Det är inte enhetligt över landet vilka hjälpmedel som anses ingå i sjukvårdshuvudmännens ansvar då de lokala regelverken ser olika ut. Beslut om hjälpmedel är inte över- klagbara. Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel Hjälpmedel i färdtjänst och riksfärdtjänst I de nu gällande lagen om färdtjänst och lagen om riksfärdtjänst reg- leras inte möjligheten att medta hjälpmedel på resan. Inte heller i förarbetena tas hjälpmedel upp. I Färdtjänsthandbok2 som fungerar som kunskapsstöd och hjälp för verksamma inom färdtjänsten, står bland annat följande om hjälpmedel i färdtjänsten. Sökandes behov av hjälpmedel vid förflyttning är givetvis viktiga upp- gifter i en utredning om rätt till färdtjänst. Uppgifter om till exempel behov av rullstol eller levande stöd kan vara avgörande inte bara för bedömningen av rätten till färdtjänst utan också för om specialfordon krävs eller behov av ledsagare föreligger under resorna.3 I i riksfärdtjänst4 står det följande om hjälpmedel i riks- färdtjänsten. Det är inte sällan förekommande att personer, som har elrullstol, pro- menadscooter eller liknande förflyttningshjälpmedel, ansöker om riks- färdtjänst med specialfordon för att kunna ta med sådant hjälpmedel för att använda på resmålet. Det kan också vara fråga om andra hjälpmedel som behövs på resmålet. Klarar den riksfärdtjänstberättigade en resa med allmänna kommunikationer utan sådant hjälpmedel, föreligger ingen rätt till tillstånd för specialfordon. Behovet av hjälpmedlet anses i sådana fall finnas endast på resmålet, inte under själva resan. På samma sätt som när det gäller ledsagare, dvs. att ledsagare inte beviljas för en riksfärdtjänstresenärs behov på resmålet, beviljas inte riksfärdtjänst eller specialfordon för att tillgodose behov som finns på resmålet men inte under själva resan. En mera generös syn på möjligheten att ta med hjälpmedel som behövs på resmålet men inte under själva resan är givetvis möjlig, men för detta krävs politiskt beslutade riktlinjer hos tillståndsgivarens nämnd, styrelse eller fullmäktige. I skolskjutsen finns inga begränsningar avseende rätten att ta med hjälpmedel. Detta kan leda till konflikter mellan rättsområdena. När utredningen deltog i vårseminarium5 lyftes från 2Svenska , , och , 2012. 3Svenska , , s. 98. 4Svenska , i riksfärdtjänst, SKL Kommentus och , 2015. 5Svenska seminarium, . Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel verksamma i kommunerna problematiken som uppstår mellan de olika lagstiftningarna. Den exemplifiering som gavs handlade om att en elev kan åka skolskjuts till skolan och kan då ta med sig sitt ståskal som används under skoldagen. Samma elev deltar efter skol- dagens slut i skolans fritidsverksamhet och åker färdtjänst hem från fritids. Eleven har då inte rätt att ta med sig ståskalet eftersom detta inte är något denne behöver för själva transporten utan det används på resmålet. Kommunerna brukar dock lösa problematiken när den uppstår. Utredningen har inte hittat någon statistiskt säkerställd siffra, men i uppges att en vanligt förekommande siffra är att av befolkningen beräknas använda hjälpmedel.6 Det innebär att ungefär en miljon av befolkning är användare av hjälpmedel. Man anger vidare att De stora grupperna av hjälpmedelsanvändare är dels personer med medfödd funktionsnedsättning, dels personer som fått nedsatt funk- tionsförmåga först . Majoriteten av användarna är äldre. Enligt är av hjälpmedelsanvändarna inom hjälp- medelscentralens verksamhetsområde . använder av männen och av kvin- norna något förflyttningshjälpmedel. Användningen ökar med åldern och bland personer som är använder av män- nen och av kvinnorna förflyttningshjälpmedel.7 Man kan se en tydlig ökning av användningen av hjälpmedel med åldern. av alla hemmaboende 70-åringar och knappt var- annan 76-åring använder hjälpmedel för den dagliga livsföringen som kompenserar för någon form av rörelsehinder. Detsamma gäller för av alla hemmaboende 85-åringar och av alla 90-åringarna. De vanligast förekommande hjälpmedlen bland grup- pen äldre som bor hemma är hjälpmedel som används i samband med förflyttning eller bad. 6På lika villkor! Delaktighet, jämlikhet och effektivitet i hjälpmedelsförsörjningen SOU 2017:43, s. 70. 7Ibid, s. 70. Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel (161 784 stycken) av de hjälpmedel som föreskrivs för att användas vid förflyttning var till personer som var . Mot- svarande siffror för vuxna under var (9 125 stycken) och för barn (6 380 stycken).8 Inom gruppen vuxna med funktionsnedsättning som har insatser enligt SoL och LSS använder hjälpmedel. Förflytt- ningshjälpmedel var för dessa grupper, det vanligast förekommande hjälpmedlet. Många av dem som använder hjälpmedel, använder fler än ett hjälpmedel. barn och ungdomar har cirka 11 000 medlemmar. Av dem så använder 1–2 hjälp- medel hemma, använder 3–5 hjälpmedel, an- vänder 6–10 hjälpmedel och använder fler än 10 hjälp- medel.9 Om man ser till gruppen som är eller äldre och har hemtjänstinsatser har dessa inte sällan mer än ett hjälpmedel. Om man tittar på hela befolkningen så visar de flesta funktions- nedsättningar stabilitet eller måttliga förändringar. Det finns dock två grupper av funktionsnedsättningar som visar en ökning . Det är hörselnedsättningar och kognitiva funktionsnedsättningar. Det finns inte en enkel förklaringsmetod till detta men två troliga förklaringar är att kommunikations- och kognitiva krav ökar och antalet personer med dessa funktionsnedsättningar ökar p.g.a. att livslängden ökar i . har en av världens äldsta befolkningar. Ökningen av antalet personer kommer att bli allt kraftigare . Enligt SCB:s befolkningsprognos kommer det att finnas 150 000 fler kvinnor och 170 000 fler män som är . väntas antalet personer med demenssjukdom öka med . Trots ökad inkludering och tillgänglighet i samhället är det dock fortfarande många personer med funktionsned- sättning som inte kan delta i samhället på lika villkor som andra. Även om utvecklingen går mot en ökad universell utformning, kommer därmed hjälpmedel ändå vara viktiga för att uppnå en ökad självständighet.10 8Analysen är gjord med utgångspunkt i material samlat in från 11 landsting till Hjälpmedel förskrivna av både kommuner och landsting ingår, SOU 2017:43 s. 116. 9På lika villkor! Delaktighet, jämlikhet och effektivitet i hjälpmedelsförsörjningen SOU 2017:43, s. 70. 10Ibid, s. 71. Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel Enligt SCB kommer befolkning att öka . Den beräknade folkmängden kommer att vara drygt 13 miljoner. Om andelen hjälpmedelsanvändare är densamma som innebär det att ungefär 1,3 miljoner personer kommer att använda hjälpmedel år 2060.11 Flera studier har visat att det föreligger skillnader mellan tillgången till hjälpmedel mellan kvinnor och män. genomförde en kartläggning av hjälpmedelsförskrivning i relation till ålder och kön. I denna kartläggning visade det sig att av pojkar i åldern 0–fått förskrivna hjälpmedel, motsvarande siffra avse- ende flickor var . Det var genomgående i alla landsting som deltagit i kartläggningen att andelen pojkar var högre än andelen flickor. Dock är det motsatta förhållandet som råder för grupperna 18–och 65 och äldre. Där är det, med undantag för ett lands- ting, en större andel kvinnor som har tillgång till hjälpmedel än män. Den största skillnaden förekommer i gruppen 65 och äldre. När jämförde olika hjälpmedelsområden fann de att förskrivningen av antalet hjälpmedel skilde sig åt mellan kvin- nor respektive män beroende på vilket hjälpmedelsområdet var. Det var en större andel kvinnor som fick hjälpmedel för medicinsk be- handling, personlig vård och skydd samt förflyttning. () fick i uppdrag att analysera undersökningar av levnadsförhållanden (/SILC) i olika grupper. De fann då att en större andel kvinnor (13,9) än män (9,7) som är eller äldre har stora svårigheter att gå i trappor. Det är också en större andel kvinnor än män som är eller äldre som har synsvårigheter eller är blinda (andel 14,5 respektive 7,4). Fler kvinnor än män drabbas av demens- sjukdom, vilket inte bara beror på att kvinnor lever . Orsakerna till att behöva ortopedtekniska hjälpmedel kan vara många. En orsak är artros vilket efter menopaus är vanligare hos kvinnor än hos män. Mot bakgrund av ovanstående tycks kvinnor ha hälsoproblem som leder till större behov av förflyttningshjälpmedel, kognitiva hjälpmedel, ortoped- tekniska hjälpmedel och synhjälpmedel än vad män har. 11Ibid, s. 71. Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel Utredningen konstaterar att detta korrelerar väl med fördelningen mellan könen i antalet utfärdade färdtjänsttillstånd. Inom hälso- och sjukvården förskrivs hjälpmedel enligt hälso- och sjukvårdslagen, HSL. 2017:43 anges avseende 8 kap. 7 § HSL om landstingens skyldighet att erbjuda hjälpmedel att Med hjälpmedel avses dels hjälpmedel för vård och behandling, dels hjälpmedel för den dagliga livsföringen, vilka fordras för att den en- skilde själv eller med hjälp av någon annan ska kunna tillgodose person- liga behov såsom att klä sig, äta, sköta sin hygien, förflytta sig, kom- municera med omvärlden, fungera i hemmet och i närmiljön, orientera sig, sköta vardagslivets rutiner i hemmet, gå i skolan, samt delta i syssel- sättning och normala fritids- och rekreationsaktiviteter. Utanför be- greppet hjälpmedel för den dagliga livsföringen faller arbetstekniska hjälpmedel, vissa hjälpmedel som kan behövas för att genomgå yrkes- inriktad rehabilitering, särskilda pedagogiska hjälpmedel inom barn- omsorg och skola samt förbrukningsartiklar. Trots detta är huvudregeln att landstingen eller kommunerna inte ansvarar för de hjälpmedel som används för sport- och fritidsakti- viteter. Vidare föreskrivs inte fler än ett hjälpmedel om det inte före- ligger särskilda behov. I praktiken betyder detta att hjälpmedel för fri- tiden eller fler än ett hjälpmedel som tillgodoser samma behov (t.ex. en rullstol för inomhusbruk och en för utomhusbruk) sällan föreskrivs. Skyldigheten att erbjuda hjälpmedel enligt hälso- och sjukvårds- lagen är begränsad till den krets som anges i 8 kap. 1 § HSL. ska erbjuda en god hälso- och sjukvård åt den som är bosatt inom . Detsamma gäller i fråga om den som är kvarskriven enligt 16 § folkbokföringslagen (1991:481) och som stadigvarande vis- tas inom . Möjligheten att få hjälpmedel förskrivet av annat landsting är där- med begränsad, men möjligheten finns via det s.k. riksavtalet. Hem- kan ersätta ett vårdlandsting som förskriver och utlämnar hjälpmedel till personer med funktionsnedsättning. Dock undantas hjälpmedel som kräver installation, som måste anpassas med hänsyn till berörd persons bostadsförhållanden eller vardagliga miljö eller Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel som fordrar avancerad service och underhåll. Dessa kan endast för- skrivas av hemlandstinget. Om en förskrivning ska ske via riksavtalet måste förskrivningen ske i samråd med hemlandstinget i de fall kost- naden för hjälpmedel, inklusive tillbehör, till en utomlänspatient beräk- nas överstiga . Utredningen kan konstatera att det kan bli problematiskt för perso- ner med funktionsnedsättning som vill vistas i ett annat landsting för t.ex. ferie att få behovet av hjälpmedel tillgodosett. Detta eftersom fler än ett hjälpmedel, om det inte föreligger särskilda behov, inte föreskrivs alternativt att det kan vara svårt att få hjälpmedel i ett annat landsting än hemlandstinget. Om man har ett fritidshus eller dubbelt boende innebär detta att man inte kan ha en dubbel uppsätt- ning av de hjälpmedel man behöver utan måste hyra på orten alterna- tivt frakta hjälpmedel fram och tillbaka. Utredningen har i kontakt med Hjälpmedelscentralen i fått information om att det är väldigt olika vad man kan förhyra på vistelseorten. I t.ex. får privatpersoner inte hyra av Hjälpmedelscentralen. Däremot kan man hyra det mesta av Sodexo Hjälpmedelsservice. Verksamheten finns på vissa platser i landet såsom , och , men långtifrån överallt.12 Utredningen har inte för avsikt att föreslå att någon skyldighet för de som erbjuder särskilda persontransporter att lösa hela denna problematik. Detta är dock ett faktum och en problematik som föreligger för resenärerna. Utredningen har därför tagit fram ett förslag om möjligheten att ta med hjälpmedel som till viss del kan avhjälpa problematiken, se vidare avsnitt 11.6 Hjälp- medel ska vara tillåtet i större utsträckning än . 12Telefonintervju med , Hjälpmedelscentralen i . Utvidgad rätt att medföra hjälpmedel 11.4Socialstyrelsens ansvar för hjälpmedel Enligt instruktion13 är den förvalt- ningsmyndighet som är ansvarig för verksamhet som rör hälso- och sjukvård och annan medicinsk verksamhet, tandvård, socialtjänst, stöd och service till vissa funktionshindrade samt frågor om alkohol och missbruksmedel.