sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — Det rör sig om ett område som har reglerats genom rättstillämp- ningen utifrån bl.a. vägledande uttalanden från och resonemang i den straffrättsvetenskapliga litteraturen. Ändrade bestämmelser om straffmätning för unga om alternativ 1 och 3 har vi angett ovan att det är lämpligt att lägga fast vissa regler om de yttre ramarna för den s.k. reduktio- nens storlek i lag, i syfte att de av lagstiftaren önskade effekterna ska uppnås i rättstillämpningen. När det gäller alternativ 2 har vi dock angett att det saknas anledning att göra ändring i lag eftersom reduk- tionsspannet kvarstår oförändrat (från 80 procents s.k. reduktion till ingen s.k. reduktion) även om åldersspannet ändras från 15–till 15–. När det kommer till alternativ 4 ändras reduktionsspannet från dagens –till –som tillämpningsområdet för 29 kap. 7 § ändras från att gälla 15–20-åriga lagöverträdare till att gälla endast åldersgruppen 15– . Det skulle då vara möjligt – som ett slags modifikation av vad vihar uttalat i fråga om alternativ 1 – att i 29 kap. 7 § ange att ett fängelsestraff som motsvarar mer än fyra femtedelar () av brottets straffvärde får mätas ut för brott som har begåtts av en lagöverträdare som var 15–endast om det krävs för att 4 § i samma kapitel, om s.k. återfallsskärpning, ska kunna tillämpas. 8.4En fortsatt möjlighet att beakta begränsad utveckling, erfarenhet och omdömesförmåga Bedömning: Bestämmelsen i 29 kap. 3 § första stycket 3 brotts- balken ger domstolen ett utrymme för att som en förmildrande omständighet vid bedömningen av straffvärdet beakta särskilt om den tilltalades handlande stått i samband med hans eller hennes bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga. Vi be- dömer att bestämmelsen kommer att tillämpas i större utsträck- ning, om den s.k. ungdomsreduktionen enligt 29 kap. 7 § brotts- balken slopas för 18–20-åriga lagöverträdare. Vi har som en allmän utgångspunkt för våra överväganden angett att det även fortsättningsvis bör finnas ett utrymme för att vid straff- mätningen beakta om den tilltalades handlande har stått i samband Ändrade bestämmelser om straffmätning för unga med hans eller hennes begränsade utveckling, erfarenhet eller omdö- mesförmåga.24 Förhållandet mellan omständigheter som påverkar straffvärdet och omständigheter som påverkar straffmätningen utan att påverka straff- värdet har behandlats i avsnitt 7.3. Vi har där konstaterat att det rör sig om en begreppslig skillnad, som syftar till att skapa en struktur för påföljdsbestämningen. Även om det visserligen framstår som natur- ligt att göra skillnad mellan å ena sidan omständigheter som förelig- ger eller tiden för brottet och å andra sidan omstän- digheter före eller efter brottet, hade det inte varit ologiskt att – i stället för att som göra en distinktion mellan straffvärde och straffmätningsvärde – tala om alla dessa omständigheter såsom påver- kande ”straffvärdet”. Låg ålder kan, typiskt sett, sägas innebära att den tilltalade – till följd av den i avsnitt 6.3 beskrivna lägre graden av förmåga att kontrol- lera sitt handlande – har mindre skuld i brottet och därmed förtjänar mindre . Som en följd av det bör påföljden vara lindrigare än för en vuxen lagöverträdare. Låg ålder kan också sägas innebära att den tilltalade är mer känslig för sanktioner. Även detta är ett skäl för att påföljden bör vara lindrigare än för en vuxen lagöverträdare. Båda dessa skäl får anses ligga till grund för den schablonmässiga s.k. ungdomsreduktionen enligt 29 kap. 7 § . Utifrån systematiken i 29 kap. går det att dra slutsat- sen att lagstiftaren har ansett att 7 § handlar om omständigheter som är relevanta vid straffmätningen men som inte påverkar straffvärdet. Det är också utifrån den utgångspunkten som paragrafen normalt brukar beskrivas i rättspraxis och i den straffrättsvetenskapliga litteratu- ren. går det att med fog argumentera för att mindre skuld-/ förtjänstskälet för s.k. ungdomsreduktion handlar om omständlighe- ter vid brottet och att detta skäl alltså bör påverka straffvärdet samti- digt som sanktionskänsligheten handlar om upplevelsen av en påföljd –som ska avtjänas efter brottet – och alltså bör anses höra till straffmätningen men inte till straffvärdebedömningen. Detta leder till slutsatsen att det finns en överlappning mellan 29 kap. 7 § brotts- balken och 3 § första stycket 3 i samma kapitel, som handlar om att det vid straffvärdebedömningen ska beaktas särskilt ”om den till- talades handlande [vid brottet] stått i samband med hans eller hen- 24Se avsnitt 7.6. Ändrade bestämmelser om straffmätning för unga nes bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga”. Exemp- let visar att lagstiftaren kan välja att sortera omständigheter på olika sidor om gränsen mellan straffvärdeomständigheter och övriga straff- mätningsomständigheter. På ett principiellt plan kan hävdas att den del av 29 kap. 7 § som gäller den låga ålderns påverkan på skuldfak- torn borde sorteras till straffvärdeomständigheterna i stället för till de övriga straffmätningspåverkande omständigheterna. I den straffrättsvetenskapliga doktrinen har de olika teoretiska grun- derna för strafflindring enligt 29 kap. 3 § första stycket 3 respektive 29 kap. 7 § första stycket identifierats.25 Det har i den straffrättsvetenskapliga litteraturen anförts att ordningen borde vara den att domstolen först ska ställa sig frågan om det finns anledning att anse att straffvärdet är lägre på grund av den tilltalades bristande utveckling, erfarenhet och omdömesförmåga och att det är först när denna fråga är besvarad som ett beaktade av den tilltalades ungdom ska göras vid straffmätningen med stöd av 29 kap. 7 § . Att det är mest logiskt att först bestämma straffvärdet, enligt 29 kap. 1– 3 §§ , och först därefter beakta andra straffskärpande eller strafflindrande omständigheter, enligt 29 kap. 4–7 §§ brottsbal- ken, har bekräftats också av Högsta domstolens ut- formning av domskäl.26 Bestämmelsen i 29 kap. 3 § första stycket 3 tillämpas restriktivt i rättspraxis.27 måste den restriktiva tillämp- ningen ses i ljuset av förekomsten av 7 § i dess nuvarande lydelse. Om inte 7 § skulle ha funnits, är det rimligt att anta att 3 § första stycket 3 skulle ha tillämpats i större utsträckning. Det förtjänar att nämnas i det sammanhanget att , i sitt betänkande 2012, presenterade som sitt antagande att ”behovet av att beakta straff- värdebestämmelsen i 29 kap. 3 § BrB blir större om den bristande mognaden gäller en lagöverträdare där reduktionen enligt 29 kap. 7 § BrB inte får något större genomslag”.28 När den schablonmässiga s.k. reduktionen för lagöverträdare i åldern 18–, enligt 29 kap. 7 §, nu tas bort uppstår alltså frågan i , ”Påföljdsbestämningens struktur” i SvJT 1992 s. 257. 26Se t.ex. rättsfallet NJA 2015 s. 948 samt , ”Påföljdsbestämning för unga lag- överträdare” i JT 2000–01 s. 910, , , och , ”Två HD-domar angående beaktandet av den tilltalades ungdom” i SvJT 2006 s. 243 och och , Att bestämma påföljd för brott, 3 uppl., 2016, s. 251 f. 27Se t.ex. rättsfallet NJA 2000 s. 314. 28SOU 2012:34 band 3 s. 778. Ändrade bestämmelser om straffmätning för unga vilken utsträckning en lagöverträdares utveckling, erfarenhet och om- dömesförmåga ska beaktas vid bedömningen av brottets eller brotts- lighetens straffvärde. Ett införande av en bestämmelse om schabloniserad s.k. reduk- tion av straffvärdet (i stället för straffmätningsvärdet) för lagöverträ- dare i åldern 18–baserat på lagöverträdarens biologiska ålder skulle strida mot intentionerna med våra direktiv. Det går inte att tolka vårt uppdrag på annat sätt än att syftet är just att avskaffa den schablonmässiga ”reduktionen” eller ”rabatten” för de yngsta myn- diga lagöverträdarna. Det går inte att utesluta att det för allmänheten framstår som svårförklarligt att lagöverträdare som är myndiga (men under ) får vad som skulle kunna beskrivas som en ”reduk- tion”, ”rabatt” eller ”avdrag” från den ”riktiga” påföljden redan på grund av sin biologiska ålder. görs en sådan s.k. reduktion även för exempelvis en s.k. livsstilskriminell 18-åring som agerat på ett övertänkt och förslaget sätt. En annan sak är att det i ett påföljdssystem som bygger på för- tjänst och proportionalitet är fundamentalt att den tilltalades grad av skuld i sin gärning kan beaktas inom ramen för straffmätningen. vihar angett ovan i detta delavsnitt är det naturligt att graden av skuld kommer till uttryck genom straffvärdebedömningen. – exempelvis – av utredningen i ett brottmål med två tilltalade, A och B, framgår att A:s utveckling, erfarenhet och omdömesförmåga eller tiden för brottet var lägre än B:s utveckling, erfar- enhet och omdömesförmåga, förtjänar A (allt annat lika) mindre än B. Skillnaden i förtjänt bör då – sett till de prin- ciper som ligger till grund för påföljdssystemet – komma till uttryck genom att straffvärdet för A:s brott är lägre än straffvärdet för B:s brott. Detta gäller oavsett ålder. Det har under pågående utredningsarbete framförts att det borde förtydligas i lag att det finns en möjlighet att göra individuella bedöm- ningar av unga lagöverträdares mognadsgrad. Frågan är då om en så- dan lagändring är nödvändig eller om det redan av lagens nuvarande lydelse framgår att skillnader i mognadsgrad ska beaktas som en del av straffvärdebedömningen. Enligt 29 kap. 3 § första stycket 3 nuvarande lydelse krävs inte ”särskilda skäl” eller ”uppenbart” bristande utveckling för att bestämmelsen ska tillämpas. Ordalydelsen i sig inskränker alltså Ändrade bestämmelser om straffmätning för unga inte tillämpningsområdet till sällsynta undantagssituationer. Samti- digt uttalades följande i förarbetena i samband med att det tidigare gällande uppenbarhetsrekvisitet avskaffades:29 Med bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga avses en avvikelse från vad som får anses vara normalt för med den tilltalade jämförbara personer. Sådan omdömeslöshet som i allmänhet kan sägas ligga i att någon begått ett brott är inte tillräcklig. Punkten är inte heller generellt tillämplig så snart yngre personer har begått brott. Att ung- dom i allmänhet ska beaktas vid straffmätningen följer i stället av 7 §. Punkten kan t.ex. vara tillämplig för en ung lagöverträdare när hans eller hennes utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga varit bristande jämfört med andra i samma ålder och det funnits ett samband mellan denna brist och brottet. I förarbetena till den nuvarande lydelsen av 29 kap. 3 § första stycket 3 utgås alltså från att 29 kap. 7 § existerar och att det finns ett slags samspel mellan de båda bestämmelserna. Domstolarna synes i praktiken ofta beakta den tilltalades ålder endast med stöd av 29 kap. 7 § , dvs. utan att frågan om beaktande med stöd av 29 kap. 3 § första stycket 3 aktualiseras. Vi gör därför bedömningen att 29 kap. 3 § första stycket 3 kommer att åbe- ropas och tillämpas av domstolarna i fler fall när det schabloniserade beaktandet av ålder för lagöverträdare i åldern 18–upphör. Vårt synsätt i denna del ligger i linje med det ovan redovisade uttalandet av om att ”behovet av att beakta […] 29 kap. 3 § BrB blir större om den bristande mognaden gäller en lagöverträ- dare där reduktionen enligt 29 kap. 7 § BrB inte får något större genom- slag”. Om det framgår av utredningen i ett enskilt fall ”att den tilltalades handlande stått i samband med hans eller hennes bristande utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga”, bör detta alltså även i fortsätt- ningen kunna beaktas inom ramen för straffvärdebedömningen – oav- sett den tilltalades ålder för brottet. Vi har i avsnitt 6.3 konstaterat att unga kan ha begränsade sådana förmågor efter att de har uppnått myndighetsåldern och i det sammanhanget hänvisat till psykologisk och neurologisk forskning som talar för att människor är fullt utvecklade i dessa hänseenden först i 23–25-års- åldern. Från straffrättslig synpunkt skulle en utveckling mot tillämp- ning av 29 kap. 3 § första stycket 3 i fler fall alltså stå i 2009/10 :147 s. 45. Ändrade bestämmelser om straffmätning för unga linje med de grundläggande straffrättsliga principerna om skuld och proportionalitet. Från straffprocessuell synpunkt kan vi konstatera att en ökad tillämp- ning av 29 kap. 3 § första stycket 3 kan medföra en annan typ av utredning i personaliadelen än den som förekommer . Att den tilltalade brast i utveckling, erfarenhet eller omdömesförmåga för brottet är, som vi redan har noterat, en straffvärdesän- kande omständighet som prövas inom ramen för prövningen av brottet. Det är åklagaren som har bevisbördan för att en sådan omständighet inte förelåg för brottet.30 30Se t.ex. prop. 1987/88:120 s. 86 ff. och rättsfallet NJA 2013 s. 376. 9 Valet av påföljd Hur straffmätning bör regleras i ett system som bygger på att lagöver- trädare i åldern 18–ska behandlas som andra myndiga lagöver- trädare har diskuterats i avsnitt 8. I detta avsnitt övergår vi till frågan om hur valet av påföljd bör regleras i samma system. Eftersom vårt uppdrag är tydligt i fråga om att lagöverträdare i åldern 18–ska behandlas som andra myndiga lagöverträdare be- handlar vi denna åldersgrupp först. Vi redogör för våra överväganden och förslag i den delen i avsnitt 9.2. I avsnitt 9.3 följer sedan våra över- väganden och förslag i fråga om lagöverträdare i åldern 15–. 9.2Påföljdsval för lagöverträdare i åldern 18–20 år 9.2.1De bestämmelser som berörs Den grundläggande bestämmelsen om påföljdsval för unga lagöver- trädare finns i 30 kap. 5 § . I paragrafens första och andra stycke anges att det krävs synnerliga skäl respektive särskilda skäl för att döma 15–17-åriga respektive 18–20-åriga lagöverträdare till fäng- else. Det finns ett nära samband mellan bestämmelserna i 29 kap. brotts- balken och de i 30 kap. . Här kan särskilt framhållas sam- bandet mellan 29 kap. 7 § och 30 kap. 5 § . De i 30 kap. 5 § angivna kraven på synnerliga skäl respektive särskilda skäl för fängelse kan beskrivas på så sätt att straffmätningsvärdet – efter s.k. ung- domsreduktion enligt 29 kap. 7 § – måste uppgå till fäng- else för att straffvärdeomständigheterna ska kunna utgöra tillräckliga skäl för fängelse. Ett slags parallellitet råder alltså mellan regleringen av den s.k. ungdomsreduktionen av straff – vid straff- mätningen – i 29 kap. 7 § och regleringen av villkoren för att – vid påföljdsvalet – döma unga till fängelse i 30 kap. 5 §. För fullständig- hets skull bör tilläggas att brottslighetens art och den omständigheten att den tilltalade har gjort sig skyldig till brott, dvs. återfall, kan vara skäl för fängelse, enligt 30 kap. 4 § . Fängelse anses i rättspraxis kunna motiveras av sådana skäl även när straff- mätningsvärdet är lägre än fängelse . Att även art och återfall kan påverka påföljdsvalet i skärpande riktning bör hållas i åtanke vid den fortsatta diskussionen, som främst tar sikte på omständigheten högt straffmätningsvärde som skäl för fängelse.1 9.2.2Kravet på särskilda skäl för fängelse för lagöverträdare i åldern 18–tas bort Förslag: 30 kap. 5 § ändras på så sätt att dess andra stycke – om att det krävs särskilda skäl för att döma lagöverträ- dare i åldern 18–till fängelse – tas bort. 30 kap. 5 § har följande lydelse: För brott som någon begått innan han eller hon fyllt får rätten döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. Att rätten därvid i första hand skall bestämma påföljden till sluten ungdomsvård i stället för fängelse framgår av 32 kap. 5 §. För brott som någon begått efter det att han eller hon fyllt arton men innan han eller hon fyllt tjugoett år får rätten döma till fängelse endast om det med hänsyn till gärningens straffvärde eller annars finns särskilda skäl för det. Den centrala bestämmelse som styr påföljdsvalet för unga lagöver- trädare är alltså utformad på så sätt att påföljdsvalet för lagöverträdare i åldern 15–regleras i paragrafens första stycke medan påföljds- valet för lagöverträdare i åldern 18–regleras i det andra stycket. 1Se avsnitt 4.2.4. Bestämmelsen om påföljdsval för lagöverträdare i åldern 18–tas bort Enligt våra direktiv ska våra förslag leda till att påföljdsbestämningen för lagöverträdare i åldern 18–ska motsvara den som gäller för andra myndiga lagöverträdare, dvs. lagöverträdare som är eller äldre. Detta innebär att det inte finns något utrymme för särreglering av påföljdsbestämningen för tilltalade som var 18–vid tidpunk- ten för brottet eller tiden för brottsligheten. I vårt uppdrag ligger alltså att de bestämmelser som innefattar sådan särreglering ska ändras. För att alla myndiga lagöverträdare ska behandlas lika med avse- ende på valet av påföljd krävs att 30 kap. 5 § ändras på så sätt att dess andra stycke – om att det krävs särskilda skäl för att döma lagöverträdare i åldern 18–till fängelse – tas bort. Vi före- slår en ändring i enlighet med detta. 9.2.3Tillämpningsområdet för de särskilda ungdomspåföljderna ändras Förslag: Bestämmelserna om ungdomsvård och ungdomstjänst, i 32 kap. 1 § respektive 2 § ändras på så sätt att det anges att dessa påföljder kan tillämpas endast på lagöverträdare i åldern 15–. Nuvarande tillämpningsområden för ungdomsvård och ungdomstjänst Bestämmelsen om tillämpningsområdet för den särskilda ungdoms- påföljden ungdomsvård, i 32 kap. 1 § , har följande ly- delse: Den som är under tjugoett år och som begått brott får dömas till ung- domsvård om han eller hon har ett särskilt behov av vård eller annan åtgärd enligt socialtjänstlagen (2001:453) eller lagen (1990:52) med sär- skilda bestämmelser om vård av unga och sådan vård eller åtgärd kan beredas den unge. Vården och åtgärderna skall syfta till att motverka att den unge utvecklas ogynnsamt. Ungdomsvård får dömas ut endast om planerade åt- gärder, i förekommande fall i förening med ungdomstjänst eller böter, kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straff- värde och art samt den unges tidigare brottslighet. Skall åtgärderna vidtas med stöd av socialtjänstlagen, skall rätten med- dela föreskrift om att den unge skall följa det ungdomskontrakt som upp- rättats av socialnämnden. Innehållet i kontraktet skall framgå av domen. Skall åtgärderna vidtas med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, skall den vårdplan som upprättats av socialnämnden fogas till domen. Om skada på egendom har uppkommit genom brottet och det be- döms vara ägnat att främja den unges anpassning i samhället, får rätten, i samband med att den dömer till ungdomsvård, föreskriva att den unge på tid och sätt som anges i domen skall biträda den skadelidande med visst arbete, som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller som annars i belysning av brottets och skadans art framstår som lämpligt. Sådan föreskrift får meddelas endast med den skadelidandes samtycke. Tillämpningsområdet för påföljden ungdomsvård sett till den tillta- lades ålder regleras alltså i 1 § första stycket. Formuleringen ”Den som är under tjugoett år och som begått brott” innebär att det är tid- punkten för rättens dom som är relevant och inte tidpunkten för brottet. Den som har begått brott i åldern 15–kan alltså inte dömas till ungdomsvård om rättens dom meddelas först efter den tilltalades 21- årsdag. Bestämmelsen om tillämpningsområdet för den särskilda ungdoms- påföljden ungdomstjänst, i 32 kap. 2 § , har följande ly- delse: Den som är under tjugoett år och som begått brott får dömas till ung- domstjänst om påföljden är lämplig med hänsyn till hans eller hennes person och övriga omständigheter. Den som döms till ungdomstjänst ska åläggas att utföra oavlönat arbete och delta i annan särskilt anordnad verksamhet i lägst tjugo och högst . Den som är får dömas till ungdomstjänst endast om det finns särskilda skäl för det. Rätten får döma till ungdomstjänst om påföljden kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och den unges tidigare brottslighet och det inte finns skäl för att döma till ungdoms- vård. I valet mellan ungdomstjänst och böter ska ungdomstjänst väljas om den påföljden inte är alltför ingripande. Tillämpningsområdet för påföljden ungdomstjänst sett till den till- talades ålder regleras alltså i 2 § första stycket som det i para- grafens andra stycke anges att det krävs särskilda skäl för att döma den som är till ungdomstjänst. Formuleringarna ”Den som är under tjugoett år och som begått brott” (i första stycket) respek- tive ”Den som är ” (i andra stycket) innebär att det, på motsvarande sätt som vi har angett ovan beträffande ungdomsvård, är tidpunkten för rättens dom som är relevant och inte tidpunkten för brottet. Som vi har påpekat i avsnitt 9.2.2 ska våra förslag leda till att påföljds- bestämningen för lagöverträdare i åldern 18–ska motsvara den som gäller för andra myndiga lagöverträdare, vilket innebär att det inte finns något utrymme för särreglering av påföljdsbestämningen för tilltalade som var 18–för brottet eller tiden för brottsligheten. För att alla myndiga lagöverträdare ska behandlas lika med avse- ende på tillämpningsområdena för de särskilda ungdomspåföljderna krävs att 32 kap. 1 och 2 §§ ändras på så sätt att det fram- går att dessa påföljder kan tillämpas endast på lagöverträdare i åldern Detta skulle kunna lösas på i vart fall två olika sätt: 1.Ett alternativ är att ändra de, i de båda paragrafernas första styck- en, angivna åldersgränserna från till och att låta 32 kap. 2 § andra stycket , som ger en möjlighet att döma den som är till ungdomstjänst om det finns särskilda skäl, utgå. Sådana förändringar skulle leda till att den som är 15– – men inte den som är eller äldre – vid rättens dom skulle kunna dömas till ungdomsvård eller ungdomstjänst. Den som begått brott i åldern 15–men hunnit fylla före rättens prövning skulle alltså inte kunna dömas till ungdomsvård eller ungdomstjänst. 2.Ett annat alternativ är att ändra de angivna åldersgränserna från till och ändra paragraferna på så sätt att tid- punkten för brottet – i stället för tidpunkten för rättens dom – blir avgörande för om ungdomsvård respektive ungdomstjänst är en tillämplig påföljd. Det skulle leda till att den som begått brott iåldern 15–skulle kunna dömas till ungdomsvård eller ung- domstjänst oavsett om rättens prövning sker före eller efter 18- årsdagen. Att de nu nämnda särskilda ungdomspåföljdernas tillämpningsom- råden har kopplats till åldern vid domen i stället för åldern vid brottet är visserligen logiskt eftersom det i båda fallen rör sig om insatser av som är utformade för att passa barn och andra ung- domar. Det bör inte komma i fråga att bestämma påföljden till vare sig ungdomsvård eller ungdomstjänst i ett fall där lagöverträdaren var 15–för brottet men domen av någon anledning meddelas . ser vi en risk i att inskränka tillämp- ningsområdena allt för mycket. Det är inte önskvärt med en ordning som innebär att den som har begått ett brott och har hunnit fylla före domen ska vara diskvalificerad från de sär- skilda ungdomspåföljderna. Detta gäller inte minst eftersom hand- läggningstiderna hos polis, åklagare och domstol ofta ligger utanför den misstänkte eller tilltalades kontroll. I det här sammanhanget kan nämnas att före- slog en allmän bestämmelse om att de särskilda ungdomspåföljderna som utgångspunkt skulle kunna tillämpas på den som begått brott in- nan han eller hon fyllt (förslag till 32 kap. 1 § första stycket ). I samma paragraf föreslogs en bestämmelse om att en vuxenpåföljd skulle bestämmas om den till- talade hade hunnit fylla för domen och det vore ”olämpligt” att döma till en ungdomspåföljd (förslag till 32 kap. 1 § andra stycket ). Vidare föreslogs att även den som hade begått brott i åldern 18–skulle kunna dömas till ungdomsvård i de fall då det finns ”särskilda skäl” för det (förslag till ändrad 32 kap. 1 § tredje stycket ). ansåg alltså att regleringen skulle ta avstamp i tidpunkten för brottet.