sou · H6B382 · 2018-11-30 00:00:00 — Elektricitet har en särställning inom energiförsörjningen då avbrott i elförsörjningen kan medföra allvarliga skadekonsekvenser på många andra områden, till exempel i elektroniska kommunika- tionsnät och centrala betalningssystem (se prop. 2017/18:89 s. 44). Det står alltså klart att elförsörjning är ett område där det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet. Enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen har sven- ska kraftnät ett utpekat ansvar för tillsyn över elförsörjningsverksam- het. Det är enligt vår bedömning lämpligt att har kvar det ansvaret. Myndighetens uppdrag är bland annat att förvalta, driva och utveckla ett kostnadseffektivt, driftsäkert och miljöanpassat kraftöverföringssystem och att svara för tillsyn i frågor om driftsäkerhet hos det nationella elsystemet (se 1 och 3 §§ förord- ningen [2007:1119] med instruktion för svenska kraft- nät). De uppdragen medför att myndigheten har både sak- och till- synskompetens inom området som även i fortsättningen bör utnyttjas. I våra direktiv uppmärksammas att det under remissbehandlingen av betänkandet En ny säkerhetsskyddslag (SOU 2015:25) framförts att det bör införas ett särskilt tillsynsansvar över fjärrvärme-, natur- gas-, olje- och drivmedelsförsörjning och att ansvaret bör ligga hos . Fjärrvärme är den dominerande uppvärmningsformen i central- orterna i cirka 250 av landets 290 kommuner och finns i ytterligare drygt 20 kommuner. Fjärrvärmesystemen är ofta lokala men sträcker sig i några fall över kommungränserna.13 har i sitt remissyttrande över SOU 2015:25 framfört att fjärrvärme- försörjningen har ett skyddsvärde eftersom ett längre värmeavbrott, särskilt i storstäderna, blir så omfattande att det innebär allvarliga nationella konsekvenser. I remissyttrandet framförs också att bero- endet av olja och drivmedel är omfattande och att stora konsekven- ser kan uppstå vid uteblivna leveranser. Som exempel pekas på att samhällsviktig verksamhet vid elavbrott till stor del är beroende av fungerande reservkraft som drivs av oljeprodukter. I remissyttrandet framförs vidare att avbrott i naturgasförsörjningen 13Energimyndighetens rapport för avbrott i fjärrvärme (ER 2016:03) s. 11. kan medföra allvarliga nationella konsekvenser, bland annat efter- som naturgas är grunden för större delen av fjärrvärmeproduktionen i flera av landets största städer.14 Med hänsyn till det anförda bedömer vi att även fjärrvärme-, naturgas-, olje- och drivmedelsförsörjning är områden där det typiskt sett kan bedrivas säkerhetskänslig verksamhet och som därför bör ha en utpekad tillsynsmyndighet. Den bedömningen grundar vi på de synpunkter som framfört i remissyttrandet ovan. Vi väger också in att det finns många inbördes beroenden mellan energislagen samt mellan energislagen och andra verksamhetsom- råden, såsom transportsektorns beroende av drivmedelsförsörjning för att kunna klara av skyddsvärda transporter på land, till sjöss eller i luften. Vi noterar också att det finns höga skyddsvärden i den infrastruktur och de system som används vid försörjning av de olika energislagen. Mot den bakgrunden föreslår vi att det införs ett ut- pekat tillsynsansvar för fjärrvärme-, naturgas-, olje- och drivmedels- försörjning. Frågan är därefter vilken myndighet som bör få ett sådant tillsyns- ansvar. Ett alternativ är att , som har ansvar för tillsyn över elförsörjningsverksamhet, får ansvar för tillsyn över hela energiområdet. Att hålla samman tillsynen över energi- området i en myndighet kan ge samordningsvinster och en bättre möjlighet att överblicka området. svenska kraftnäts upp- drag inom energiområdet är dock som ovan nämnts framför allt inriktat på försörjning av elektricitet, vilket talar emot att uppdraget ska gälla hela området. Ett annat alternativ är , som har till uppgift att utveckla och samordna samhällets krisbered- skap inom energiberedskapsområdet och verka för försörjningstrygg- het.15 Vidare har myndigheten särskilda uppgifter inom samverkansom- rådena teknisk infrastruktur och transporter enligt förordningen (2015:1052) om krisberedskap och bevakningsansvariga myndigheters åtgärder vid höjd beredskap. har också ansvar för tillsyn över beredskapslagring av olja och har författnings- reglerade uppgifter för fjärrvärme, naturgas och drivmedel.16 Ovan- stående leder oss till bedömningen att är 14Energimyndighetens beslut med diarienummer 2015-3788. 151 och 2 §§ 13 förordningen (2014:520) med instruktion för . 16Förordningen (2014:520) med instruktion för , förordningen (2012:275) om trygg naturgasförsörjning och förordningen (2012:873) om beredskapslagring av olja. den myndighet som har den mest relevanta sak- och tillsynskom- petensen på området. Vi föreslår därför att får ansvar för tillsyn över enskilda verksamhetsutövare inom verk- samhetsområdena fjärrvärme-, naturgas- samt olje- och drivmedels- försörjning. En fråga med nära anknytning till energiområdet är dammanlägg- ningar. I propositionen Dammsäkerhet anförde regeringen bl.a. följ- ande (prop. 2013/14:38 s. 12–14). I finns uppskattningsvis 10 000 dammar av varierande storlek och ålder. Flertalet av dessa dammar används inte för någon form av vattenutnyttjande men kan ha stort kulturhistoriskt värde. Cirka 190 dammar är vattenkraftdammar, som har en största höjd från grund- läggningsnivån till krönet eller mer. […] Utöver de höga vattenkraftdammarna finns det i landet cirka 15 gruvdammar som är att beteckna som höga dammar. […] Med dammhaveri menas att dammen inte förmår hålla tillbaka det uppdämda vattnet utan det sker en okon- trollerad utströmning av det uppdämda vattnet från magasinet. […] Konsekvenserna av ett dammhaveri kan variera starkt och beror främst på volymen hos den uppdämda vattenmängden, dammens höjd och längd samt beskaffenheten hos området nedanför dammen, dvs. det område som blir översvämmat till följd av dammhaveriet. […] Ett dammhaveri i en damm belägen högt upp i ett vattendrag med stor uppdämd volym i magasinet kan alltså få stora konsekvenser och översvämningsområdet kan sträcka sig ända ner till havet. Under olyck- liga omständigheter får man räkna med att tusentals personer kan omkomma och att materiella skador för kan uppstå. I vissa fall kan ett sådant dammhaveri leda till att infrastrukturen längs en hel älvdal slås ut på ett långvarigt och omfattande sätt. Viktiga samhällsfunktioner kan således slås ut eller allvarligt störas i hela eller stora delar av landet till följd av ett dammhaveri. Det gäller främst elför- sörjningen och transporter på väg- och järnvägsnätet. Vår bedömning är att dammanläggningar är ett område där det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet. Det grundar vi dels på vad som uttalades i propositionen ovan, dels på den omständigheten att cirka 25 dammanläggningar är aktuella för klassificering i den högsta dammsäkerhetsklassen eftersom regeringen har bedömt att ett haveri vid någon av dem kan få så allvarliga konsekvenser att det leder till en nationell kris (prop. 2013/14:38 s. 24 och 41). Frågan är då hur ansvaret för tillsyn över dammanläggningar ser ut enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen. Flera av de dammanlägg- ningar som är aktuella för klassificering i den högsta dammsäkerhets- klassen är vattenkraftsdammar som producerar el (prop. 2013/14:38 s. 24). Det innebär att får anses ha ansvar för tillsyn över de anläggningarna när det gäller elförsörjningen. har dock framfört till oss att myndig- hetens tillsynsansvar enbart gäller för komponenter som rör elför- sörjningen men inte för dammanläggningarna i sin helhet och att ansvaret i förhållande till länsstyrelserna är otydligt. Att svenska kraftnäts tillsynsansvar enligt nya säker- hetsskyddsförordningen bara gäller elförsörjningen innebär enligt vår uppfattning dels att myndighetens kontroller av säkerhetsskyddet av vattenkraftsdammar inskränks, dels att länsstyrelserna har ansvar för säkerhetsskyddet i övriga avseenden vid dessa dammar. Tillsyns- ansvaret för de dammanläggningar som inte är en del av elförsörj- ningen ligger däremot i sin helhet på länsstyrelserna. Vi ser flera nackdelar med denna ordning. För det första kan det innebära att en och samma verksamhetsutövare blir föremål för till- syn från fler än en tillsynsmyndighet, vilket kan bli onödigt kost- nadsdrivande och medföra risk för oförenliga krav. För det andra noterar vi att olika typer av dammar kommer att ha olika tillsyns- myndigheter. Slutligen ser vi risker med att svenska kraftnäts tillsynsansvar över dammarna inte omfattar den säkerhets- känsliga verksamheten i sin helhet. Det begränsade tillsynsansvaret skulle exempelvis kunna medföra att inte kontrollerar säkerhetsskyddet när det gäller driftsystem och andra aspekter som inte bedöms vara en del av elförsörjningen. Just fel- aktig drift är en faktor som har påtalats när det gäller dammsäkerhet (se prop. 2013/14:38 s. 15). Samtliga nackdelar som vi nu har påtalat har sin grund i att svenska kraftnäts tillsynsansvar är begränsat till elförsörjningsverksamhet. Vi bedömer att den mest lämpliga lösning som står till buds är att införa ett särskilt utpekat tillsynsansvar över dammanläggningar. Vi kommer härefter att behandla frågan om vilken myndighet som bör ha ansvar för tillsyn över säkerhetsskyddet vid dammanlägg- ningar. har i uppgift att lämna till- synsvägledning till länsstyrelserna i frågor om dammsäkerhet (se 3 kap. 3 § miljötillsynsförordningen och 11 kap. ). tillsynsvägledning avses utvärdering, uppföljning och samordning av operativ tillsyn samt stöd och råd till de operativa tillsynsmyndig- heterna (se 1 kap. 3 § miljötillsynsförordningen). Det är länsstyrelserna som utövar den faktiska tillsynen över dammar (se 2 kap. 19 § 3 och 29§ första stycket 2 miljötillsynsförordningen). Det som talar för att länsstyrelserna bör få ansvar för tillsyn över säkerhetsskyddet vid dammanläggningar är att de bedriver tillsyn över dammar enligt miljötillsynsförordningen. Därmed har länsstyrelserna upparbetat en viss sak- och tillsynskompetens på området. Vad som enligt vår bedömning talar emot ett sådant ansvar är att det torde vara ett mycket begränsat antal dammanläggningar som har betydelse för säkerhet och därmed omfattas av säkerhetsskyddslagen samt att dammanläggningar av sådan karaktär är utspridda över sju olika län (prop. 2013/14:38 s. 24). Därmed kan man förvänta sig att samordningsvinsterna blir få i jämförelse med att placera ansvaret vid en enda myndighet. Ett alternativ är att får ansvar för tillsynen över samtliga dammanläggningar där det bedrivs säkerhets- känslig verksamhet. Utöver uppgiften att svara för tillsynsvägled- ning mot länsstyrelserna i fråga om dammsäkerhet ska myndigheten enligt dess instruktion främja dammsäkerhet och verka för att riskerna för en allvarlig störning på samhället genom dammhaveri eller höga flöden i reglerade vattendrag minskar (se 3 § 7 och 5 § 2 förordningen med instruktion för ). Att Affärs- verket har en form av övergripande an- svar för dammsäkerhet i talar enligt vår bedömning för att myndigheten bör få ansvar för tillsynen över säkerhetsskyddet vid landets samtliga dammanläggningar. Vår kartläggning visar dessutom att bedriver ett systematiskt, om än begränsat, tillsynsarbete över säkerhetsskyddet inom elförsörjningen. Mot den bakgrunden bedömer vi att övervägande skäl talar för att bör få ansvar för tillsyn över området dammanläggningar. Inom området transporter finns skyddsvärden inom de olika färd- medlen, de viktiga styrsystemen och den infrastruktur som behövs för transporterna (SOU 2015:25 s. 301). Det ligger enligt vår upp- fattning nära till hands att antagonistiska handlingar mot exempelvis centrala knutpunkter i transportinfrastrukturen eller styrsystem myck- et snabbt kan få nationella konsekvenser. Vi bedömer därmed att det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet inom transportom- rådet. Vi ser att störning eller bortfall inom trafikslagen luftfart, vägtrafik, sjöfart och järnväg skulle kunna medföra skadekonsekvenser på nationell nivå. Tillsyn över enskilda verksamhetsutövare Enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen har Transportstyrelsen ansvar för tillsyn när det gäller enskilda verksamhetsutövare som bedriver flygtrafiktjänst för civil luftfart, flygtrafikledningstjänst för militär luftfart och verksamhet som i övrigt är av betydelse för luft- fartsskydd, hamnskydd och sjöfartsskydd. Ovan har vi kommit till slutsatsen att det typiskt sett även bedrivs säkerhetskänslig verk- samhet inom trafikslagen vägtrafik och järnväg. Eftersom det inte finns något särskilt utpekat tillsynsansvar för enskilda verksamhetsutövare inom trafikslagen vägtrafik och järnväg är det länsstyrelserna som har ansvar för tillsyn över enskilda verksamhetsutövare inom de trafikslagen. Den nuvarande ansvarsfördelningen inom transportområdet är inte i linje med vår utgångspunkt att det bör det finnas en utpekad tillsynsmyndighet inom varje område där det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet. Vi ser inte att det finns skäl för att just inom transportområdet dela upp tillsynsansvaret. Tvärt om ser vi stora fördelar med att hålla samman samtliga trafikslag inom ett till- synsområde, inte minst för att trafikslagen har ömsesidiga bero- enden och kan sägas vara en del av samma transportsystem. Mot den bakgrunden anser vi det lämpligt att hålla samman tillsynen över hela transportområdet. Transportstyrelsen är den myndighet som har till huvuduppgift att svara för regelgivning, tillståndsprövning och tillsyn inom transport- området (1 § förordningen [2008:1300] med instruktion för Transport- styrelsen). Vår kartläggning visar förvisso att Tranportstyrelsen inte har bedrivit någon tillsyn enligt den gamla säkerhetsskyddsförord- ningen eftersom myndigheten inte uppfattat att den haft ett sådant uppdrag. kan vi konstatera att Tranportstyrelsen har författningsreglerade tillsynsuppdrag inom bland annat hamnskydd, sjöfartsskydd, luftfart och järnväg samt att myndigheten genomför ett stort antal tillsynsaktiviteter utanför säkerhetsskydds- området (se 3 § förordningen [2006:1213] om hamnskydd, 4 § för- ordningen [2004:283] om sjöfartsskydd, 12 kap. 1 § luftfartsförord- ningen [2010:770] och 1 kap. 2 § järnvägsförordningen [2004:526]). Transportstyrelsen är enligt vår bedömning den myndighet som har den mest relevanta områdes- och tillsynskompetensen för att bedriva tillsyn över säkerhetsskyddet på transportområdet. Vi föreslår därför att Transportstyrelsen får ansvar för tillsyn över enskilda verksamhetsutövare inom de trafikslag där vi bedömer att det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet, nämligen civil luftfart, vägtrafik, sjöfart och järnväg. Förutom att denna definition av tillsyns- området inrymmer vägtrafik och järnväg är den alltså inte begränsad till luftfartsskydd, hamnskydd och sjöfartsskydd utan gäller respek- tive transportslag i sin helhet. Tillsyn över myndigheter på transportområdet Nästa fråga är om det finns skäl för att låta Transportstyrelsen utöva tillsyn över andra myndigheter inom transportområdet, och i första hand , och . har ansvar för de svenska farlederna, se 2 § förordningen (2007:1161) med instruktion för . förvaltar järnvägs- nätet som tillhör staten, se 2 § 9 förordningen (2010:185) med instruk- tion för . tillhandahåller flygtrafiktjänst för civil och militär luftfart, se 1 § förordningen (2010:184) med in- struktion för . Det handlar i alla tre fall om verksamheter som inrymmer viktiga skyddsvärden och som har nära anknytning till Transportstyrelsens huvuduppdrag att svara för regelgivning, tillståndsprövning och till- syn inom transportområdet. Som vi nämnt ovan utövar Transport- styrelsen tillsyn inom områdena sjöfart, luftfart och järnväg i stor omfattning, vilket innebär att Transportstyrelsen även har relevant områdes- och tillsynskompetens för att bedriva tillsyn av säkerhetsskyddet vid , och Luftfarts- verket. I sammanhanget bör det framhållas att den flygtrafiktjänst som ansvarar för även avser militär luftfart. I grun- den är det fråga om en och samma flygtrafiktjänst, vilket medför att det finns stora samordningsvinster med att hålla samman tillsynen. Att flygtrafiktjänsten används för både civila och militära ändamål innebär enligt vår bedömning inte att det skulle vara olämpligt att låta Transportstyrelsen tillsyn avse flygtrafiktjänsten i dess helhet. Transportstyrelsen är den myndighet som har till huvuduppgift att svara för regelgivning, tillståndsprövning och tillsyn inom tran- sportområdet. Det kan noteras att enligt 3 a § förordningen med instruktion för har i uppdrag sam- verka med andra aktörer och därvid vidta åtgärder i syfte att utveckla och samordna krisberedskap och planering för höjd beredskap inom transportområdet. Vidare är såväl Transportstyrelsen som utpekade myndigheter med särskilda ansvar inom samverkansom- rådet transporter enligt förordningen om krisberedskap och bevak- ningsansvariga myndigheters åtgärder vid höjd beredskap. Trafikver- ket har alltså i någon mening ett mer långtgående ansvar när det gäller krisberedskap och planering för höjd beredskap som Transportstyrelsen utövar tillsyn över i verkets roll som infrastrukturhållare av det statligt ägda järnvägsnätet (se 2 § 9 förord- ningen med instruktion för och 2 § 1 förordningen med instruktion för Transportstyrelsen). Med detta sagt är vår bedöm- ning att Transportstyrelsens omfattande tillsynsuppdrag på transport- området medför att myndigheten mest lämpad bland myndigheterna på området för att utöva tillsyn enligt säkerhetsskyddslagen. Ett alternativ till att låta Tranportstyrelsen får ansvar för tillsyn över , och är att placera det ansvaret hos . Eftersom vår utgångspunkt är att Säkerhetspolisens resurser i första hand bör användas för tillsyn över de allra mest skyddsvärda verksamheterna och för det samordnande ansvar som de föreslås få, anser vi inte att Säkerhetspolisen bör få ett sådant ansvar. Nedan, under , föreslår vi att länsstyrelserna får ansvar för tillsyn över myndigheter som inte sär- skilt har pekats ut som tillsynsobjekt. Vi ser inga direkta fördelar med att låta länsstyrelserna utöva tillsyn över , och . Vi kan inte se att det skulle finnas några starka lokala eller regionala perspektiv som talar för att placera tillsyns- ansvaret hos länsstyrelserna. Vid en samlad bedömning av vad vi har framfört om behovet av att hålla samman tillsynen över transportområdet samt med hänsyn till Transportstyrelsens uppdrag och befintliga kompetens bedömer viatt Transportstyrelsen är den mest lämpliga tillsynsmyndigheten för , och . Vi föreslår där- för att Transportstyrelsens tillsynsansvar över säkerhetsskyddet utökas till att omfatta dessa myndigheter. Områdena elektronisk kommunikation och posttjänster Elektronisk kommunikation har en central roll bland skyddsvärda verk- samheter eftersom den är en grundförutsättning för att flera säkerhets- känsliga verksamheter ska kunna fungera. Störningar eller bortfall i tjänster för elektronisk kommunikation kan enligt vår bedömning mycket snabbt få nationella konsekvenser. Under remissbehandlingen av betänkandet En ny säkerhetsskydds- lag (SOU 2015:25) framfördes att även bör få ansvar för tillsyn över postområdet, vilket är fallet enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen. Vi bedömer att detta är en lämplig ord- ning eftersom störningar eller bortfall inom postområdet potentiellt kan få nationella konsekvenser. Mot den bakgrunden ser vi inte att det finns skäl för att föreslå ändringar när det gäller områdena elek- tronisk kommunikation och posttjänster. Begreppet posttjänst är definierat i författning och beskriver enligt vår uppfattning väl det skyddsvärda området (se 1 kap. 2 § post- lagen [2010:1045]). Med elektronisk kommunikation menar vi i detta sammanhang elektronisk infrastruktur och de tjänster genom vilka denna infrastruktur tillgängliggörs. Hit hör även sådana logiska struk- turer som internetknutpunkter, domännamnsystemet (DNS) och toppdomäner. De förslag på ändringar av tillsynsstrukturen som beskrivs ovan omfattar inte alla typer av verksamhetsutövare som kan bli föremål för tillsyn. De tre kategorier av verksamhetsutövare som inte om- fattas av förslagen är 1.kommuner och landsting, 2.myndigheter som inte särskilt har pekats ut, och 3.enskilda som inte verkar på något av de områden där vi bedömer att det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet. Enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen är det Säkerhetspolisen som har ansvar för tillsyn över kommuner och landsting samt alla myndigheter som inte hör till Försvarsmaktens ansvarsområde eller sorterar under . Vi har i det föregående föreslagit att Säker- hetspolisens tillsynsansvar ska inriktas på de allra mest skyddsvärda myndigheterna och att Säkerhetspolisen ska frigöras från ansvar för kommuner och landsting. En av utgångspunkterna för våra förslag om en ny tillsynsstruk- tur har varit att det bör finnas en tillsynsmyndighet inom varje om- råde där det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet. Med det sagt kan vi konstatera att verksamheters karaktär kan förändras liksom deras påverkan på säkerhet. Det innebär att det både nu och sannolikt kommer att finnas verksamheter som omfattas av säkerhetsskyddslagen utanför de områden där vi bedömt att det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet. Vi behöver därför även i den kommande säkerhetsskyddsförordningen samla ansvaret för tillsyn över enskilda verksamhetsutövare som inte om- fattas av någon annan tillsynsmyndighets ansvar (kategori 3 ovan). För att säkerställa att samtliga verksamheter som kan omfattas av den nya säkerhetsskyddslagen blir föremål för tillsyn är det alltså nöd- vändigt att någon eller några myndigheter tilldelas ansvaret för till- syn över verksamheterna som ryms inom kategori 1–3 ovan. I fort- sättningen kallar vi dem för övriga verksamhetsutövare. Vi ser stora fördelar med att hålla samman tillsynen för övriga verksamhetsutövare eftersom det handlar om ett stort antal verksam- hetsutövare varav flera har relativt stora likheter. Vi kan också kon- statera att många av verksamheterna inom kategori 1 och 3 verkar på lokal eller regional nivå. En sammanhållen tillsyn över dem kan där- för förväntas ge stora samordningsvinster. Tillsynsansvaret bör ligga på länsstyrelserna Nästa fråga är vilken eller vilka myndigheter som bör få tillsyns- ansvaret för övriga verksamhetsutövare. I SOU 2015:25 lämnades förslag med innebörden att Myndigheten för samhällsskydd och bered- skap skulle få ansvar för tillsyn över kommuner och landsting samt för enskilda verksamhetsutövare som verkar utanför övriga tillsyns- myndigheters ansvarsområden. Flera remissinstanser framförde att den stödjande roll som MSB har på informationssäkerhetsområdet riskerar att försvagas om förslaget genomförs. Vi delar den uppfatt- ningen och bedömer därför att MSB inte bör utöva tillsyn enligt den nya säkerhetsskyddslagen. Vi har tidigare uttalat att Försvarsmaktens och Säkerhetspolisens resurser ska användas för de allra mest skyddsvärda verksamheterna och för det samordnande ansvar som de föreslås få. Försvarsmakten och Säkerhetspolisen är därför inte aktuella för att få tillsynsansvaret för övriga verksamhetsutövare. Enligt den gamla säkerhetsskyddsförordningen har länsstyrel- serna ansvar för tillsyn över enskilda verksamhetsutövare som verkar utanför övriga tillsynsmyndigheters ansvarsområden. Motsvarande gäller enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen. Vår kartläggning visar att länsstyrelserna i princip inte har utfört någon tillsyn över säkerhetsskyddet. De enkätundersökningar som vi har genomfört visar dock att flera länsstyrelser har börjat eller kommer att påbörja arbete med tillsyn av säkerhetsskyddet. utredningen pågår det flera regionala samarbeten som rör säkerhetsskydd. En samhällsförändring som enligt vår bedömning har betydelse för länsstyrelsernas roll inom säkerhetsskyddet är att planeringen för totalförsvaret har återupptagits, vilket närmare utvecklas i För- svarsberedningens delrapport .