sou · H6B342 · 2018-06-11 00:00:00 — Av andra stycket följer att institutets inlåning enligt första stycket först ska divideras med den genomsnittliga inlåningen för samtliga berörda institut enligt första stycket. Den kvot som följer av denna beräkning ska sedan multipliceras med schablonbeloppet . Detta belopp ska därefter multipliceras med ett annat tal, se 16 §. Av 17 § framgår dock vissa minimirespektive maximibelopp för sanktionsavgifter. En sanktionsavgift måste således hålla sig inom dessa gränser, även om fördelningen enligt förevarande paragraf skulle tala för ett högre eller lägre belopp. Övervägandena finns i avsnitt 12.5. Paragrafen är ny. Enligt paragrafen ska det sammanlagda belopp som en sanktionsavgift bestäms till beräknas enligt följande. Antalet berörda personer enligt 14 §, efter avrundning, ska multipliceras med det belopp som framgår av 15 § andra stycket. Av 17 § framgår dock vissa minimirespektive maximibelopp för sanktionsavgifter. En sanktionsavgift måste således hålla sig inom dessa gränser, även om beräkningen enligt förevarande paragraf skulle innebära ett högre eller lägre belopp. Övervägandena finns i avsnitt 12.5. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om minimirespek- tive maximibelopp för sanktionsavgifter enligt 12 §. Dessa gränser gäller oavsett beräkningen enligt 14, 15 eller 16 §. Övervägandena finns i avsnitt 12.5. Paragrafen, som är ny, gäller verkställighet av sanktionsavgifter. Övervägandena finns i avsnitt 12.5. Paragrafen innehåller bemyndiganden till regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer avseende föreskrifter som berör bestämmelserna i förevarande kapitel. Genom första punkten ges regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer rätt att precisera vilka åtgärder som ett bankaktiebolag eller ett utländskt kreditinstitut ska vidta för att tillhandahålla de tjänster som avses i 1 § första stycket och 3 § första stycket i en tillräcklig utsträckning. Sådana föreskrifter kan t.ex. innefatta ett krav på att allmänheten ska ha tillgång till uttagsmöjligheter inom ett visst geografiskt avstånd från respektive folkbokföringsadress eller avse under vilka tider (t.ex. dagar och klockslag) som en plats för kontantuttag åtminstone ska vara tillgänglig för allmänheten (öppettider). Det kan också röra sig om reglering av priser på kontanttjänster eller vilka villkor som ska gälla för hantering av dagskassor. Bemyndigandet i andra punkten innebär att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela föreskrifter om vilka uppgifter som tillhandahållare av betaltjänster ska lämna till eller enligt 7 §. Bemyndigandet i tredje punkten avser beräkningen av antalet berörda personer enligt 14 §. Detta bemyndigande har ett samband med bemyndigandet i första punkten såtillvida att bl.a. avståndsberäkning från befolkningens respektive folkbokföringsadresser aktualiseras i båda dessa fall. Övervägandena finns i avsnitten 11.6, 11.6.4 och 11.7. Paragrafen gäller tillsynsansvaret enligt förevarande lag. I första stycket har ett tillägg föreslagits. Tillägget avser för det första en upplysningsbestämmelse om att i stället för ansvarar för regelefterlevnaden enligt bestämmelserna om tillgång till kontanttjänster. Vidare erinras om att i vissa fall ska underrätta . Slutligen erinras om att ansvarar för att ingripa genom förelägganden och beslut om sanktionsavgifter i förhållande till bestämmelserna om tillgång till kontanttjänster, även om det i första hand är som ansvarar för att kontrollera regelefterlevnaden. Bestämmelser om Post- och befogenheter att begära uppgifter finns i 7 §. Övervägandena finns i avsnitten 12.2–12.4. Paragrafen gäller möjligheterna att överklaga beslut enligt förevarande lag. I andra stycket har ett tillägg gjorts av innebörden att även Post- och beslut om föreläggande enligt 4 b kap. 7 § tredje stycket får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Tillägget har föranletts av att myndigheten ges en sådan befogenhet. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kammarrätten (se tredje stycket). Av tillägget i fjärde stycket följer att får besluta att ett föreläggande enligt 4 b kap. 7 § tredje stycket ska gälla . Övervägandena finns i avsnitt 11.7. Punkten 1 innebär att bestämmelserna om lagens tillämpningsområde i 1 kap. 6 b § och om uppgiftsskyldighet i 4 b kap. 7 § första och andra styckena träder i kraft och att lagändringarna i övrigt träder i kraft . Av punkten 2 framgår att sanktionsavgifter enligt 4 b kap. 12 § får beslutas endast i fråga om överträdelser som har skett efter ikraftträdandet. Övervägandena finns i kapitel 16. Särskilt yttrande av , sticker ut på flera sätt i en internationell jämförelse när det gäller kontanthanteringen. För det första är kontantbetalningarnas andel av alla betalningar särskilt låg här. Trenden mot minskad kontantanvändning går också mycket fort i . För det andra är tätheten av uttagsautomater här bland de lägsta i och tätheten fortsätter att minska snabbt. För det tredje erbjuder bankerna en särskilt låg grad av kontantservice på sina kontor här. Och för det fjärde är ett av de länder som har minst offentlig inblandning i kontantkedjan och där privata kapitalintressen spelar störst roll. har också den mest tillbakadragna rollen i kontanthanteringen bland jämförbara centralbanker. Visserligen bevakar den och följer utvecklingen för kontanterna i samhället. Däremot finns det ingen myndighet som har ett tydligt utpekat ansvar för en fungerande kontanthantering i . Med kontanthantering avses här distribution av kontanter i form av att driva depåverksamhet, uppräkningsverksamhet och att transportera kontanter i samhället. Detta är tjänster som tillhandahålls av privata företag. ägs av de svenska storbankerna som alla är vinstdrivande aktiebolag. Den största ägarbanken – Nordea – är också på väg att flytta huvudkontoret till , vilket torde minska intresset för att ta samhällsansvar i . Det finns inte heller något tydligt kommersiellt intresse för att utnyttja de stordriftsfördelar och samordningseffekter som finns i depåverksamheten och det finns inga drivkrafter att bibehålla en större kapacitet än vad som är privatekonomiskt lönsamt. För en marknad som står inför en trendmässig minskning till följd av minskad kontantanvändning, innebär beroendet av två privata bolag som har monopol eller en tydligt marknadsdominerande position inom respektive del av kontanthanteringens grossistled () och detaljhandelsled () betydande risker. Företrädare för har för övrigt framhållit Bankomat AB:s monopolmakt över prissättning av in- och utlämning av kontanter i depåer som ett potentiellt problem. Det finns starka samhällsekonomiska argument för ett statligt monopol inom depåverksamheten, som är ett s.k. naturligt monopol med stordriftsfördelar och fallande marginalkostnader. Ett sådant monopol skulle innebära att andra än rent kommersiella hänsyn tas i hur depåerna placeras i landet. Även i jämförelse de nordiska länderna, som alla har decentraliserade system för kontanthanteringen och strävar efter effektivitet i kontanthanteringen, har en särställning. Den privata depåägaren har i den svenska modellen full frihet i prissättningen gentemot övriga aktörer för att hämta och lämna ut kontanter och var man lokaliserar sina depåer. har övriga aktörer inom kontanthanteringen inte möjlighet att som exempelvis i hämta och lämna kontanter direkt hos respektive centralbank som ett alternativ till de privata depåerna. I finns fem centralbanksdepåer för ut- och inlämning av kontanter jämfört med enda, vilket underlättar för andra aktörer genom kortare transportavstånd. hade regionala kontor i nästan varje län där man förvarade, lämnade ut och tog emot sedlar och mynt. Vid de dåvarande 23 regionala kontoren genomförde också äkthetskontroll, sortering och makulering av mottagna sedlar. När behov uppstod kunde banker vända sig till det lokala riksbankskontoret för att kostnadsfritt hämta ut eller lämna in sedlar och mynt. Historien kan man inte vrida tillbaka, heter det i en känd sång. Men att ge ett större ansvar för kontanthanteringen genom att återupprätta egna regionala depåer och kontor är i takt med tiden i och med ambitionen att minska den centralisering till som pågått i de statliga institutionerna nu . Det skulle kräva investeringar i ny infrastruktur, utrustning och personal. Men det skulle också gå att i stor utsträckning utnyttja den befintliga privata infrastrukturen genom att köper denna infrastruktur. bör också ges ett tydligt samordningsansvar för alla de statliga aktörer som spelar en roll för kontanthanteringen. bör också sträva efter att minska storbankernas makt över marknaden och eftersträva ett samarbete med sparbanker och andra lokalt förankrade aktörer. Det finns ett egenvärde med en sådan decentralisering av i och med en starkare folklig förankring. När några presentationer av de nya sedlarna förlades utanför var det ett bra exempel på hur lokala förankring kunde stärkas. Jag önskar att kommittén inför sitt slutbetänkande utreder ett förslag enligt ovan. , N., J. och B. Segendorf (2018), När slutar svenska handlare att acceptera kontanter? BIS (2017), Statistics on payment, clearing and settlement systems in the CPMI countries. Figures for 2016. (2017), Den danske kontantforsyning. Tillgänglig på följande webbplats: /da/sedlerogmoenter/Documents/Den %20danske%20kontantforsyning.pdf Ds 2017:66, Motståndskraft. Inriktningen av totalförsvaret och utform- ningen av det civila försvaret 2021–2025. ECB (2017), Estimation of euro currency in circulation outside the euro area. ETS/2017/091. Esselink, H. och L. (2017), “The use of cash by households in the euro area”. Occasional Paper Series nr. 201, november. Fi 2015:2 (2016), Tillgång till betalkonto med grundläggande funktioner. Delrapport 2 års betaltjänstutredning (Fi 2015:2). (2018), Swish statistik 2012–2017. Tillgänglig på följande webbplats: /content/uploads/2017/06/Swish-statistik- 2012-2017.pdf Guibourg, G. och B. Segendorf (2007), ”A note on the priceand cost structure of retail payment services in the Swedish banking sector 2002”, , volym 31, s. 2817– 2827. Länsstyrelserna (2015), Hur betaltjänstproblematiken påverkar jämställdhet. Länsstyrelserna (2016), Bevakning av grundläggande betaltjänster 2016. Länsstyrelserna (2017), Bevakning av grundläggande betaltjänster 2017. PTS (2012), Ett nytt sätt att arbeta – Regionalisering av insatser inom grundläggande betaltjänster. PTS (2017a), Återrapportering av PTS regeringsuppdrag inom grundläggande betaltjänster. Promemoria, dnr: 17-201. PTS (2017b), Grundläggande betaltjänster i en digitaliserad framtid. RBR (2017), to 2022. (2006), årsredovisning 2005. (2010), Uppföljning av den nya depåstrukturen för kontanthantering. dnr: 2010-258-ADM. (2015), Yttrande över betänkande Svensk kontanthantering (SOU 2014:61). dnr: 2014-689-STA. (2017), e-kronaprojekt. (2018), Svenska folkets betalningsvanor 2018. Tillgänglig på följande webbplats: /sv/statistik/betalningar-sedlar-och- mynt/betalningsstatistik/ (2016), Cash payments more popular in than in other countries. Research Brief 1st edition – February 2016. Schmiedel, H., G. Kostova, och W. Ruttenberg (2012), “The Social and Private Costs of ”. ECB Occasional Paper Series nr. 137, september. Segendorf, B. och T. (2012), ”Kontanter eller kort. vibetala?”. Penning- och valutapolitik, 2012:3, s. 88–103. Segendorf, B. och A-L. (2015), ”Den svenska betalningsmarknaden i förvandling”. Penning- och valutapolitik, 2015:3, s. 47–66. Förslag till ny riksbankslag och ändrat huvudmannaskap för : slutbetänkande. Samhällets behov av betaltjänster. För landsbygder – en sammanhållen politik för arbete, hållbar tillväxt och välfärd. (2018), ”Bankomatdöden sprider sig: ’Bekymmersamt’”. (2016), En studie om digitalt utanförskap. Tillgänglig på följande webbplats: /globalassets/sveriges-stadsnat/fakta-och- statistik/rapporter/studie-om-digitalt-utanforskap-2016.pdf Viscovi, D., T. och U. (2017), ”Var femte äldre står utan digital teknik”. Äldre i centrum nr 31. s. 54–58. Översyn av det penningpolitiska ramverket och riksbankslagen En parlamentariskt sammansatt kommitté ges i uppdrag att göra en översyn av det penningpolitiska ramverket och lagen (1988:1385) om riksbank. Uppdraget utgår från de ställningstaganden som görs i betänkandet (bet. 2015/16:FiU41) Utvärdering av penningpolitik 2010–2015. Kommittén ska bl.a. analysera och bedöma samt föreslå de författningsändringar som den anser nödvändiga inom följande områden: •penningpolitikens mål och medel, •Riksbankens ansvar för finansiell stabilitet, •Riksbankens institutionella oberoende, •Riksbankens roll i internationella sammanhang, •den demokratiska granskningen av och penningpolitiken, •Riksbankens ansvar för kontanthanteringen, kontantförsörjningen och beredskapen i betalningssystemet. Utgångspunkten är att målet om prisstabilitet fortfarande ska vara centralt och att ska åtnjuta en hög grad av oberoende. Kommittén ska bedöma om de förslag och författningsändringar som föreslås är förenliga med vad som följer av medlemskap i unionen med beaktande av att inte har euron som valuta. Förslag som innebär grundlagsändringar ska redovisas i delbetänkande . Uppdraget i övrigt ska redovisas . Uppdraget att se över penningpolitikens mål och medel Efter den ekonomiska krisen genomförde en rad viktiga institutionella förändringar inom såväl finans som penningpolitiken. För att förbättra förutsättningarna för en långsiktigt hållbar ekonomisk politik infördes gradvis ett nytt ekonomiskpolitiskt ramverk. Finanspolitiken skulle styras med utgångspunkt från några centrala budgetpolitiska mål. Penningpolitiken delegerades till en oberoende centralbank med det lagfästa målet att upprätthålla ett fast penningvärde (1 kap. 2 § lagen [1988:1385] om riksbank; riksbankslagen). I förarbetena till lagen angavs att något underordnat mål till prisstabilitetsmålet inte behövde föras in i lagen. Såsom en myndighet under bör därutöver, utan att åsidosätta prisstabilitetsmålet, stödja målen för den allmänna ekonomiska politiken i syfte att uppnå hållbar tillväxt och hög sysselsättning (prop. 1997/98:40 s. 51–54). bedriver den operativa penningpolitiken med utgångspunkt från ett inflationsmål. Målet är definierat av som att den årliga förändringen av konsumentprisindex (KPI) ska vara . stödjer den allmänna ekonomiska politiken genom att, förutom att stabilisera inflationen runt inflationsmålet, sträva efter att stabilisera produktion och sysselsättning runt långsiktigt hållbara utvecklingsbanor. bedriver därmed en s.k. flexibel inflationsmålspolitik. Den globala finanskrisen –2009 och dess efterverkningar har visat att störningar på de finansiella marknaderna kan få konsekvenser för ekonomin och arbetsmarknaden på både kort och lång sikt liksom för inflationsförväntningarna. Under och efter finanskrisen ställdes inför problem som inte förutsågs när den nuvarande lagstiftningen utformades. Inflationen har legat lägre än målet. För att nå inflationsmålet har , i likhet med flera andra centralbanker, sänkt styrräntan till minusnivå och köpt statsobligationer, vilket gjort penningpolitiken mer expansiv. har även uttalat att den kan komma att intervenera på valutamarknaden om inflationen inte når inflationsmålet. Finanskrisen och den efterföljande ekonomiska avmattningen i stora delar av världen har med andra ord ställt nya krav på penningpolitiken. Det är riksbankslagen senast reformerades. De penningpolitiska utmaningar som måste hantera skiljer sig från de hade när nuvarande lagstiftning utformades. Kommittén ska därför överväga hur tydlig och konkret riksbankslagen bör vara när det gäller målet för penningpolitiken. Kommittén ska särskilt överväga •om inflationsmålet, dess nivå och målvariabel bör fastställas i lag, •i vilken utsträckning hänsyn ska tas till den realekonomiska utvecklingen, •hur det föreslagna målet kan underlätta för penningpolitiken att stabilisera både inflationen och den realekonomiska utvecklingen i olika faser i konjunkturen, •vilka befogenheter bör ha till sitt förfogande och hur de bör användas för att uppnå det föreslagna målet, •om valutainterventioner kan vara penningpolitiskt motiverade och om det finns anledning att i riksbankslagen och i lagen (1998:1404) om valutapolitik, förtydliga ansvarsfördelningen i valutapolitiken, och •om bör ta hänsyn till de konsekvenser som konventionella och okonventionella penningpolitiska åtgärder kan få för t.ex. inkomstfördelningen i ekonomin, de finansiella marknaderna, tillgångspriserna, statsskuldsförvaltningen, balansräkning och de offentliga finanserna. Kommittén ska utarbeta de författningsförslag som den bedömer vara nödvändiga med anledning av de överväganden som gjorts. Uppdraget att förtydliga ansvar för finansiell stabilitet ska, utöver att upprätthålla ett fast penningvärde, främja ett säkert och effektivt betalningsväsende (8 kap. 13 § regeringsformen och 1 kap. 2 § andra stycket riksbankslagen). Om det finns synnerliga skäl, får i likviditetsstödjande syfte på särskilda villkor bevilja kredit eller lämna garanti till sådana bankinstitut och svenska företag som står under tillsyn av (6 kap. 8 § riksbankslagen). har dessutom ansvar för kontantförsörjningen och för att tillhandahålla ett centralt betalningssystem (5 kap. 3 § och 6 kap. 7 §). Genom detta system kan tillföra likviditet till det finansiella systemet som helhet. Det finns dock inte i riksbankslagen eller i dess förarbeten en exakt beskrivning av hur uppgifter på detta område ska ses i förhållande till arbetet för finansiell stabilitet i stort. Finansiell stabilitet var inte föremål för diskussion och analys när den nuvarande riksbankslagen togs fram på samma sätt som . Finansmarknaderna har förändrats och nya nationella och internationella regelverk och instrument har tillkommit. I har huvudansvaret för den s.k. makrotillsynen. har utsetts till resolutionsmyndighet i och med att har införlivats med svensk lagstiftning. Utan att ändra dessa förutsättningar är det angeläget att kommittén förtydligar ansvar inom det finansiella stabilitetsområdet. Kommittén ska särskilt överväga •om möjligheter att ge krediter till enskilda finansiella företag bör utvidgas och om eventuella förluster som dessa krediter ger upphov till ska garanteras av staten, •hur det nya krishanteringsramverket påverkar möjligheter att ge krediter till enskilda finansiella företag, •hur likviditetsstöd till enskilda finansiella företag ska samordnas mellan och så att uppdrag som resolutionsmyndighet kan utföras på ett ändamålsenligt sätt, och •om möjligheter att ge likviditetsstöd, vilket endast får ske i penningpolitiskt syfte, bör förtydligas. Kommittén ska utarbeta de författningsförslag som den bedömer vara nödvändiga med anledning av de överväganden som gjorts. Uppdraget att se över institutionella oberoende har ett grundlagsfäst oberoende i fråga om penningpolitiken (9 kap. 13 § regeringsformen). I bestämmelsen anges uttryckligen att ingen myndighet får bestämma hur ska besluta i frågor som rör penningpolitik. Besluten i tas av en direktion bestående av sex medlemmar som enligt 3 kap. 2 § riksbankslagen inte får söka eller ta emot instruktioner i penningpolitiska frågor. Europeiska kommissionen har framfört kritik till med anledning av utformningen av 3 kap. 2 § riksbankslagen. Kommissionen anser att det uttryckligen ska framgå i riksbankslagen att instruktionsförbudet gäller alla uppgifter som följer av att ingår i Europeiska centralbankssystemet (ECBS). nuvarande regler för hur vinsten ska disponeras är fastställda av riksbanksfullmäktige och godkända av , men de är inte lagfästa. lämnar fullmäktige förslag om vinstdisposition till som fastställer den enligt 10 kap. 4 § riksbankslagen. Denna ordning har också kritiserats av kommissionen för att vara oförenlig med krav på en nationell centralbanks oberoende. Enligt kommissionen innebär kravet att det är en centralbanks beslutande organ som ska fastställa balans och resultaträkning samt besluta om vinstdisposition. Dessutom har kommissionen framfört kritik på kravet i 6 kap. 3 § riksbankslagen att inför alla penningpolitiska beslut ska informera regeringen. Med anledning av kommissionens synpunkter ska kommittén därför •bedöma om kommissionens kritik som berör oberoende i utförandet av samtliga ECBS-relaterade uppgifter ställer krav på förtydligande i lagtexten, •överväga en ordning där fullmäktige ska fastställa balans och resultaträkningen samt besluta om vinstdispositionen, •överväga om fortsättningsvis ska fatta beslut om ansvarsfrihet för direktionen och fullmäktige (9 kap. 13 § regeringsformen) givet att fastställandet av balans och resultaträkningen ska tas av fullmäktige, och •överväga en ordning där regeringen hålls informerad om viktiga penningpolitiska beslut utan att det inskränker oberoende. Kommittén ska utarbeta de författningsförslag som den bedömer vara nödvändiga med anledning av de överväganden som gjorts. Uppdraget att se över organisation leds av en direktion med sex heltidsanställda ledamöter som också fattar de penningpolitiska besluten. Fullmäktige har en kontrollerande funktion med uppgift att utse medlemmarna i direktionen, besluta om arbetsordning och löpande följa upp verksamhet och hur direktionsledamöterna sköter den. direktion är vad som brukar kallas en individualistisk kommitté, där var och en av ledamöterna står för sin egen uppfattning och kommunicerar den utåt. Räntebesluten fattas på penningpolitiska möten genom omröstning. Riksbankschefen är ordförande i direktionen och har utslagsröst. Varje enskild ledamot i direktionen har möjlighet att reservera sig mot ett räntebeslut och de prognoser som majoriteten ställer sig bakom. En internationell utblick ger vid handen att det finns flera olika sätt att organisera en centralbank och dess ledning. Som en del av översynen av riksbankslagen ska kommittén överväga •riksbanksfullmäktiges uppdrag och sammansättning, •riksbanksdirektionens uppdrag, effektivitet och sammansättning och då särskilt beakta –om antalet direktionsmedlemmar bör förändras, –om externa experter ska kunna delta i de penningpolitiska besluten, –hur tillsättningsförfarandet av direktionsmedlemmar ska utformas för att värna den demokratiska legitimiteten för en oberoende riksbank, och •Riksbankens effektivitet i verksamheten och om den är ändamålsenligt dimensionerad. Kommittén ska utarbeta de författningsförslag som den bedömer vara nödvändiga med anledning av de överväganden som gjorts. Uppdraget att se över roll i IMF och andra internationella sammanhang representerar i ett flertal internationella organisationer. I 7 kap. 4 och 5 §§ riksbankslagen anges vissa uppgifter för i relation till bl.a. (). I riksbankslagen anges vidare att får verka som förbindelseorgan till internationella finansiella institutioner i vilka är medlem (7 kap. 6 §). är regeringen ansvarig för utrikespolitiken och har det övergripande ansvaret för valutapolitiken och IMF. Det är inte tydligt reglerat hur arbetet enligt denna ansvarsfördelning mellan regeringen, inklusive dess myndigheter, och ska bedrivas samt hur samordningen av arbetet i internationella organisationer ska ske. Det är t.ex. regeringen som har det övergripande ansvaret för medlemskap i och det är riksbankschefen som representerar i . Kommittén ska därför överväga •hur ansvaret för arbete i internationella sammanhang ska utformas och fördelas mellan regeringen och , i synnerhet beträffande arbete i IMF-sammanhang, och •om eller någon annan myndighet ska ansvara för de tillgångar, skulder och andra finansiella förpliktelser som följer av deltagande i IMF och hur dessa ska redovisas. Kommittén ska utarbeta de författningsförslag som den bedömer vara nödvändiga med anledning av de överväganden som gjorts. Uppdraget att se över den demokratiska granskningen av och penningpolitiken bör ha ett stort mått av oberoende.