sou · H6B382 · 2018-11-30 00:00:00 — Inriktningen av totalför- svaret och utformningen av det civila försvaret 2021–2025 (Ds 2017:66 s. 40–43). Inom det civila försvaret är just länsstyrelserna viktiga aktörer. Som framgår av förordningen (2017:870) om länsstyrelsernas krisberedskap och uppgifter vid höjd beredskap är länsstyrelserna vid höjd beredskap högsta civila totalförsvarsmyndighet inom länet och ska därmed verka för att största möjliga försvarseffekt uppnås. ska bland annat särskilt samordna de civila försvars- åtgärderna samt verka för att länets tillgångar fördelas och utnyttjas så att försvarsansträngningarna främjas. Av 4 § andra stycket 4 i för- ordningen framgår också länsstyrelserna ska upprätta regionala risk- och sårbarhetsanalyser som ska kunna användas som underlag för egna och andra berörda aktörers krisberedskapsåtgärder. Den återupptagna planeringen för totalförsvaret och länsstyrel- sernas roll inom det civila försvaret medför enligt vår bedömning att länsstyrelserna i större omfattning kommer att bedriva arbete som direkt och indirekt berör regionala skyddsvärden. Det kan också framhållas att det finns en etablerad relation mellan länsstyrelserna och kommunerna när det gäller kommunala risk- och sårbarhets- analyser, vilket enligt vår bedömning talar för att länsstyrelserna bör få ansvar för tillsyn över kommunerna (se 2 kap. 1 § lagen [2006:544] om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap och 4 § 4 Myndigheten för samhällsskydd och beredskaps föreskrifter om kommuners risk- och sårbarhetsanalyser [MSBFS 2015:5]). Vi konstaterar också att läns- styrelserna bedriver tillsyn inom ett flertal områden och att de därför får antas ha upparbetat en hög tillsynskompetens i allmänhet. Ovanstående leder oss till bedömningen att tillsynsan- svaret för övriga verksamhetsutövare bör ligga hos länsstyrelserna. Ansvaret bör dock koncentreras till fyra länsstyrelser Frågan är härefter om ansvaret för tillsyn för övriga verksamhets- utövare bör placeras hos samtliga 21 länsstyrelser eller om det finns skäl för att koncentrera tillsynen till ett mindre antal länsstyrelser. Vår kartläggning visar att nästan alla länsstyrelser saknar den kompe- tens som krävs för att genomföra tillsyn enligt säkerhetsskydds- lagstiftningen. har flera av tillsynsmyndigheterna signalerat till utredningen att det råder brist på personal med säkerhetsskydds- kompetens. Att bygga upp tillsynsfunktioner vid samtliga 21 läns- styrelser medför enligt vår mening därmed omotiverat stora kost- nader. Vi ser också att antalet tillsynsobjekt inom ett stort antal län är så få att det kan medföra risk för att säkerhetsskyddskompetensen inte upprätthålls och att kvaliteten i tillsynsarbetet inte blir tillräckligt hög. Vi bedömer därför att tillsynsansvaret för övriga verksamhetsutövare bör koncentreras till ett mindre antal länsstyrelser. Länsstyrelsernas organisation och uppdrag har varit föremål för diskussion i flera utredningar. I slutbetänkandet Statens regionala förvaltning, förslag till angelägen reform (SOU 2012:81) föreslogs att länsstyrelserna skulle bli större och elva till antalet. Bland annat ut- talades att många av dagens länsstyrelser har för liten verksamhets- volym inom ett stort antal områden och att få ärenden motverkar en effektiv och rättssäker prövning (s. 14 och 17). I Försvarsberedningens delrapport (Ds 2017:66) anfördes att samordningen och ledningen av den civila delen av totalförsvaret skulle gynnas av större områden på regional nivå. Försvarsberedningen föreslog därför att de 21 länen skulle bilda ett antal större geografiska civilområden med cirka 3–6 län inom varje område (s. 99). När det gäller det militära försvaret har Försvarsmakten delat in i fyra militärregioner. Varje region har en stab som har till uppgift att leda insatser vid nationella krissituationer och stöd till samhället. Det finns anledning att på nära håll följa utvecklingen när det gäller länsstyrelsernas framtida roll i civila delen av totalförsvaret eftersom det finns en tydlig kopp- ling till säkerhetsskyddet. Försvarsberedningen väntas lämna sin slut- rapport i maj 2019.17 17Betänkandet Myndighetsgemensam indelning – samverkan på regional nivå (SOU 2018:10). sker uppdelning av tillsynsansvar mellan länsstyrel- serna. När det gäller tillsyn över auktoriserade delgivningsföretag har ansvaret fördelats mellan fyra länsstyrelser och när det gäller stift- elser har ansvaret fördelats mellan sju länsstyrelser (se 2 § förord- ningen [2011:155] om auktorisation av delgivningsföretag och 4 a § stiftelseförordning [1995:1280]). Ansvaret för tillsyn av säkerhetsskyddet kommer enligt vår be- dömning innebära att nya funktioner behöver byggas upp och till- sättas vid länsstyrelserna, vilket kommer att ta tid och medföra kost- nader. Vi ser också att det kommer att krävas ett relativt stort antal tillsynsobjekt för att få kontinuitet i verksamheterna och för att upprätthålla hög sak- och tillsynskompetens. Vi föreslår därför att tillsynsansvaret för övriga verksamhetsutövare koncentreras till fyra länsstyrelser, nämligen de i , , och med utgångspunkt i den ansvarsfördelning som gäller för auktoriserade delgivningsföretag. Dock ser vi anledning att ändra ansvarsfördelningen när det gäller . Mot bakgrund av det stora geografiska avståndet till bör det enligt vår mening vara i som får ansvar för till- syn när det gäller övriga verksamhetsutövare i . När det gäller tillsyn över myndigheter som inte särskilt har pekats ut (kategori 2 ovan) kommer det i vissa fall vara fråga om myndigheter som bedriver verksamhet på flera orter. I de fallen är det myndighetens säte som bör vara avgörande för i vilket län myn- digheten ska anses lokaliserad. Eftersom Säkerhetspolisen har sitt säte i behöver det dock anges att i tillsynsansvar inte avser Säkerhetspolisen. Ansvaret för tillsyn över myndigheter som inte har pekats ut särskilt innebär att länsstyrelserna i , , och Norr- bottens län också kommer att bedriva tillsyn över säkerhetsskyddet hos övriga länsstyrelser. Justitiekanslern står inte under tillsyn enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen. Vi har inte funnit anledning att ändra denna ordning. En situation som i något enstaka fall skulle kunna uppstå är att en myndighet, kommun eller ett landsting bedriver säkerhetskänslig verksamhet inom något av de områden där vi har pekat ut en särskild tillsynsmyndighet, t.ex. Transportstyrelsen. Våra förslag går ut på att Transportstyrelsen ska vara tillsynsmyndighet för , , och enskilda verksamhetsutövare inom områdena civil luftfart, vägtrafik, sjöfart och järnväg. En kommun som bedriver säkerhetskänslig verksamhet i form av t.ex. en flygplats skulle enligt våra förslag falla inom någon av de fyra länsstyrelsernas tillsynsområden och inte Transportstyrelsens. Vi bedömer dock att denna och liknande situationer sannolikt blir mycket sällsynta om de ens uppstår. Framför allt torde det vara ovanligt att en flygplats eller annan lokal anläggning är av betydelse för säkerhet i den meningen att bortfall av verksamheten medför skade- konsekvenser på nationell nivå. Många sådana lokala och regionala verksamheter bedrivs dessutom ofta i bolagsform, vilket gör att de som regel faller inom något av de särskilt utpekade tillsynsområdena som vi redogjort för ovan. Vi ser därför inte att det finns skäl för att justera våra förslag utifrån vad som anförts. Aktörer som verkar på flera områden En fråga som kan komma att aktualiseras är hur tillsynsansvaret ska fördelas för enskilda som bedriver verksamhet inom flera utpekade områden. En av våra utgångspunkter för övervägandena om en ny tillsynsstruktur har varit att en och samma verksamhetsutövare inte får bli föremål för tillsyn från fler än en tillsynsmyndighet, vilket fram- för allt bör undvikas eftersom det kan blir kostnadsdrivande samt med- föra risk för oförenliga krav och sanktioner. Frågan bör enligt vår men- ing brytas ner i tre delfrågor, nämligen hur denna typ av konflikt kan För att undvika att fler än en tillsynsmyndighet utövar tillsyn av samma tillsynsobjekt är det centralt att det förs en dialog mellan till- synsmyndigheterna, särskilt inom områden där en sådan konflikt typiskt sett kan förväntas uppstå. Vi tänker oss att konflikter tidigt kan upptäckas, eller till och med undvikas, genom den information som tillsynsmyndigheterna får genom våra förslag om en sanktione- rad anmälningsplikt (avsnitt 8.14) och en skyldighet för tillsynsmyn- digheterna att systematiskt kartlägga och dokumentera tillsynsob- jekt inom sina respektive områden (avsnitt 8.15). Konflikten bör enligt vår mening lösas på så sätt att den ansvariga tillsynsmyndigheten bestäms utifrån inom vilket område som den enskilde bedriver huvud- delen av sin säkerhetskänsliga verksamhet. Förslag: De myndigheter som utövar tillsyn ska benämnas till- synsmyndigheter. Våra förslag om tillsyn går bl.a. ut på att tillsynen på säkerhetsskydds- området får en mer traditionell inriktning, där de myndigheter som bedriver tillsynen ges ett antal nya befogenheter, däribland att be- sluta om åtgärdsförelägganden (se avsnitt 8.11) och sanktioner (se kapitel 9). Vi bedömer därför att samtliga myndigheter som bedriver tillsyn ska benämnas tillsynsmyndigheter. Vår bedömning i denna del innebär att begreppet säkerhetsskyddsstödjande myndighet, som före- kommer i SOU 2015:25, inte bör användas. Bedömning: Inom varje tillsynsmyndighet bör det som utgångs- punkt finnas en självständig funktion där tillsyn enligt säkerhets- skyddslagen utövas. Samtliga myndigheter som föreslås bedriva tillsyn enligt nya säker- hetsskyddslagen kommer att göra det vid sidan av annan verksamhet. Någon renodlad tillsynsmyndighet föreslås alltså inte. Att inordna en funktion för tillsyn i en myndighet som bedriver annan verksamhet kan, men behöver inte, vara problematiskt. Stats- kontoret har som ett exempel tagit upp risken för att tillsynsarbetet i sådana situationer prioriteras ned till förmån för andra verksam- hetsområden.18 Statskontoret har också pekat på andra risker med en 18Statskontorets rapport till om tillsynen s. 13. sådan ordning, däribland att tillsynen inte ges någon tydlig särställ- ning gentemot övriga åtaganden och att resursfördelningen till till- synen inte är tillräckligt transparent.19 Med en renodlad tillsynsmyndighet har riksdag och regering för- utsättningar att fullt ut styra tillsynens resurser via anslag till myndig- heten (se prop. 2012/13:20 s. 94). Det innebär dock inte att riksdag och regering saknar förutsättningar för att säkra tillsynsfunktionerna deras resurser och oberoende när tillsyn bedrivs vid sidan av andra verksamheter i en myndighet. Av stor betydelse är den organisations- styrning som bland annat består i att inrätta, dimensionera och utforma statliga myndigheter. Man kan t.ex. skapa nya självständiga enheter, vilket har en tydlig signalverkan som markering av regeringens hand- lingsvilja och innebär att resurser kanaliseras mot priori- terade uppgifter (jfr SOU 2008:118 s. 64 och 65). För att säkerställa tillsynens oberoende i förhållande till myndig- hetens övriga verksamhet kan det vara lämpligt att den bedrivs inom en självständig funktion. En sådan organisation har valts vid norska Nasjonal sikkerhetsmyndighet där det finns en särskild kontrollavdel- ning som utövar tillsyn vid sidan av myndighetens övriga verksam- het. När tillsynen bedrivs i en självständig funktion blir det enligt vår mening tydligare i vilken roll som myndigheten uppträder i för- hållande till utomstående. Om det redan finns en funktion för tillsyn inom myndigheten bör den enligt vår mening även kunna inrymma tillsyn över säkerhetsskyddet. Att tillsyn utövas inom en självständig funktion bör dock inte hindra att en och samma person kan arbeta både i och utanför tillsynsfunktionen. Tvärtom kan det vara ett resurs- effektivt sätt att bedriva tillsynsverksamhet. Det centrala är alltså vilken funktion i myndigheten som utövar tillsyn. En annan aspekt på tillsynsfunktionens självständighet är tillgången till resurser. Just brist på resurser är något som tillsynsmyndigheterna återkommit till i vår kartläggning som förklaring till varför tillsyn har bedrivits i begränsad omfattning. Vi ser det som centralt för ett fungerande tillsynssystem att man genom en väl övervägd resursför- delning upprätthåller kontinuitet i tillsynsverksamheten. Utan kon- tinuitet kan systemets legitimitet och effektivitet ifrågasättas som det uppstår en risk för att kompetens inte kan upprätthållas. Samordnad tillsyn över socialtjänst och hälso- och sjukvård (2012:11) s. 79. återkommer till frågan om tillsynsmyndigheternas resurser i konse- kvensanalysen. Att tillsyn bedrivs vid sidan av annan verksamhet inom en och samma myndighet kan innebära att tillsynsmyndigheter dels kommer att kontrollera säkerhetsskyddet hos leverantörer och andra som de slutit säkerhetsskyddsavtal med, dels att de inom ramen för tillsyns- ansvaret kan komma att utöva tillsyn över samma verksamhetsut- övare. Ett exempel på detta är som enligt våra förslag i avsnitt 8.7.3 kommer att få ansvar för tillsyn över enskilda verksamhetsutövare inom området försvarsmateriel, som i egenskap av beställare sluter ett mycket stort antal säkerhetsskyddsavtal med leverantörer. Detta exempel under- stryker vikten av att tillsynsfunktionen kan agera självständigt. Förslag: Om det finns särskilda skäl har Säkerhetspolisen och För- svarsmakten möjlighet att ta över tillsynsansvaret över tillsyns- objekt som tillhör en annan tillsynsmyndighets ansvarsområde. När det inte längre finns skäl för övertagandet ska tillsynsansvaret återgå till tillsynsmyndigheten. Regleringen i nya säkerhetsskyddsförordningen I avsnitt 8.2.1 har vi redogjort för hur tillsynsansvaret är fördelat mellan tillsynsmyndigheterna enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen. Där framgår att Säkerhetspolisen och Försvarsmakten har ansvar för tillsyn över alla myndigheter medan , , och länsstyrelserna har ansvar för tillsyn över enskilda verksamhetsutövare enligt vad som närmare anges i 7 kap. 1 § nya säkerhetsskyddsförordningen. I av- snitt 8.7.3 har vi föreslagit en ny fördelning av tillsynsansvaret som i huvudsak går ut på att Säkerhetspolisen och Försvarsmakten får ansvar för tillsyn över de allra mest skyddsvärda myndigheterna, som tillsynen över resterande verksamhetsutövare enligt nya säkerhetsskyddsförordningen fördelas mellan elva andra till- synsmyndigheter. Enligt 7 kap. 2 § första stycket nya säkerhetsskyddsförordningen får Säkerhetspolisen och Försvarsmakten utöva tillsyn även inom de områden där , , och länsstyrelserna har ansvar för tillsyn. Säkerhets- polisen och Försvarsmakten får också, enligt bestämmelsen i para- grafens andra stycke, utöva tillsyn över leverantörer som har uppdrag för flera verksamhetsutövare om leverantörens samlade uppdrag är av stor betydelse för säkerhet. Det framgår inte att Säker- hetspolisen och Försvarsmakten skulle ta över ansvaret för tillsyn när de utnyttjar de möjligheter som ges i 7 kap. 2 § första stycket nya säkerhetsskyddsförordningen. En fråga som har aktualiserats under vårt arbete är om inte Säker- hetspolisen och Försvarsmakten bör ha möjligheten att ta över an- svaret för tillsyn över ett visst tillsynsobjekt. Det finns flera skäl för att införa en sådan möjlighet. När vi nu föreslår att tillsynsmyndig- heterna ska få bl.a. undersökningsbefogenheter, möjligheter att med- dela förelägganden med vite och meddela sanktioner så bör det inte råda något tvivel om vilken myndighet som är ansvarig för tillsyn av en viss verksamhetsutövare. Vi ser att 7 kap. 2 § första stycket nya säkerhetsskyddsförordningen, i dess nuvarande lydelse, skulle kunna medföra att fler än en myndighet ikläder sig rollen som tillsynsmyn- dighet i förhållande till samma verksamhetsutövare. Ett annat skäl som talar för möjligheten att ta över ansvaret för tillsyn är att det kan försvåra det praktiska tillsynsarbetet med fler än en tillsynsmyn- dighet, särskilt i ett allvarligt läge. Vi bedömer också att övertagande är att föredra framför ett gemensamt tillsynsansvar när det gäller att upprätthålla tydliga ansvarsförhållanden. Några direkta nackdelar med att införa en möjlighet att överta tillsynsansvar har vi inte iden- tifierat. Mot bakgrund av ovanstående bedömer vi att det finns skäl för att föreslå att 7 kap. 2 § nya säkerhetsskyddsförordningen ändras på så sätt att Säkerhetspolisen och Försvarsmakten får ta över an- svaret för tillsyn. Innan vi går in på frågan om när tillsynsansvaret bör kunna tas över så finns det anledning att understryka att förslagen i detta avsnitt inte på något sätt förskjuter ansvaret från de föreslagna till- synsmyndigheterna till Säkerhetspolisen och Försvarsmakten. An- svaret för att fullt ut bedriva tillsyn i enlighet med vad som följer av författning ändras alltså inte. För att understryka denna viktiga utgångspunkt föreslår vi att det bara är Säkerhetspolisen och För- svarsmakten som ska kunna fatta beslut om att ta över ansvaret för tillsyn över ett visst tillsynsobjekt. Det hindrar dock inte att ini- tiativet kommer från en annan tillsynsmyndighet. Syftet med möjligheten att ta över ansvaret för tillsyn är inte att Säkerhetspolisen eller Försvarsmakten ska kunna förändra den till- synsstruktur som vi föreslagit i avsnitt 8.7.3. I stället är syftet att det ska vara möjligt att i vissa särskilda situationer, och för ett visst tillsynsobjekt, göra avsteg från denna struktur när det finns skäl för det. Vi anser därför att ansvaret för tillsyn ska kunna tas över när det finns särskilda skäl. Vad som utgör särskilda skäl i varje given situ- ation är naturligtvis svårt att uttömmande svara på. Ett exempel kan vara när det på grund av förändrade omständigheter är nödvändigt för att snabbt kunna agera och se till att åtgärder vidtas. Ett annat exempel kan vara att skyddsvärdet i en viss verksamhet har blivit betydligt högre och når en sådan nivå att tillsynsobjektet tillhör de allra mest skyddsvärda verksamheterna utan att det står under Säker- hetspolisens eller Försvarsmaktens tillsynsansvar. Ett tredje exem- pel kan vara att det inom ramen för ett samrådsförfarande inför t.ex. en utkontraktering eller överlåtelse av säkerhetskänslig verksamhet –se våra förslag i avsnitt 6.8 och 7.10 – uppmärksammas att ärendet inrymmer särskilt känsliga uppgifter. I ett sådant fall anser vi att det bör vara möjligt för Säkerhetspolisen eller Försvarsmakten att ta över tillsynsansvaret för den aktuella verksamhetsutövaren, och där- med även överta ansvaret för det pågående samrådet. När, alternativt om, förhållandena är sådana att de kvalificeras som särskilda skäl bör ansvaret för tillsyn återgå till den myndighet som har ansvar enligt nya säkerhetsskyddsförordningen. Det bör enligt vår mening ankomma på den myndighet som beslutar om övertagande att informera såväl den ordinarie tillsynsmyndig- heten som tillsynsobjektet. 8.8Tillsynens syfte och innehåll Förslag: Den myndighet som regeringen bestämmer ska utöva tillsyn över säkerhetsskyddet hos myndigheter och andra som säkerhetsskyddslagen gäller för. Den myndighet som regeringen bestämmer får utöva tillsyn hos utomstående aktörer som har in- gått säkerhetsskyddsavtal och utomstående verksamhetsutövare som aktören har anlitat inom ramen för säkerhetsskyddsavtalet. ska utöva tillsyn över att säkerhets- skyddslagen och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen följs. Liksom tidigare bör fördelningen av tillsynsansvaret framgå av förord- ning. Dock behövs det även i fortsättningen en bestämmelse i säker- hetsskyddslagen som klargör vem som ska eller får underkastas till- syn. Det bör av en sådan bestämmelse först och främst framgå att den myndighet som regeringen bestämmer ska utöva tillsyn över säkerhetsskyddet hos myndigheter och andra som lagen gäller för. I likhet med vad som gäller enligt 5 kap. 4 § nya säkerhetsskydds- lagen bör tillsynen inte bara avse verksamhetsutövare som omfattas av säkerhetsskyddslagen utan också parter som har träffat säkerhets- skyddsavtal med verksamhetsutövare. Enligt våra förslag i kapitel 5 kommer säkerhetsskyddsavtal inte bara att ingås med leverantörer utan även med andra slags motparter inom ramen för t.ex. samarbe- ten. Enligt vår bedömning är det lämpligt att tillsynen även framgent ska kunna omfatta verksamhetsutövarens motpart i säkerhetsskydds- avtalet och att detta bör gälla oavsett om det är en leverantör eller någon annan sorts motpart. Vidare bör tillsyn även i fortsättningen få utövas över verksamhets- utövare som den utomstående parten har anlitat inom ramen för säkerhetsskyddsavtalet. Denna möjlighet framgår bara av förordning, nämligen 7 kap. 1 § andra stycket nya säkerhetsskydds- förordningen. Eftersom det handlar om en befogenhet gentemot enskilda bör även möjligheten att utöva tillsyn i dessa fall framgå av säkerhetsskyddslagen. Enligt den nämnda bestämmelsen är denna tillsyn begränsad till enskilda verksamhetsutövare. någon sådan begränsning motiverad och föreslår därför att den be- gränsningen tas bort. Ovanstående innebär att det är säkerhetsskyddsavtalet som allt- jämt sätter ramarna för hur långt tillsynsansvaret sträcker sig. Verksam- hetsutövare kan i och för sig inleda samarbeten som innebär exponering av säkerhetsskyddsklassificerade uppgifter som är begränsat hemliga, eller av säkerhetskänslig verksamhet i övrigt som är av motsvarande betydelse för säkerhet, utan att det medför en skyldighet att ingå säkerhetsskyddsavtal. ger säkerhetsskyddsavtalet ut- tryck för en redan etablerad nivå från vilken det har ansetts nöd- vändigt att vidta särskilda åtgärder för att skydda det skyddsvärda. Vi menar att det är rimligt att använda denna nivå även när det gäller att bestämma hur långt tillsynen ska sträcka sig. En följd av att tillsynen kan omfatta andra än det ursprungliga till- synsobjektet är att en och samma aktör kan bli föremål för tillsyn både som motpart i ett säkerhetsskyddsavtal och som verksamhetsutövare. Tillsynen bör då enligt vår mening bedrivas så att verksamhetsutöv- aren utsätts för minsta möjliga olägenhet. Det kan inte uteslutas att det vid något enstaka tillfälle blir fråga om att verksamhetsutövaren är föremål för tillsyn från två olika myndigheter. finns det dock mekanismer som förebygger att så sker, t.ex. skyldigheten att anmäla avsikten att ingå säkerhetsskyddsavtal till tillsynsmyndig- heten samt skyldigheten att anmäla ingångna säkerhetsskyddsavtal till Säkerhetspolisen. Vårt förslag i avsnitt 8.15 om att tillsynsmyndig- heterna systematiskt ska kartlägga och dokumentera tillsynsobjekt torde också minska risken för att två tillsynsmyndigheter bedriver tillsyn över samma verksamhet. Om en sådan situation uppstår får tillsynsmyndigheterna använda sitt omdöme och lösa frågan i dialog. Enligt vår mening är det väsentligt att det för såväl tillsynsmyndig- heter som tillsynsobjekt står klart vad som avses med tillsyn och hur begreppet förhåller sig till närliggande begrepp som till exempel rådgivning och vägledning. Det är vidare av stor vikt att det inte råder något tvivel om i vilka roller som tillsynsmyndigheterna upp- träder. Som påtalats i våra direktiv medför införandet av sanktioner att tillsynens karaktär kommer att behöva förändras och inriktas mot tillsyn i mer traditionell mening. Detsamma gäller om man, som viföreslår längre fram i det här kapitlet, ger tillsynsmyndigheterna nya tillsynsbefogenheter av annat slag. I 5 kap. 4 § nya säkerhetsskyddslagen anges att den myndighet som regeringen bestämmer ska utöva tillsyn över säkerhetsskyddet hos myndigheter och andra som lagen gäller för. Vidare anges det att den myndighet som regeringen bestämmer får utöva tillsyn hos leve- rantörer som har ingått säkerhetsskyddsavtal. En traditionellt inriktad tillsyn tar sikte på att tillsynsobjekten lever upp till de krav som följer av det relevanta regelverket. Så är till- synsuppgiften definierad i exempelvis NIS-lagen.