sou · H6B36 · 2018-02-15 00:00:00 — Exempel på viktiga inskränkningar är rätten att, för privat bruk, framställa enstaka exemplar av offentliggjorda verk, eller såvitt gäller litterära verk i skriftlig form, begränsade delar av sådana verk eller sådana verk av begränsat omfång (12 §), rätten att framställa exemplar för personer med funktionsnedsättning (17 §) och rätten att citera ur verk (22 §). Också den ideella rätten består av två delar (3 §). För det första har upphovsmannen rätt att i den omfattning och på det sätt god sed kräver bli angiven när exemplar av verket framställs eller görs tillgängligt för allmänheten. För det andra har upphovmannen rätt att motsätta sig såväl att verket ändras eller görs tillgängligt för allmänheten på ett sådant sätt att det litterära eller konstnärliga anseendet eller egenarten kränks. Upphovsrättslagen innehåller också bestämmelser om skydd för till upphovsrätten närstående rättigheter. Däri ingår skydd för utövande konstnärers (exempelvis sångare, musiker och skådespelare) framförande av verk, framställare av ljud- och bildupptagningar (dvs. skiv- och filmproducenter) såvitt gäller deras upptagningar (t.ex. cdskivor och filmer), radio- och televisionsföretag vad gäller deras utsändningar, framställare av kataloger och fotografer. Dessa rättigheter varar normalt från framförandet, ljud- eller bildupptagningen, utsändningen eller framställningen av respektive prestation. Beträffande de närstående rättigheterna gäller i stort inskränkningar motsvarande dem som gäller för den egentliga upphovsrätten. Den upphovsrättsliga lagstiftningen tillämpas i första hand på svenska verk och prestationer. Genom anslutning till olika internationella konventioner på området ska lagen i betydande utsträckning tillämpas också på verk och prestationer med ursprung utomlands. På upphovsrättens område finns framför allt Bern- Huvuddragen i gällande rätt konventionen för skydd av litterära och konstnärliga verk. ger skydd enligt upphovsrättslagen åt verk från stater som är anslutna till denna konvention. Regler härom finns i den internationella upphovsrättsförordningen (1994:193). Såvitt avser de närstående rättigheterna finns Internationella konventionen om skydd för utövande konstnärer, framställare av fonogram samt radioföretag (den s.k. Romkonventionen), Konventionen rörande skydd för framställare av fonogram mot olovlig kopiering av deras fonogram (den s.k. Fonogramkonventionen) och Europeiska överenskommelsen om skydd för televisionsutsändningar. I internationella upphovsrättsförordningen finns också bestämmelser om hur ger skydd på grundval av dessa konventioner. Varumärkesrätten hör till den del av immaterialrätten som betecknas det industriella rättsskyddet. Varumärkesrätten ger innehavaren av ett varukännetecken en ensamrätt att använda kännetecknet som symbol för varor eller tjänster som tillhandahålls i dennes näringsverksamhet. Genom sitt kännetecken kan innehavaren särskilja och framhäva sina varor och tjänster i förhållande till övriga varor och tjänster på marknaden. Många kännetecken har också ett självständigt kommersiellt värde, grundat på betydande investeringar. Även för konsumenterna fyller kännetecken en viktig funktion genom att underlätta identifieringen av varor och tjänster. Varukännetecken regleras i varumärkeslagen (2010:1877). En rätt till varumärke med verkan i kan uppkomma på olika sätt. Ett sätt att uppnå skydd är genom nationell registrering hos (1 kap. 6 § varumärkeslagen). Registrering kan också ske genom en internationell varumärkesregistrering. Registreringen sker då hos internationella byrån hos för den intellektuella äganderätten (). , som är en akronym för , ingår i FN-systemet. Slutligen finns möjlighet till registrering hos Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) enligt en EU-förordning om EU-varumärken. Även EUIPO är en akronym för myndighetens engelska benämning, European Union Intellectual Property Office. Huvuddragen i gällande rätt Ensamrätt på varumärkesområdet kan också förvärvas genom inarbetning (1 kap. 7 §). Såväl varumärken som andra särskilda varukännetecken kan erhålla skydd under förutsättning att varukännetecknet inom en betydande del av den krets till vilken det riktar sig är känt som beteckning för de varor eller tjänster som tillhandahålls under kännetecknet. Till detta kommer att näringsidkare har ett självständigt skydd för släktnamn, firma och adress (s.k. naturliga varukännetecken), se 1 kap. 8 §. Ensamrätten till ett registrerat varumärke innebär att ingen annan än innehavaren får, utan dennes tillstånd, i näringsverksamhet använda ett tecken som är identiskt med innehavarens varukännetecken för varor eller tjänster av samma slag (1 kap. 10 § första stycket 1). Vidare får ingen annan än innehavaren använda ett tecken som är identiskt eller liknande innehavarens varukännetecken för varor eller tjänster av samma eller liknande slag, om det finns en risk för förväxling mellan tecknet och varukännetecknet (1 kap. 10 § första stycket 2). Utöver detta grundläggande skydd finns ett utökat skydd för kännetecken som är kända i . För att tillerkännas det utökade skyddet krävs att kännetecknet är känt inom en betydande del av omsättningskretsen. I fråga om sådana kännetecken gäller att ingen annan än innehavaren får använda tecken som liknar det kända kännetecknet, om användningen skulle dra otillbörlig fördel av eller skada det kända kännetecknets särskiljningsförmåga eller anseende. Detta skydd är mer omfattande, eftersom det gäller oberoende av för vilka varor, tjänster eller verksamheter som det andra kännetecknet används (1 kap. 10 § första stycket 3). Vad som anförts om innebörden av ensamrätten till registrerade varumärken har i huvudsak sin motsvarighet även i fråga om inarbetade kännetecken. För inarbetade varukännetecknen gäller emellertid att kännetecknet åtnjuter skydd endast inom det område där inarbetningen består (1 kap. 7 § andra stycket). Huvuddragen i gällande rätt Den som utan rättighetshavarens samtycke vidtar en åtgärd som omfattas av ensamrätten begår ett immaterialrättsintrång. Vid ett immaterialrättsintrång kan såväl straffrättsliga som civilrättsliga sanktioner komma i fråga. Det finns även bestämmelser om straffprocessuella tvångsmedel och civilrättsliga säkerhetsåtgärder för att säkra egendom inför beslut om förverkande (en särskild rättsverkan av brott) eller beslut om att egendom ska förstöras eller återkallas från marknaden (en civilrättslig skyddsåtgärd). I såväl upphovsrättslagen som varumärkeslagen finns bestämmelser som innebär att den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet gör intrång i en immateriell ensamrätt döms till böter eller fängelse i högst (53 och 57 §§ upphovsrättslagen och 8 kap. 1 § varumärkeslagen). För försök eller förberedelse döms till ansvar enligt 23 kap. . Straffansvaret är inte begränsat till den som utfört intrånget, utan omfattar även andra som har främjat gärningen med råd eller dåd (23 kap. 4 § första stycket ). Åklagare får väcka åtal för upphovsrättsintrång om målsäganden anger brottet till åtal eller åtal är påkallat från allmän synpunkt (59 § upphovsrättslagen). Enligt varumärkeslagen krävs däremot såväl att målsäganden anger brottet till åtal som att åtal av särskilda skäl är motiverat från allmän synpunkt (8 kap. 1 § varumärkeslagen). Förverkande utgör en särskild rättsverkan av brott. I de immaterialrättsliga lagarna finns bestämmelser om att egendom med avseende på vilken brott föreligger ska förklaras förverkad om det inte är uppenbart oskäligt. I stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. Även utbyte av sådant brott ska förklaras förverkat om det inte är uppenbart oskäligt (53 a § upphovsrättslagen och 8 kap. Huvuddragen i gällande rätt 2 § varumärkeslagen). Där anges också att egendom som har använts eller varit avsedd att användas som hjälpmedel vid brott får förklaras förverkad, om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl. I stället för egendomen får dess värde förklaras förverkat. Regleringen är tillämplig såväl vid fullbordat intrång som vid försök och förberedelse därtill. Dessutom är 36 kap. 3 och 4 §§ tillämpliga. Be- stämmelserna i 3 § avser förverkande av föremål som har en utpräglad karaktär av brottsverktyg och är tillämpliga även om brott inte har begåtts. Bestämmelserna i 4 § avser förverkande av värdet av ekonomiska fördelar som uppkommit för en näringsidkare. Sistnämnda bestämmelser är subsidiära i förhållande till de allmänna bestämmelserna om förverkande av utbyte av brott och hjälpmedel som har använts vid brott. Bestämmelser om beslag finns i 27 kap. . Enligt huvudregeln i 1 § får ett föremål tas i beslag om det skäligen kan antas äga betydelse för utredning om brott eller vara någon avhänt genom brott eller på grund av brott förverkat. Beslag får beslutas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse (27 kap. 1 § tredje stycket ). Därutöver finns särskilda bestämmelser om beslag i 59 § tredje stycket upphovsrättslagen och 8 kap. 7 § andra stycket varumärkeslagen. Enligt dessa bestämmelser får egendom med avseende på vilken intrång föreligger tas i beslag för att säkerställa ett civilrättsligt anspråk på att åtgärder ska vidtas med egendomen (se närmare i det följande). Om exemplar framställs olagligen, har målsäganden (innehavaren av den immateriella rättigheten) inte någon äganderätt till de framställda exemplaren. Dessa kan därför inte sägas vara avhända rättighetshavaren och den berörda beslagsregeln i kan därmed inte tillämpas (se t.ex. SOU 1956:25 s. 443). Även hjälpmedel som har använts eller varit avsett att användas vid intrånget eller överträdelsen får tas i beslag med stöd Huvuddragen i gällande rätt av 59 § tredje stycket upphovsrättslagen och 8 kap. 7 § andra stycket varumärkeslagen. Vidare får egendom tas i beslag inför det att domstol beslutar om att särskilda åtgärder ska vidtas med exemplar av litterära eller konstnärliga verk som har återgivits offentligt på ett sätt som är kränkande för verket och som har skett efter upphovsmannens död, dvs. i strid med det s.k. klassikerskyddet. Detsamma gäller för föremål som har använts för framställning av sådana verk. (Se 51 och 52 §§ upphovsrättslagen.) Förvar och kvarstad enligt 26 kap. Om egendom ska säkras inför ett beslut om värdeförverkande, kan bestämmelserna om förvar och kvarstad i 26 kap. tillämpas. Detsamma gäller för att säkra skadestånd eller annan ersättning till målsäganden under förundersökning eller i brottmål. Om ett intrång, eller ett försök eller en förberedelse till intrång, har begåtts får domstol utfärda ett förbud att fortsätta intrånget, vilket kan förenas med vite (53 b § upphovsrättslagen och 8 kap. 3 § varumärkeslagen). Ett vitesförbud kräver inte att käranden kan styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hos den som gör intrång. Det är tillräckligt att det i objektiv mening föreligger ett intrång eller ett försök eller en förberedelse till ett intrång. Ett vitesförbud kan även meddelas interimistiskt, dvs. i avvaktan på slutligt avgörande. Förutsättningarna för ett sådant förbud är att det föreligger sannolika skäl för intrång, eller försök eller förberedelse till intrång, och att det skäligen kan befaras att svaranden genom att fortsätta intrånget förringar värdet av kärandens ensamrätt. Vidare krävs normalt att käranden ställer säkerhet. Innan ett vitesförbud meddelas ska svaranden ha fått tillfälle att yttra sig, om inte ett dröjsmål skulle medföra risk för skada. Vid sidan av nämnda reglering finns en bestämmelse i upphovsrättslagen som ger domstol en möjlighet att på talan av vissa myndigheter vid vite förbjuda offentlig återgivning av ett verk om återgivandet är kränkande för verket, det s.k. klassikerskyddet. Huvuddragen i gällande rätt möjlighet till vitesförbud gäller endast efter upphovsmannens död, se 51 § upphovsrättslagen. En talan om vitesförbud kan föras separat eller tillsammans med exempelvis en talan om skadestånd. I båda fallen gäller regler om talan i tvistemål. Det är också möjligt att föra en sådan talan inom ramen för ett straffrättsligt förfarande. I sådana fall handläggs frågan enligt bestämmelserna i 22 kap. om enskilt anspråk. Såväl upphovsrättslagen som varumärkeslagen innehåller bestämmelser om att den som har begått ett intrång ska ersätta den skada som har orsakats av gärningen (54 och 57 §§ upphovsrättslagen och 8 kap. 4 § varumärkeslagen). Enligt upphovsrättslagen gäller att den som olovligen utnyttjar något som skyddas av annans ensamrätt ska betala skälig ersättning för utnyttjandet. Detta gäller även vid intrång som sker i god tro. Sker intrånget uppsåtligen eller av oaktsamhet, har rättighetshavaren dessutom rätt till ersättning för den ytterligare skada som intrånget eller överträdelsen har medfört. Enligt varumärkeslagen gäller att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet gör sig skyldig till intrång ska betala skälig ersättning för utnyttjandet av rättigheten samt ersättning för den ytterligare skada som intrånget har medfört. Om ett sådant intrång begås i god tro, ska ersättning för utnyttjandet utges om och i den mån det är skäligt. Åtgärder med olovliga exemplar m.m. I upphovsrättslagen och varumärkeslagen finns bestämmelser som gör det möjligt att i civilrättslig ordning ingripa mot intrångsgörande egendom och hjälpmedel som har använts vid intrång (55 och 57 §§ upphovsrättslagen och 8 kap. 7 § varumärkeslagen). Innebörden av dessa bestämmelser är i korthet att den som vidtar en åtgärd som innebär intrång i en immateriell ensamrätt får, om det anses skäligt, tåla att egendom med viss anknytning till intrånget återkallas från marknaden, ändras eller förstörs eller att någon annan åt- Huvuddragen i gällande rätt gärd ska vidtas med den. Syftet med åtgärderna är att förebygga fortsatt kränkning av den immateriella rättigheten. Dessa åtgärder, som är centrala i sanktionssystemet, brukar benämnas skydds- eller säkerhetsåtgärder. Bestämmelserna är tillämpliga även om intrånget inte är straffbart eller kan leda till skadeståndsskyldighet. Det räcker att ett intrång i objektiv mening föreligger. Åtgärderna är inte att anse som förverkande eller annan rättsverkan av brott; här är närmast fråga om en speciell immaterialrättslig rättsverkan (prop. 1993/94:122 s. 61 f. och prop. 1969:168 s. 241). Den egendom som kan bli föremål för en skyddsåtgärd är sådan som intrånget gäller, till exempel olovligt framställda exemplar. Därutöver kan skyddsåtgärder tillgripas avseende vissa hjälpmedel som har använts eller har varit avsedda att användas vid framställningen av de olovliga exemplaren. En talan om skyddsåtgärd kan föras av den som har lidit intrång, antingen separat eller tillsammans med exempelvis en talan om skadestånd. I båda fallen gäller regler om talan i tvistemål. En rättighetshavare har vidare möjlighet att föra talan om skyddsåtgärd inom ramen för en talan om straffansvar för intrång. Då handläggs rättighetshavarens anspråk enligt reglerna om enskilt anspråk i 22 kap. . Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder enligt 15 kap. I 15 kap. finns bestämmelser om kvarstad, vilka syftar till att säkerställa att ett skadestånd betalas. Om någon visar sannolika skäl för en fordran, som är eller kan antas bli föremål för rättegång och det skäligen kan befaras att motparten genom att avvika, skaffa undan egendom eller förfara på annat sätt undandrar sig att betala skulden, får domstol förordna om kvarstad på så mycket av motpartens egendom att fordringen kan antas bli täckt vid utmätning (15 kap. 1 § ). Om talan om skyddsåtgärder enligt 55 § upphovsrättslagen eller 8 kap. 7 § varumärkeslagen handläggs som ett tvistemål, kan reglerna i 15 kap. 3 § bli tillämpliga för att säkerställa sökandens anspråk om att egendomen ska återkallas från marknaden, ändras eller förstöras eller att någon annan åtgärd ska vidtas med den. 4Skärpta straff för allvarliga intrång Förslag: Det införs två nya brott: grovt upphovsrättsbrott och grovt varumärkesbrott. Straffskalan ska vara fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska särskilt beaktas om gärningen har inneburit synnerligen kännbar skada, medfört betydande eller annars varit av särskilt farlig art. I uppdraget ingår att överväga om det behövs skärpta straffskalor för de allvarligaste fallen av upphovsrättsintrång och varumärkesintrång. Om det anses vara fallet, ska en bedömning göras av hur lämpligaste genomförande bör ske. Utredningen ska därvid överväga om detta ska ske enbart genom en ändring av de befintliga straffskalorna eller om särskilda straffskalor med en brottsrubricering för grova brott bör införas. Vid det senare övervägandet ingår även att ta ställning till vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om ett brott är att anse som grovt. Utredningen ska föreslå adekvata författningsändringar. Det ska noteras att uppdraget är begränsat till upphovsrättsintrång och varumärkesintrång och inte avser intrång i andra immaterialrätter. Skärpta straff för allvarliga intrång I samband med att upphovsrättslagen trädde i kraft infördes en möjlighet att döma till fängelse för vissa brott mot lagen. Straffskalan bestämdes då till böter eller fängelse . Av förarbetena framgår dels att några remissinstanser hade gjort invändningar mot en sådan skärpning, dels att hade föreslagit att fängelse skulle införas endast för svårare fall. Den bedömning som till slut gjordes var att det fanns skäl för en skärpning, eftersom intrång i upphovsrätt i speciella fall kan vara mycket kännbart för målsäganden, men att det var tillräckligt att bestämma straffskalan till böter eller fängelse utan att särskilt ange att fängelse är avsett för svårare fall (prop. 1960:17 s. 288). I likhet med vad som hade beslutats i fråga om upphovsrättslagen bestämdes straffskalan för brott mot varumärkeslag till böter eller fängelse (prop. 1960:167 s. 176). På 1980- respektive skärptes straffskalorna i såväl upphovsrättslagen som varumärkeslagen till böter eller fängelse i högst . Dessa straffskalor gäller än . Någon ändring i samband med att varumärkeslag trädde i kraft gjordes inte. Uttalandena i förarbetena i samband med straffskärpningen är förhållandevis kortfattade i detta avseende. Av motiven framgår i huvudsak följande. Den väsentligaste anledningen till ändringen i upphovsrättslagen var att ny teknik (då huvudsakligen fråga om kopiering till kassettband och videogram) hade gjort det möjligt att i stor, ofta kommersiell, skala mångfaldiga skyddade verk. Därigenom vållades upphovsmän och andra rättighetshavare betydande skada. Det nämndes också att en högre straffskala skulle få till effekt att preskriptionstiden förlängdes och att möjligheterna att tillgripa tvångsmedel skulle öka (prop. 1981/82:152 s. 27). Beträffande valet av straffmaximum hänvisades å ena sidan till att en rättighetshavares inkomstmöjligheter bygger på en ensamrätt till exemplarframställning och att vissa därför jämställer piratkopiering med stöld, som normalt kan ge upp till fängelse eller om brottet är grovt upp till fängelse. Å andra sidan framhölls att strafflatituderna för brott mot den immaterialrättsliga lagstiftningen av tradition har varit låga. Skärpta straff för allvarliga intrång Med ett straffmaximum fängelse saknades anledning att införa ett grovt brott (a. prop. s. 18 f.). Även i förarbetena till straffskärpningen i varumärkeslagen hänvisades till att de avsiktliga intrången i de industriella rättigheterna och i upphovsrätt hade ökat markant i världen. En av huvudorsakerna till den ökade kopieringsverksamheten var den utveckling som hade skett inom tekniken för reproducering (prop. 1993/94:122 s. 42 f.). I motiven angavs att det fanns anledning att se allvarligt på intrång i de immateriella ensamrätterna och att det därför borde finnas möjlighet att i svåra fall döma ut kännbara fängelsestraff. Vidare var det svårt att förklara varför straffsatserna för intrång i industriella rättigheter inte var desamma som vid upphovsrättsintrång. Det konstaterades också att ett straff framstod som lågt vid en internationell jämförelse. påpekades att avsikten inte var att de straff som generellt dömdes ut ska höjas men att domstolarna skulle ges ett större spelrum så att verkligt klandervärda intrång kunde bestraffas på en lämplig nivå (a. prop. s. 55). Enligt 53 § upphovsrättslagen döms den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet beträffande ett litterärt eller konstnärligt verk vidtar åtgärder, som innebär intrång i den till verket enligt 1 och 2 kap. knutna upphovsrätten, till böter eller fängelse i högst . Ett upphovsrättsintrång kan bestå i olovlig framställning av exemplar av verket, eller olovligt tillgängliggörande för allmänheten i ursprungligt eller ändrat skick, i översättning eller bearbetning, i annan litteratur- eller konstart eller i annan teknik (2 § första stycket). Även åtgärder som strider mot föreskrifter angående rättens utövande som en upphovsman har meddelat i testamente enligt 41 § andra stycket eller mot det s.k. titelskyddet i 50 § är straffbelagda enligt 53 § upphovsrättslagen. Straffansvaret gäller också om någon till för spridning till allmänheten för in exemplar av verk, där exemplaret har framställts utomlands under sådana omständigheter att en sådan framställning här i landet hade varit straffbar. Av 57 § upphovsrättslagen, som hänvisar till 53 §, följer att straffansvaret även gäller i fråga om intrång i de till upphovsrätten Skärpta straff för allvarliga intrång närstående rättigheter som regleras enligt 5 kap., dvs. skyddet för utövande konstnärer, framställare av ljud- och bildupptagningar, radio- och tv-företag, framställare av kataloger m.m. och fotografer. I 57 a och b §§ finns ytterligare straffbestämmelser, men de avser andra överträdelser än sådana intrång och överträdelser som omfattas av 53 §. Straffskalorna för de brotten är lägre än i 53 §. Med beaktande av att utredningen ska överväga om det behövs skärpta straffskalor för de allvarligaste fallen av upphovsrättsintrång och varumärkesintrång faller de bestämmelserna utanför utredningens uppdrag. Enligt 60 § första stycket upphovsrättslagen tillämpas lagens bestämmelser på verk med viss anknytning till . Det gäller för verk av den som är svensk medborgare eller har sin vanliga vistelseort i , verk som först utgivits i eller i och utom riket, filmverk vars producent har sitt säte eller sin vanliga vistelseort i , här uppfört byggnadsverk och konstverk som utgör del av här belägen byggnad eller på annat sätt är fast förenat med marken. För de närstående rättigheterna finns liknande bestämmelser med krav på viss anknytning till i 61 §. Lagens bestämmelser är genom EU-medlemskapet och internationella avtal i stor utsträckning tillämpliga även på verk och prestationer som saknar anknytning till . I 62 § finns ett bemyndigande för regeringen att under vissa förhållanden meddela föreskrifter om lagens tillämpning med avseende på andra länder och mellanstatliga organisationer. Bestämmelser finns i den internationella upphovsrättsförordningen (1994:193). Enligt förordningen ska för det första den som är medborgare i ett land som ingår i Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) alltid behandlas som om han eller hon var svensk medborgare. Detsamma gäller för en juridisk person med säte i . För det andra framgår att upphovsrättslagen ska tillämpas på verk som har anknytning till ett land inom den internationella unionen för skydd av litterära och konstnärliga verk (Bernunionen). för skydd av litterära och konstnärliga verk ingicks och omfattar 175 stater. för den intellektuella äganderätten () är den organisation inom FN-systemet som sköter administrationen av . Skärpta straff för allvarliga intrång Enligt 8 kap. 1 § varumärkeslagen döms den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet gör intrång i rätten till ett varukännetecken till böter eller fängelse i högst .