sou · H6B32 · 2018-01-18 00:00:00 — Ett olaga hot som riktas mot en passagerare eller en annan besättningsmedlem än befälhavaren är vanligen att klassificera som olaga tvång mot befälhavaren. Straffansvar för kapning förutsätter inte att gärningsmannen befinner sig ombord. Den som i annat fall än som gäller för kapning förstör eller allvarligt skadar ett sådant fartyg eller en sådan plattform som anges i bestämmelsen om kapning eller ett luftfartyg i trafik, eller vidtar en åtgärd som är ägnad att framkalla fara för säkerheten för ett sådant fartyg eller en sådan plattform som anges i bestämmelsen om kap- Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. ning eller för ett luftfartygs säkerhet under flygning, döms enligt 13 kap. 5 a § andra stycket för sjö- eller luftfartssabotage till fängelse i högst . Om brottet bedöms som grovt är straffskalan fängelse , lägst två och högst , eller på livstid. Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om därigenom framkallats fara för flera människoliv eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Föreskrifterna om sjö- eller luftfartssabotage motsvarar delvis den tidigare bestämmelsen om luftfartssabotage som infördes som en följd av de tilläggsprotokoll som angetts under avsnitt 3.6.3. Be- stämmelsen omfattar därutöver gärningar som är riktade mot fartyg och havsplattformar. Straffansvar enligt första stycket förutsätter inte att gärningsmannen befinner sig ombord vilket innebär en utvidgning i förhållande till vad som tidigare gällde för kapning av luftfartyg. Livstidsstraff infördes i samband med tillkomsten av bestämmelserna angående luftfartssabotage. Vad beträffar detta brott anförde departementschefen att sabotagehandlingar mot luftfartyg eller flygplatser sätter många människors liv i fara och kan leda till skador för avsevärda belopp. Den civila luftfarten ansågs vidare vara av stor betydelse för den internationella samfärdseln och känslig för störningar. Beträffande kapning av luftfartyg anförde departementschefen att under de år som förflutit sedan straff för kapning av luftfartyg infördes kapningsfallen blivit alltmera elakartade. Departementschefen framhöll att det ofta finns politiska motiv bakom dessa gärningar, att aktionerna vanligen är väl planlagda och utförda av flera personer i samarbete och att gärningsmännen i regel är väl beväpnade. Det var enligt departementschefen uppenbart att de ombordvarande under sådana omständigheter är utsatta för utomordentligt allvarliga risker. Att knuffa iväg en serveringsvagn så att den blockerar nödutgångar och cockpit har bedömts som luftfartssabotage.40 I RH 1991:123 dömdes en man för luftfartssabotage, enligt 5 a § i dess lydelse före , för att han satt sig i förarkabinen på ett trafikflygplan som stod utställt med strömmen på, och där orsakat att landnings- 1973:92 s. 13. 40Se Hovrätten för Västra dom i mål nr B 784-99. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. stället fälldes in. Gärningen hade orsakat skador som kostat och planet hade varit ur bruk . I 13 kap. 5 b § finns en bestämmelse om flygplatssabotage med en straffskala på fängelse i högst . Straffbestämmelsen kriminaliserar gärningar som är ägnade att framkalla fara för en flygplats funktion eller för säkerheten vid denna. Den som använder allvarligt våld eller hot om sådant våld mot någon som befinner sig på en flygplats som är öppen för internationell trafik döms för flygplatssabotage. Samma sak gäller den som förstör eller allvarligt skadar vissa anordningar, som hör till en flygplats som är öppen för internationell trafik, eller som används för flygplatsens trafik, eller ett luftfartyg, som inte är i trafik men är uppställt på flygplatsen. Vidare döms den som med användande av våld eller hot om våld omintetgör verksamhet som bedrivs på en flygplats som är öppen för internationell trafik. Om brottet är att anse som grovt är straffskalan fängelse , lägst två och högst , eller på livstid. Vid bedömande av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om därigenom framkallats fara för flera människoliv eller om gärningen annars varit av särskilt farlig art. Paragrafens syfte när den infördes var att tillgodose kravet på kriminalisering i artikel II.1 i Montrealprotokollet som avser våldshandlingar mot flygplatser. Gemensamt för de kriminaliserade gärningarna är att de innebär ett angrepp mot en ”flygplats som är öppen för internationell trafik”. Enligt 6 kap. 2 § luftfartslagen (2010:500) jämförd med 6 kap. 1 § luftfartsförordningen (2010:770) får Transportstyrelsen bestämma vilka flygplatser som får användas för flygningar till och från . Bestämmelsen om flygplatssabotage omfattar i stort sett alla viktigare flygplatser i . Andra flygplatser såsom militära och enskilda flygplatser, till vilka allmänheten i princip inte har tillträde, och mindre flygplatser som i första hand betjänar sportflyget, omfattas i stället av allmänna straffbestämmelser om skadegörelse m.m., vilka i allt väsentligt torde tillgodose kravet på kriminalisering i dessa fall. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. Gemensamt för de straffbelagda gärningarna är vidare att gärningen ska vara ägnad att framkalla fara för flygplatsens funktion eller för säkerheten vid denna. Det är endast våldshandlingar som har inneburit något hot mot säkerheten i mera vidsträckt mening som omfattas. Uttrycket ”fara för flygplatsens funktion” tar sikte på risken för att flygplatsens funktion som sådan för lufttrafiken drabbas. I förhållande till bestämmelsen i 5 a § andra stycket 2 såvitt avser åtgärder som är ägnade att framkalla fara för säkerheten för ett luftfartyg under flygning uppstår en konkurrenssituation när det gäller åtgärder mot en flygplats som utgör risk för pågående lufttrafik. Om åtgärden inte innebär fara för något visst luftfartyg som är i trafik vid tillfället eller om åtgärden endast utgör fara för flygplatsens funktion för lufttrafiken i fortsättningen, bör denna paragraf tillämpas i stället för 5 a § andra stycket 2. Begreppet ”fara för ... säkerheten vid denna” tar sikte på säkerheten i mer allmän bemärkelse vid en flygplats, det vill säga risken för att människor eller egendom på flygplatsen kommer till skada. 3.8Brott mot allmän ordning Det gemensamma för brotten mot allmän ordning i 16 kap. 1–3 §§ är att de avser situationer som innebär att den allmänna ordningen störs av en folksamling. För dessa brott förutsätts att en folksamling uppträder på ett störande sätt, exempelvis så att den allmänna ordningen störs genom skrän och hotfulla gester. Vid utformningen av bestämmelserna i dessa lagrum fick det inte någon avgörande betydelse om folksamlingens uppträdande innebar ett angrepp mot en myndighet eller inte. För straffbarhet krävs dock enligt 1–2 §§ att folksamlingen visar uppsåt att, med förenat våld, sätta sig upp mot en myndighet eller på något annat sätt tvinga fram eller hindra en viss åtgärd. Från det allmännas synpunkt har det mindre betydelse om en folkmassa riktar sitt angrepp direkt mot en myndighet eller mot den ordning som samhället upprätthåller med hjälp av sina myndigheter. Om folksamlingen stör allmän ordning utan det särskilda uppsåtet kan den mildare bestämmelsen om ohörsamhet mot ordningsmakten i 3 § vara tillämplig. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. Om en folksamling stör allmän ordning genom att visa uppsåt att med förenat våld sätta sig upp mot myndighet eller annars framtvinga eller hindra viss åtgärd och skingrar den sig inte på myndighets befallning, döms deltagarna enligt 16 kap. 1 § för upplopp. Straffskalan för anstiftare och anförare är fängelse i högst och för annan deltagare i folksamlingens förehavanden är straffskalan böter eller fängelse i högst . Om folksamlingen skingrar sig på myndighets befallning, döms anstiftare och anförare för upplopp till böter eller fängelse i högst . Upplopp begås således av deltagarna i en folksamling som stör den allmänna ordningen med det särskilt ordningsstörande uppsåtet. Det krävs att uppsåtet finns hos gruppen som sådan och det är således inte tillräckligt att detta uppsåt finns hos enstaka deltagare. Om folksamlingen skingrar sig efter en myndighets befallning döms endast anstiftare och anförare till ansvar för brottet. Brottsbeskrivningen innehåller krav dels angående folksamlingens ordningsstörande uppsåt och dels i fråga om skingringsbefallning. Enstaka personer kan inte utgöra en folksamling men ett tiotal personer kan däremot bilda en folksamling. I RH 1996:4 ansåg hovrätten att 16 personer var ett tillräckligt antal för att tillsammans kunna anses utgöra en folksamling. Upplopp förutsätter att en myndighet lämnat en skingringsbefallning till folksamlingen. Skingringsbefallningen behöver emellertid inte ges i någon viss form. Om den störande folksamlingen inte skingrar sig på myndighetens befallning har varje deltagare i folksamlingens åtgärder begått upplopp. Den eller de gärningsmän som ingett folksamlingen det ordningsstörande uppsåtet är att anse som anstiftare. Den som i ord eller gärning tar ledningen för folksamlingens förehavande är att betrakta som anförare. I NJA 1933 s. 99 hade en folksamling trängt in på ett avspärrat område. Den som sprungit i spetsen och kastat undan en ställningsbock som stod vid gränsen till det avspärrade området och ropat ”nu börjar vi” dömdes som anförare. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. Om en folksamling, med sådant uppsåt som sägs i bestämmelsen om upplopp, gått till förenat våld å person eller egendom, döms var och en i folksamlingen, vare sig myndighet var närvarande eller inte, enligt 16 kap. 2 § för våldsamt upplopp. Straffskalan för anstiftare och anförare är fängelse i högst och för annan deltagare i folksamlingens förehavande böter eller fängelse i högst . Våldsamt upplopp begås av deltagare i en folksamling som tillsammans går till förenat våld på person eller egendom. För ansvar är det inte tillräckligt att enstaka personer på egen hand är våldsamma. Dessutom krävs att folksamlingen gått till förenat våld på person eller egendom. Med våld på person avses misshandel eller ett praktiskt taget fullständigt betvingande av den kroppsliga rörelsefriheten. Till skillnad mot bestämmelsen om upplopp i 16 kap. 1 § behöver någon skingringsbefallning inte ha getts för straffansvar. För våldsamt upplopp gäller en vid straffskala som omfattar gärningar från förhållandevis lindrig svårhetsgrad till mycket allvarlig och farlig brottslighet. Vid straffvärdesbedömningen är såväl avsikten med folksamlingens aktion som syftet med den tilltalades egna åtgärder av betydelse.41 I samband med den 15–och besök av president i hölls uppmärksammade demonstrationer och manifestationer. Det förekom våldsamt upplopp med bland annat stenkastning. I NJA 2002 s. 533 I dömdes en person för att med full insikt om att det var fråga om ett våldsamt upplopp – ha deltagit i och sympatiserat med en folksamling som, med uppsåt att genom förenat våld sätta sig upp mot polismyndigheten, gått till förenat angrepp mot polismän, hundar och hästar. Den tilltalade hade deltagit i fortsatta våldsamheter och själv aktivt deltagit i stenkastning mot poliser och egendom. Han hade delvis deltagit i de främre leden när stenkastning börjat samt deltagit i en rusning som föregick stenkastningen. Vidare hade han maskerat sig med en s.k. rånarluva och därefter iklädd denna maskering uppehållit sig i omedelbar närhet av en 41 Se NJA 2002 s. 533. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. plats där skottlossning ägt rum. Den tilltalade hade befunnit sig i händelsernas centrum och i direkt anslutning till de platser där våldsamheter ägt rum. Påföljden bestämdes till fängelse och . I NJA 2002 s. 533 II dömdes en person till fängelse efter att ha deltagit i en folksamling som med ordningsstörande uppsåt gått till förenat våld mot polisbilar och polismän genom att i ett första skede sprungit med folksamlingen och kastat två gatstenar mot polisbilar. Såväl upplopp som våldsamt upplopp är riktade mot en myndighet medan våldsbrott mot enskilda personer under ett upplopp har ett annat angreppsobjekt. Detsamma gäller andra brott, till exempel skadegörelse, som begås under upploppet. Enligt den allmänna konkurrensläran döms till ansvar för våldsamt upplopp och till exempel grov misshandel som begicks under upploppet i brottskonkurrens. Ansvar döms alltså ut för våldsamt upplopp enligt 16 kap. 2 § samt för brott enligt till exempel 3–4, 12–13 och 17 kap. även om lindriga brott kan konsumeras. Våldsamt upplopp konsumerar brott enligt 2 kap. 29 § ordningslagen (1993:1617).42 Underlåter deltagare i folksamling som stör allmän ordning att efterkomma för ordningens upprätthållande meddelad befallning eller intränger han eller hon på område som blivit för sådant ändamål fridlyst eller avspärrat, döms enligt 16 kap. 3 § , om inte upplopp föreligger, för ohörsamhet mot ordningsmakten till böter eller fängelse . 3.8.5Falskt larm och missbruk av larmanordning Bestämmelserna om falskt larm och missbruk av larmanordning i 16 kap. 15 § infördes i 1977 med anledning av att antalet bombhot mot en anonym allmänhet hade ökat 42 , en kommentar på internet, kommentaren till 16 kap. 1–2 §§. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. Hoten riktade sig oftast mot flygplatser, järnvägsstationer, varuhus, restauranger, skolor och ambassader. innehöll tidigare inte någon bestämmelse som direkt tog sikte på handlingar av sådant slag.43 Nedan följer en redogörelse för respektive brott. Den som genom oriktig uppgift att det föreligger fara för en eller flera människors liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom föranleder onödig säkerhetsåtgärd, döms enligt 16 kap. 15 § första stycket för falskt larm till böter eller fängelse i högst . Om brottet är att anse som grovt är straffskalan enligt bestämmelsens andra stycke fängelse i lägst och högst . Varje oriktig uppgift om att det finns en sådan fara som anges i bestämmelsen omfattas, så snart uppgiften orsakar onödiga säkerhetsåtgärder. Ett exempel på en oriktig uppgift om en fara är ett falskt bombhot där någon falskeligen meddelar att en bomb kommer att explodera på en viss plats så att en mera obestämd krets av personer kan beräknas komma till skada. Meddelandet ska vara oriktigt i den meningen att den uppgivna bomben faktiskt inte utgör någon fara, vare sig det beror på att bomben över huvud taget inte existerar eller på att den är otjänlig för det uppgivna ändamålet. Falskt larm begås dock inte av den som placerat ut en bomb och därefter slagit larm. Det är inte nödvändigt att faran för människors liv eller hälsa är allmän, utan redan när en eller ett par människor kan tänkas vara i fara blir bestämmelsen tillämplig. Omständigheterna i dessa fall är dock ofta sådana att det skulle ha varit en allmän fara om uppgiften varit sann. Med omfattande förstörelse avses skada som är kvantitativt betydande. Egendomens värde från samhällelig, kulturell, ekonomisk eller annan synpunkt inverkar på denna bedömning. För straffansvar förutsätts att den osanna uppgiften får till effekt att onödiga säkerhetsåtgärder vidtas. Det kan vara fråga om en rad vitt skilda åtgärder av inte obetydlig omfattning, till exempel ut- 43 NJA II 1977 s. 135. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. ryckning av polis, räddningstjänst, ambulans, militär, sjöräddning eller något annat organ för allmän bevakningstjänst. Andra exempel är avspärrning av ett bombhotat område eller åtgärder av miljö- och hälsoskyddande myndigheter för att förhindra att förgiftade livsmedel konsumeras av allmänheten. Säkerhetsåtgärderna behöver inte vidtas av ett allmänt organ utan även exempelvis en åtgärd då en varuhusägare låter utrymma ett varuhus på grund av ett bombhot omfattas. Även om åtgärderna kan vara av mycket olika slag ska de ha föranletts av den oriktiga uppgiften och syfta till att avvärja faran. Åtgärder som vidtas för att hindra ett upprepande, till exempel installerande av en övervakningsanläggning eller andra övervakningsåtgärder, faller utanför tillämpningsområdet. Vidare omfattas inte åtgärder som inte innebär några egentliga ansträngningar eller uppoffringar.44 Den särskilda straffskala för grova fall av falskt larm infördes genom ett nytt andra stycke 1993 då även straffskalorna i övrigt ändrades.45 I RH 2014:36 bedömdes ett falskt larm som medfört stora polisinsatser på tre platser i , innefattande nationella säkerhetsstyrkan, nationella bombskyddet och särskilda förhandlare, och hade pågått i , som grovt brott. Den som genom missbruk av larm, nödsignal eller annan liknande anordning föranleder onödig utryckning av , organisation för räddningstjänst, ambulans, militär, sjöräddning eller annat organ för allmän bevakningstjänst, döms enligt 16 kap. 15 § tredje stycket för missbruk av larmanordning till böter eller fängelse . Det aktuella brottet begränsas till uppenbara missbrukssituationer. I begreppet missbruk ligger att det objektivt sett saknas anledning att slå larm. Straffbudet gäller vidare endast missbruk av en mekanisk eller liknande anordning. Som exempel på sådana åtgärder som avses i bestämmelsen kan nämnas okynneslarm genom missbruk av inbrottslarm samt avfyrandet av nödraketer till sjöss. 44NJA II 1977 s. 137 f. 45NJA II 1993 s. 63. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. Att ropa på hjälp trots att man inte är i fara faller däremot utanför det straffbara området. För straffbarhet krävs ett positivt handlande. Enbart underlåtenhet att till exempel meddela sig inom en viss föreskriven tid är inte straffbelagd även om bristen på kontakt lett till en onödig utryckning. Det krävs vidare att larmet föranleder en onödig utryckning av ett organ för allmän bevakningstjänst. Bestämmelsen är inte tillämplig redan på förberedelser till utryckning, som till exempel räddningsstyrkans samling. Ett blankt meddelande till räddningstjänsten om att det brinner på en viss plats uppfattas vanligen som ett påstående om att det finns en sådan fara som anges i bestämmelsens första stycke om falskt larm. Ett exempel på en åtgärd som avses i tredje stycket om missbruk av larmanordning kan däremot vara missbruk av nödnumret 112. Ett missbruk av larmanordning avser endast den som utan skäl använder en särskild larmanordning och inte vidtar några ytterligare åtgärder. En person som genom användande av nödanropet muntligen kommer i kontakt med de i lagrummet avsedda räddningsorganen och till dem lämnar en oriktig uppgift om en fara som orsakar en onödig utryckning, kan däremot dömas till ansvar för falskt larm. Gärningen är då inte att betrakta som en sådan ordningsförseelse som bestämmelsen om missbruk av larmanordning närmast tar sikte på. Uppräkningen av utryckningsorgan är inte uttömmande. flygräddning är ett exempel på ett organ som stadgandet avser men som inte nämnts uttryckligen i lagtexten. För straffansvar räcker det att larmet föranlett att en del av räddningsstyrkan ryckt ut.46 3.9.1Fri väg m.m. för viss trafik Enligt 2 kap. 5 § trafikförordningen (1998:1276) ska en trafikant lämna fri väg för bland annat utryckningsfordon som avger signal med föreskriven larmanordning. Den som uppsåtligen eller av oakt- 46 , en kommentar på internet, kommentaren till 16 kap. 15 §. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. samhet bryter mot bestämmelsen döms enligt 14 kap. 3 § p. 1 a trafikförordningen till penningböter. 3.10.1Den grundläggande bestämmelsen om straffvärde Enligt 29 kap. 1 § första stycket ska straff, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, bestämmas inom ramen för tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Vid bedömningen av straffvärdet inom straffskalan ska enligt 29 kap. 1 § andra stycket beaktas den skada, kränkning eller fara som gärningen inneburit, vad den tilltalade insett eller borde insett om detta samt de avsikter eller motiv som han eller hon haft. Det ska särskilt beaktas om gärningen har inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person. Rekvisiten skada, kränkning och fara avser objektiva omständigheter vid brottet och uttrycken är avsedda att uppfattas i vid mening. Enligt förarbetena kan utgångspunkt normalt tas i brottets rekvisit. Hänvisningen till gärningsmannens avsikter och motiv innebär att även subjektiva omständigheter ska tillmätas betydelse vid bedömningen av straffvärdet. Vid straffmätningen ska hänsyn inte tas till sådana omständigheter som inte täcks av gärningsmannens uppsåt eller oaktsamhet. Det är av stor betydelse för bedömningen hur grov gärningsmannens oaktsamhet har varit samt vilken form av uppsåt som förelegat. Det avgörande för straffvärdesbedömningen ska alltid vara omständigheterna vid brottet. Gärningsmannens person, tidigare brottslighet eller vad som inträffat efter brottet ska i princip sakna betydelse för bedömningen av straffvärdet.47 Att det särskilt ska beaktas om gärningen har inneburit ett allvarligt angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person infördes genom en lagändring som trädde i kraft vilket var en del av straffmätningsreform.48 Bestämmelsen infördes för att åstadkomma en höjd straffnivå för allvarliga våldsbrott. Enligt förarbetena omfattas brott där gärningen har bestått i, 1987/88:120 s. 80 f. 48SFS 2010:370, prop. 2009/10:147. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m. eller innefattat, uppsåtlig allvarligare våldsanvändning, uppsåtligt allvarligare hot eller med sådant våld eller hot jämställbart handlande – det vill säga att ha försatt någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd eller att, utan våld eller hot, ha berövat någon friheten – direkt riktat mot annans person. Med allvarligt angrepp avses att brottets straffvärde ska motsvara fängelse eller mer. Domstolen ska i varje enskilt fall pröva om gärningen bestått i eller innefattat sådant angrepp som avses i bestämmelsen. I förarbetena anges att de brott som omfattas av bestämmelsen ska anses ha ett högre straffvärde än det straffvärde som skulle ha följt vid en bedömning enligt den praxis som förelåg innan lagändringen. Det anges vidare att straffvärdet för sådan brottslighet som omfattas av bestämmelsen ska anses ligga över straffminimum eller den allra nedersta delen av straffskalan för det aktuella brottet samt att straffvärdet för brott som tidigare hade en straffvärdenivå en bit upp i straffskalan ska anses ligga på en ytterligare högre nivå.49 3.10.2Försvårande och förmildrande omständigheter Bestämmelsen i 29 kap. 1 § kompletteras med bestämmelser i 29 kap. 2–3 §§ vilka innehåller kataloger över försvårande och förmildrande omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet. Uppräkningen av de omständigheter som anges är exemplifierande och det är således möjligt att beakta även andra omständigheter än de som anges. Detta framgår direkt av lagtexten där det anges att dessa omständigheter särskilt ska beaktas. I 29 kap. 2 § anges åtta försvårande omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av straffvärdet. De omständigheter som anges är (1) om den tilltalade avsett att brottet skulle få allvarligare följder än det faktiskt fått, (2) om den tilltalade visat stor hänsynslöshet, (3) om den tilltalade utnyttjat någon annans skyddslösa ställning eller svårigheter att värja sig, (4) om den tilltalade utnyttjat sin ställning eller i övrigt missbrukat ett särskilt förtroende, (5) om den tilltalade förmått någon annan att medverka till brottet genom tvång, svek eller missbruk av hans eller hennes 2009/10:147 s. 14 f. och s. 40. Nuvarande ordning – brott mot allmän verksamhet m.m.