sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — Vid bedömning av vilket straff som ska följa på ett brott, ska det anses vara en försvårande omständighet ”om ett motiv för brottet varit att kränka en person, en folkgrupp eller en annan sådan grupp av personer på grund av ras, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, trosbekännelse, sexuell läggning eller annan liknande omständighet” (29 kap. 2 § BrB). Sådana brott benämns ofta som hatbrott. Denna reglering har i någon mån undersökts rättsvetenskapligt (m.fl. 2016 och , 2012, jfr , 2016; , 2017 och Brå, 2011). Flera särskilda lagar har införts för att kriminalisera gärningar som har anknytning till terrorism. Till terroristbrott hänförs 19 uppräk- nade brott (däribland mord och en del andra brott som nämnts ovan) ”om gärningen allvarligt kan skada en stat eller en mellanstatlig orga- nisation och avsikten med gärningen är att: 1.injaga allvarlig fruktan hos en befolkning eller en befolkningsgrupp, 2.otillbörligen tvinga offentliga organ eller en mellanstatlig orga- nisation att vidta eller att avstå från att vidta en åtgärd, eller 3.allvarligt destabilisera eller förstöra grundläggande politiska, kon- stitutionella, ekonomiska eller sociala strukturer i en stat eller i en mellanstatlig organisation.” Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … Enligt olika speciallagar är det exempelvis straffbart att ta emot utbild- ning avseende terroristbrott, att resa till ett annat land i avsikt att begå eller förbereda eller att ge eller ta emot utbildning avseende bland annat terroristbrott, att finansiera en sådan resa, eller att finansiera någon som begår terroristbrott. Sammantaget kan konstateras att den straffrättsliga regleringen är spridd mellan olika lagar, vilket minskar överskådligheten och ökar komplexiteten. utreds ock- så om förändringar är motiverade (Regeringen, 2017; Regeringen, 2016 och , 2017). Den reglering som särskilt tar sikte på terrorism har till stor del tillkommit efter internationellt eller europeiskt samarbete och har därför behandlats rättsvetenskapligt i internationell kontext eller ur utländska rättsordningars synvinkel. Jämförelser mellan olika rätts- system försvåras emellertid bland annat av att definitionerna av vad som anses som terrorism, och vilka som anses vara terrorister, varie- rar både olika länder och olika internationella regleringar emellan (jfr , 2017 och , 2008). En nordisk antologi om personer som återvänder från att ha stridit för extremistiska rörelser utomlands är under utgivning (, Høgestøl & , 2017). Den innehåller bland annat en kritisk analys av de svenska reglerna om förbud mot resor i terrorismsyfte (, 2017). I övrigt saknas emellertid i princip rättsvetenskapliga analyser som har våldsbejakande extremism i en svensk kontext i fokus. Givetvis är det i viss mån möjligt att dra slut- satser av de generella analyserna av BrB och övrig reglering. Det finns dock avsevärda kunskapsluckor både inom rättstillämpningen och rättsvetenskapen vad gäller bedömningen av brotten i förhåll- ande till våldsbejakande extremism. Ett exempel är frågan i vad mån reglerna om straffskärpning för hatbrott är tillämpliga på annan våldsbejakande extremism än högerextremism. Ett annat exempel på en situation som vållat osäkerhet är när en man lade upp en bild på en IS-flagga på Facebook 2016. En åklagare beslutade att inleda en förundersökning, men valde sedan att inte väcka åtal efter att ha gjort bedömningen att handlingen inte låg inom definitionen av vad som är straffbart (, 2016). Detta exempel visar också att det uppkommer komplicerade avvägningar mellan skyddet för fri- och rättigheter och intresset att beivra yttranden som upplevs som oacceptabla. Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … Möjligheten att ha kontroll över vilka personer som befinner sig på svenskt territorium har betydelse i den mån våldsbejakande extre- mism anses främjas genom att personer reser till , eller bedöms motverkas genom att personer tvingas lämna landet. gällande reglering erbjuder vissa möjligheter till sådan kontroll, även om möjligheterna är mer begränsade i förhållande till EU-medborgare och resor inom EU än i förhållande till tredje land. Inte minst är det i varierande utsträckning möjligt att neka visum, uppehållstillstånd och flyktingstatus på grund av brottslighet. Domstolar kan även döma till utvisning som en påföljd för brott. Den svenska regleringen inom detta område har inte varit föremål för rättsvetenskaplig forskning. Polisiära åtgärder mot brott (inkl. förebyggande av brott) Polisverksamheten, som bedrivs av och Säker- hetspolisen, har inom ramarna för uppgiften att motverka brott en betydelsefull funktion att övervaka, stävja och förhindra våldsbejak- ande extremism. Polisens uppgift att främja rättvisa och skapa trygg- het innebär dels brottsförebyggande insatser såsom rådgivning eller information till allmänheten, övervakning av allmänna platser eller samarbete med kommunala organ för att komma till rätta med pro- blem som skulle kunna leda till brott eller ordningsstörning. Dels innebär det direkt brottsbekämpning. Polislagen ger polisen olika be- fogenheter för att kunna utföra sin roll, däribland spaningsbefogen- heter, möjligheter att ta i förvar eller handgripligen hindra viss aktivi- tet samt rätt att samla in information och utreda brott. Samverkan ska ske med och andra myndigheter och organisationer vilkas verksamhet berör polisverksamheten. Det finns vidare särskilda arbetsuppgifter för polisen i många andra lagar. Exempelvis är polisen tillståndsmyndighet bland annat när det gäller vapeninnehav och för anordnande av allmänna sammankomster. Polisen bistår också med handräckning åt andra myndigheter. I lagen om internationellt poli- siärt samarbete finns bestämmelser vad som gäller för samarbetet mel- lan svensk polis och polis i andra länder som är anslutna till Schengen- konventionen. Det finns naturligt nog rättsvetenskaplig forskning kring Polis- myndighetens befogenheter och arbete (t.ex. Helmius, 2000; Berg- gren & , 2008; , 2015; Boucht, 2011och Norée, Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … gav 2007 ut ett temahäfte om brotts- bekämpning, rättssäkerhet och integritet med bidrag från flera för- fattare (däribland , 2007; , 2007; och , 2007). Även europeiskt polissamarbete har i viss mån undersökts i svenskt perspektiv (t.ex. , 2014 och , 2015). I förhållande till våldsbejakande extremism kan också nämnas att Säkerhetspolisens förebyggande arbete, särskilt inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation, har be- handlats utförligt i en doktorsavhandling (Naarttijärvi, 2013). Vissa aspekter av bekämpning av terrorism har belysts ur nordisk syn- vinkel (Husabø & , 2009 och Husabø 2013). Den svenska polisens agerande i förhållande till just våldsbejak- ande extremism har emellertid inte varit föremål för rättsvetenskap- lig analys. Som jämförelse kan nämnas att den norska polisen på ett tidigt stadium håller så kallade ”bekymringssamtale” med ungdomar redan på grund av misstankar om brott (Politidirektoratet, 2011; SOU 2013:81). Det förefaller tveksamt om svensk polis kan anses ha motsvarande befogenheter. En särskild fråga är hur enskilda personer med våldsbejakande ten- denser kan identifieras utan att en hel grupp stigmatiseras på samma gång eller att individer blir felaktigt utpekade. En betydande svårighet vid identifiering av människor med våldsbejakande tendenser är att den inledande spaningen kan behöva vara generaliserande i förhåll- ande till exempelvis religion, etnicitet, härkomst etc., för att sedan snävas in till de personer som det verkligen gäller. Urval som inriktas på etnicitet benämns ofta som etnisk profilering, ett begrepp som är mycket problematiskt i förhållande till skyddet mot diskriminering (se vidare t.ex. Europeiska unionens byrå för grundläggande rättig- heter 2011, , , 2008 och Banakar, 2008). På motsvarande sätt är det tveksamt i vad mån urval kan göras utifrån religion, politisk åskådning eller andra diskrimineringsskydds- grunder. Generaliseringar som utgångspunkt för spaningsåtgärder är också diskutabel i förhållande till rätten att bli behandlad som oskyl- dig intill dess att motsatsen bevisats. Extremismens svårdefinierade omfattning och innebörd tillsammans med de möjligheter som följer av elektronisk informationsinhämtning medför att det blir särskilt svårt att upprätthålla en presumtion om oskyldighet för de som löper risk att radikaliseras. Oskyldighetspresumtionen har allmänt behand- lats i en doktorsavhandling (, 2003) men den är inte inriktad Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … på de särskilda frågor som uppkommer i förhållande till våldsbejak- ande extremism. Som exempel på frågor som kan uppkomma i detta sammanhang kan nämnas att det finns en diskrepans mellan vilken information som det offentliga kan samla in och vilken information som kan inhämtas av det privata. Ett talande exempel är det s.k. som upprättades av polisen och som befanns vara lagstridigt (t.ex. , 2017). En privat aktör kan förmod- ligen lagenligt inhämta och lagra liknande uppgifter för kommersiella syften. Risken för informationsutbyte, läckor etc. är uppenbar och det kan te sig märkligt att privata aktörer har större befogenheter än t.ex. polisen som ju alltid i förlängningen arbetar under domstols kontroll. Sådana frågor har ännu inte behandlats i rättsvetenskaplig litteratur. Det finns särskilda ambitioner i fråga om ungdomar i riskzoner, såsom ungdomar som befinner sig i våldsbejakande extremistmiljöer. bör ha kontakt med unga människor efter ett brottsligt eller på annat sätt oönskat beteende för att påvisa samhällets syn på det allvarliga i beteendet och för att kunna förhindra en negativ trend. En konsekvens av detta är att även barn som icke är straffmyndiga polisanmäls. Polisen har också möjlighet att ingripa i ett ännu tidigare skede för ungdomar för att förhindra att en ungdom begår begått eller hamnar i en situation som kan skada denne själv. Detta förebyggande arbete kan exempelvis innebära en orosanmälan till vid akut läge. En skydds- åtgärd som en sådan anmälan kan föranleda är ett beslut om omedel- bart omhändertagande med stöd av 6 § LVU. Vidare ska polismyndig- heten och Säkerhetspolisen samarbeta med varandra och med åklagar- myndigheterna. Samarbetet kan innefatta att ha kontakt rörande ungdomar som befinner sig i olika riskzoner samt utbyte med skolor och fritidsverksamheter. Användning av internet för extremistiska aktiviteter innebär sär- skilda utmaningar för rättssystemen, särskilt eftersom flera staters polismyndigheter kan behöva koordinera sina insatser, eftersom det finns större möjligheter att vara anonym på internet och eftersom spaningsåtgärder kan kräva djupgående teknisk kompetens (, 2015). Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … Andra myndigheters åtgärder mot brott Även om det i första hand åligger de polisiära och rättsvårdande myndigheterna att beivra brott finns det flera myndigheter som kan ha vissa brottsförebyggande eller brottsbeivrande inslag inom ramen för sin verksamhet. Sådana uppgifter innefattar främst samverkansskyldig- het, informationsutbyte samt i vissa fall informationsskyldighet. Verk- samheter som särskilt bör nämnas här är skolan och . Dessa har redan behandlats ovan (avsnitt Myndigheters ansvar att stödja människor som har behov av det), men här finns anledning att särskilt notera de brottsbeivrande uppdrag som kan åligga dessa verksamheter. Även inom hälso- och sjukvården finns viss skyldighet för hälso- och sjukvårdspersonalen att lämna ut uppgifter om en person i ett särskilt fall till domstol, åklagarmyndighet, polismyndighet eller säkerhets- polis; att företa undersökningar och att skriva utlåtanden på begäran av rättsvårdande myndigheter samt att företa kroppsbesiktning av en person som är misstänkt för ett frihetsbrott på uppmaning av polisen. Här kan också nämnas möjligheten att anmäla brottsmisstankar med ett visst straffvärde. Inom finns på liknande sätt möjligheter att kontakta , eller Säkerhetspolisen vid misstanke om brott. Detsamma gäller uppgifter som behövs för att förhindra ett förestående eller att avbryta ett pågående brott. För ung- domar som inte har fyllt kan vidare ytterligare uppgifter lämnas till eller Säkerhetspolisen i brottsförebyggande syfte under vissa angivna förutsättningar. Det finns också viss upp- giftsskyldighet i fråga om uppgifter om någon vistas i ett hem för vård eller boende, stödboende eller familjehem, om uppgifterna för särskilt fall begärs av en domstol, en åklagarmyndighet, eller Säkerhetspolisen. I vilken utsträckning som dessa brottsbeivrande skyldigheter re- spektive möjligheter till informationsutbyte, samverkan och övriga samarbetsformer som nämnts ovan är lämpliga eller tillräckliga rätts- liga mekanismer för att beivra brott som har koppling till våldsbejak- ande extremistiska uttryck saknas det i princip helt nationell rätts- vetenskaplig forskning om. Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … Förslag på möjliga satsningar på forskningsfrågor Av forskningsöversikten blir det tydligt att den rättsvetenskapliga forskningen har mycket stora kunskapsluckor inom ramen för frågor som rör våldsbejakande extremism. Det finns förvisso rättsvetenskap- lig forskning inom angränsande områden, men i princip inte någon som är specifikt inriktad på frågor som rör våldsbejakande extremism ur svensk och svensk rätts synvinkel. Detta är problematiskt eftersom rätten ska upprätthålla centrala grundvärden om rättssäkerhet, lag och ordning och mänskliga rättigheter. En rad olika slags forskningsteman framträder. En grundläggande fråga för den rättsliga hanteringen som behöver belysas forsknings- mässigt är vad som ska räknas som våldsbejakande extremism och därmed kräva extraordinära åtgärder för enskilda fall. För att vålds- bejakande extremism ska kunna hanteras rättsligt krävs att de situa- tioner som man vill reglera preciseras betydligt mer än . När ska exempelvis straffrättsliga åtgärder kunna aktualiseras? Likaså uppstår frågan vem som är ”den våldsbejakande extremisten”. Hur hanteras vem som räknas som en dylik person och finns det risk för diskrimi- nering (i vid mening) i samband med åtgärder som avses riktas mot sådana personer? Det är mycket angeläget att den rättsliga regler- ingen och rättsväsendet inte använder terminologi som leder till oförutsägbarhet eller till att enskilda personer eller grupper av männi- skor godtyckligt misstänkliggörs. Ett näraliggande forskningstema är hur nuvarande reglering kan tillämpas på situationer som har anknytning till våldsbejakande extre- mism. Det är inte ovanligt att samhällsutveckling eller teknisk utveck- ling medför att det uppkommer frågor om i vilken mån befintliga regelverk kan hantera nya situationer. Liksom våldsbejakande extre- mism beskrivs sådana situationer inte primärt med juridiska termer, utan som exempelvis ”MC-brott”, ”IT-brott” eller ”näthat”. För att få till stånd en så rättssäker, effektiv och legitim reglering som möjligt, bör emellertid först nuvarande regler noggrant analyseras. Det kan då visa sig att en del av dessa regler bygger på föråldrade och kanske till och med kontraproduktiva förhållningssätt. I andra delar kanske både den bakomliggande ideologiska grunden och den lagtekniska utform- ningen innebär att regleringen kan följa med utvecklingen på ett bra sätt. I förhållande till våldsbejakande extremism bör exempelvis under- sökas om förbudet mot hets mot folkgrupp är ändamålsenligt utfor- Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … mat, i vad mån unga kan omhändertas efter kontakter med anhängare av sådan extremism, vilket ansvar som socialtjänst har att hjälpa perso- ner som vill lämna våldsbejakande miljöer, om polisen har lämpliga spaningsbefogenheter samt straffprocessuella frågor om utlämning till andra länder. Som ovan framgått finns det också en rad konkreta frågor som behöver besvaras vad gäller tillämpningen av den nuvarande regler- ingen och vid införandet av eventuellt nya åtgärder. Exempelvis är det viktigt att kunna beskriva och tillämpa spaningsmetoder som inte är kränkande eller innebär otillåten profilering och vilka förebyggande åtgärder som kan accepteras. Viss forskning kring detta har gjorts på ett europeiskt plan, se t.ex. inom ramen för de tidigare nämnda DETECTER- och SURVEILLE-projekten. Det återstår emellertid att förankra en effektiv lagföring och ett effektivt förebyggande i den svenska lagstiftningen. Det är tydligt att sådana frågor inte beaktades i någon större utsträckning vid tillkomsten av rättighetsskyddet i RF eller flera av tvångsmöjligheterna i exempelvis . Det i sin tur har inneburit en rättslig ”gråzon” inom vilken det finns utrym- me för precisering, såsom förhållandet mellan offentlig och privat in- formationsinhämtning. Detta medför behov av forskning, inte bara för att säkerställa individers integritetsskydd, utan även för att kunna effektivisera rättsvårdande myndigheters arbete. På ett mer generellt plan uppkommer forskningsfrågor om den rättsliga regleringens möjligheter att behandla sådana fenomen som våldsbejakande extremism utgör i samhället. Förmodligen ligger det nära till hands att ta sikte på handlingars syfte vid reglering som ska motverka sådan extremism. Det är emellertid betydligt svårare att bevisa varför någon har agerat på ett visst sätt, än vad som faktiskt har inträffat. Legalitetsprincipen hindrar också att ingripanden mot enskilda görs på grundval av alltför långtgående antaganden om vad som ligger bakom en viss handling (jfr , 2017 och Träsk- man, 2007). En annan utmaning inför åtgärder mot våldsbejakande extremism är att avsikten med sådana åtgärder förmodligen ofta är att gripa in i en radikaliseringsprocess. I en rättslig reglering är emel- lertid sådana gradvisa processer betydligt svårare att precisera än mer specifika händelser. Våldsbejakande extremism belyser vidare ett generellt spännings- förhållande mellan å ena sidan skyddet för enskildas åsikts- och hand- lingsfrihet och å andra sidan intresset och ansvaret att hjälpa och Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … skydda personer från destruktiva situationer. Var gränserna går för samhällets skyldigheter och möjligheter att intervenera mot enskilda och gruppers oönskade beteende är grundläggande i utvecklandet av lagstiftning och myndighetshantering inom detta område. Exempelvis är ett angeläget ämne att undersöka hur skolan kan uppnå sina mål utan att bryta mot elevers rättigheter. Vad avser yttrande- friheten uppstår särskilt frågan i vad mån ett hindrande av vissa åsiktsuttryck kan motiveras med ordningens upprätthållande. En generell satsning på sådan rättsvetenskaplig forskning om våldsbejak- ande extremism som rör frågor kring hur mänskliga rättigheter ska iakttas vid myndighetskontakt när myndigheters ansvar att stödja människor som har behov av det aktualiseras, samt om ramarna för polisens brottsbeivrande verksamhet är tillfredsställande är därför angelägen. I nära anslutning till frågor om personlig integritet och skyddet för privatlivet finns vidare ett stort behov av att utreda hur dataskyddsregleringen förhåller sig till uppgifter om personer och handlingar som kan ha samband med våldsbejakande extremism. Ytterligare ett forskningstema rör myndigheters möjligheter – och skyldigheter – att samarbeta med varandra. Våldsbejakande extre- mism har anknytning till många olika myndigheters verksamhet, vil- ket ställer krav på samverkan. Generellt sett lyfts emellertid ofta regler om sekretess och dålig koordinering av andra regelverk fram som hinder mot effektivt samarbete. Problemen blir ännu större vid samarbete över statsgränser, och i samband med våldsbejakande extremism är det ofta angeläget att kunna övervaka och vidta åtgärder mot internationella nätverk. Komplexa frågor uppkommer då, vilka lämpar sig väl för rättsvetenskaplig analys. Det finns en ofta uttalad ambition inom skola, socialtjänst och polisväsende att det är betydelsefullt med tidiga insatser för barn och ungdomar som riskerar att utvecklas ogynnsamt på grund av ett destruktivt beteende. En rättsvetenskaplig uppgift är att undersöka om gällande regelverk är lämpligt för att konkretisera denna ambi- tion. Som jämförelse kan nämnas att dansk socialtjänst har vissa möjligheter att besluta om ekonomiska sanktioner om familjer inte infinner sig till samtal som de blir kallade till (, 2016). Motsvarande möjligheter finns inte i . En annan uppgift är att närmare undersöka spänningen i reglering och rättspraxis mellan omvårdnadstanken respektive strafftanken i fråga om ungdomar som varit i kontakt med våldsbejakande extre- Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … Här finns parallella regelverk med skilda mål och konsekvenser. Vidare finns anledning att undersöka rättspraxis i ett genusperspektiv, såsom att utreda hur unga kvinnors respektive unga mäns radikali- sering i rättssystemet hanteras av våra domstolar (jfr Schlytter, 1999). Den planerade inkorporeringen av medför be- hov av att närmare studera vilka implikationer detta får för svensk rätts vidkommande. Eftersom barn och ungas rättigheter uppmärk- sammas på flera olika sätt i fråga om våldsbejakande extremism är det en angelägen uppgift att analysera vad det innebär för myndigheter och domstolar att exempelvis artikel 2 (rätten att inte bli diskri- minerad), artikel 3 (barnets bästa i alla beslut) och artikel 12 (rätten att få komma till tals) blir svensk lag. Det finns vidare behov av att undersöka olika nationella rättsreglers tillämplighet för barn och unga som på olika sätt kommer i kontakt med våldsbejakande extremist- miljöer. Exempelvis behöver, som redan tidigare konstaterats i detta kapitel, närmare klargöras omfattningen av socialnämndens skyldig- het att hantera de barn, ungdomar och unga vuxna som återvänt från krigsdrabbade områden, varit brottsoffer eller som på andra sätt kommit i kontakt med miljöer där våldsbejakande extremism kan förekomma. Avslutningsvis kan konstateras att våldsbejakande extremism all- mänt sett aktualiserar typiska rättsvetenskapliga forskningsuppgifter att analysera de exakta gränserna för individers rättighetsskydd, respektive för myndigheters möjligheter att vidta åtgärder. Den exakta gränsdragningen kan vara komplicerad. Exempelvis kan det vara oklart om en åtgärd som vidtas ska ses som frivillig för den enskilda eller som (i praktiken) ett tvång. Dessutom står regleringarna på nationell, europeisk och internationell nivå inte alltid i samklang med varandra. Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … , (2017). ”Alla sätt är bra, utom de dåliga – kriminaliseringen av terroristresor i svensk rätt”, i , , , . E., , (red.) Forebygging, straffeforfølgning og rehabi- litering i Skandinavia. Gyldendal (in press). , , , . & , (red.) (2017). Forebygging, straffeforfølgning og rehabilitering i Skandinavia. Gyldendal (in press). , och , (2011). Ungdomar i gäng. Social- och straffrättsliga reaktioner. , (2013). Paper on legal issues related to the use of surveillance data for profiling, content/uploads/sites/19/2015/04/D4.2-Paper-on-legal-issues- related-to-the-use-of-surveillance-data-for-profiling.pdf , , Brottsbalk (1962:700), Lexino . Axberger, (2009). ”Integritetsskydd i perspektiv”, , s. 468–482. Banakar, Reza (2008). ”Poetic Injustice: A Case Study of the UK’s Anti-Terrorism Legislation”, Retfærd, nr 3, s. 69–90. , , , (2015). En kom- mentar. 11:e (rev.) , , ,̈ , , , , , Traskman,̈ Per , , , , , Wersall,̈ , . En kommentar, Zeteo . , , , (red.) (2014). European , Swedish Studies in European 5. , (2015). Offentlighetsprincipen, 9 uppl. Boucht, (2011). En straff- och offentligrättslig undersökning. Bramstång, (1964). Förutsättningarna för barnavårds- nämnds ingripande mot asocial ungdom. En studie i social- förvaltningsrättens legalitetsproblem. Rätten som ram vid myndighetsåtgärder … (Brå) (2011). En uppföljning 2003–2010 (avrapportering av uppdrag från ). , , , (2015). Regeringsformen – en kom- mentar, 3 uppl. , (1997). Mötesfriheten och demonstrationsfriheten. , (2007).