sou · H6B369 · 2018-08-29 00:00:00 — Införandet av ett hedersbrott är i slutändan även en fråga som ligger utanför ramen fört vårt uppdrag och som vid behov får bli föremål för över- väganden i särskild ordning. Vi har därför inte närmare övervägt hur en särreglering för hedersrelaterad brottslighet kan utformas. 5Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Genom lagändringar som trädde i kraft infördes två nya brott i fjärde kapitel, äktenskapstvång i 4 c § och vilseledande till tvångsäktenskapsresa i 4 d §.1 Sedan brotten infördes och fram till har totalt 234 fall anmälts.2 Fram till hade enbart tre av dessa anmälningar lett till fällande dom.4 finns två friande domar.5Åtal har emellertid väckts i ytterligare några fall och flera förundersökningar pågår. Få polisanmälningar har således lett till åtal och fällande domar. I vårt uppdrag ingår att undersöka vad detta beror på och om något kan göras för att få till stånd en effektivare lagstiftning och/eller tillämpning av densamma. I kapitlet analyseras om den straffrättsliga lagstiftningen är ända- målsenligt utformad. Utredningen ska i denna del enligt direktiven: 2013/14:208. Stämpling till äktenskapstvång kriminaliserades först (se prop. 2015/16:113). 2Statistik från Brå visar att inga fall anmäldes 2014, 48 fall anmäldes 2015, 82 fall anmäldes 2016 och 104 fall anmäldes 2017. 3Utredningens brytpunkt; enbart domar som meddelats och åtal som väckts innan detta datum har beaktats. 4Hovrätten över och dom i mål B 1903-16, tingsrätts dom i mål B 3440-17 (överklagat till , B 10163-17) och tingsrätts dom i mål B 79-18. 5Östersunds tingsrätts dom i mål B 627-17, vilken fastställdes av Hov- rätten för Nedre dom i mål B 1382-17, tingsrätts dom i mål B 5001-17 (överklagat till , mål B 2955-18). Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? •genomföra en fördjupad granskning av domar och anmälda brott som inte lett till åtal eller som lett till åtal för andra brott, i syfte att analysera tillämpningen av straffbestämmelserna om äkten- skapstvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa, inklusive de osjälvständiga brottsformerna av äktenskapstvång, •uppmärksamma och analysera om det finns några särskilda tolk- ningsproblem eller andra svårigheter vid tillämpningen av straff- bestämmelserna, •ta ställning till om straffbestämmelserna bör förtydligas, utvidgas eller ändras på något annat sätt, och •vid behov lämna förslag till författningsändringar. Kapitlet inleds med en redogörelse för den straffrättsliga lagstift- ningen gällande tvångsäktenskap. Avsnittet följs av Åklagarmyndig- hetens granskning av ärenden angående äktenskapstvång och vilse- ledande till tvångsäktenskapsresa6 samt översyn av polisens verksamhet gällande hedersrelaterad brottslighet.7 Där- efter redovisas utredningens granskning och analys av tillämpningen av straffbestämmelserna. Med utgångspunkt i de föregående avsnitten presenteras sedan utredningens överväganden. Ramarna för arbetet mot barnäktenskap och tvångsäktenskap sätts i mångt och mycket av den civilrättsliga lagstiftningen. Denna avgör vem som får ingå äktenskap här i landet, vem som får förrätta vigslar, under vilka former det får ske och när ett utländskt äktenskap ska erkännas här. Straffrätten är dock nödvändig som ett komplement. 6Åklagarmyndigheten (2016), Granskning av ärenden angående äktenskapstvång, försök och förberedelse därtill samt vilseledande till tvångsäktenskapsresa. 7Polismyndigheten (2016), Översyn av polisens verksamhet gällande hedersrelaterade brott, A.050566/2016. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? infördes särskilda straffbestämmelser om äkten- skapstvång, försök och förberedelse till det brottet8 samt vilseled- ande till tvångsäktenskapsresa. Det fanns emellertid redan dessför- innan möjlighet att med stöd av befintliga straffbud, ingripa mot i vart fall vissa handlingar som utförs i syfte att tvinga någon till äkten- skap. Bestämmelserna om äktenskapstvång och vilseledande till tvångs- äktenskapsresa utgör alltså en särlagstiftning. Om det tvång som används för att få någon att gifta sig är av mer allvarlig beskaffenhet kan gärningsmannen dömas för olaga tvång enligt 4 kap. 4 § . Bestämmelsen om äktenskapstvång omfattar dock, med hänsyn till att även mindre allvarliga former av tvång är tillräckligt för straffansvar, fler gärningar än de som kan bestraffas som olaga tvång. En annan bestämmelse som kan vara tillämplig i vissa fall när någon tvingas till äktenskap är straffbudet i 4 kap. 1 a § om människohandel, se vidare under avsnitt 5.2.2. Om den utsatta personen förs bort, spärras in eller på något annat sätt berövas friheten, kan gärningsmannen dömas för olaga frihets- berövande enligt 4 kap. 2 § . Även andra brott såsom grov fridskränkning (4 kap. 4 a § ), misshandel (3 kap. 5 § ), olaga hot (4 kap. 5 § ), ofredande (4 kap. 7 § ) och olaga förföljelse (4 kap. 4 b § brotts- balken) kan, beroende på omständigheterna, vara aktuella vid tvångs- äktenskap. I vissa fall kan sexuella övergrepp användas för att tvinga fram ett äktenskap. Om ett äktenskap mot någons vilja kommer till stånd kan olika typer av sexuella övergrepp förekomma inom äkten- skapet. I dessa fall kan tillämpning av bestämmelserna om bl.a. våld- täkt, våldtäkt mot barn, sexuellt tvång och sexuellt övergrepp mot barn komma att aktualiseras (se 6 kap. ). 5.2.2Särskilt om bestämmelsen om människohandel Straffbestämmelsen om människohandel infördes och bygger på de kriminaliseringsåtaganden som följer av bl.a. Palermoproto- kollet (prop. 2001/02:124). Brottet kallades inledningsvis människo- handel för sexuella ändamål och tog sikte på sådana gränsöverskrid- ande handelsåtgärder med människor som syftade till att dessa skulle 8Sedan den 1 juli 2016 är också stämpling till äktenskapstvång kriminaliserat. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? utsättas för vissa sexualbrott, utnyttjas för tillfälliga sexuella förbin- delser eller på annat sätt utnyttjas för sexuella ändamål. Straffansva- ret utvidgades till att även omfatta andra former av exploatering, varvid rubriceringen ändrades till människohandel (prop. 2003/04:111). Bestämmelsen om människohandel gäller numera den som, i annat fall än som avses i bestämmelsen om människorov (4 kap. 1 § ), genom olaga tvång, vilseledande, utnyttjande av någons utsatta belägenhet som allvarligt begränsar personens alternativ, eller annat sådant otillbörligt medel om det allvarligt begränsar personens alternativ rekryterar, transporterar, överför, inhyser eller tar emot en person i syfte att han eller hon ska exploateras för sexuella ändamål, avlägsnande av organ, krigstjänst, tvångsarbete eller annan verksam- het i en situation som innebär nödläge för den utsatte. Straffet är fängelse i lägst två och högst . Om offret är krävs inte att det har använts något otillbörligt medel. Mindre grova fall kan leda till fängelse i högst . Den senaste lagändringen trädde i kraft (prop. 2017/18:123) och innebar att de s.k. otillbörliga medlen för- tydligades, att straffansvar för brott mot en person som är ska gälla även vid oaktsamhet i fråga om offrets ålder och att minimistraffet för människohandel, mindre grovt brott, skärptes till fängelse . Begreppen olaga tvång och vilseledande i människohandels- bestämmelsen anknyter till hur samma begrepp används i bestäm- melsen om olaga tvång i 4 kap. 4 § och i bedrägeri- bestämmelsen i 9 kap. 1 § . Med ”utnyttjande av någons utsatta belägenhet” avses att gärningsmannen i olika situationer utnyttjar att offret befinner sig i en beroendeställning till honom eller henne som allvarligt begränsar personens alternativ, t.ex. till följd av ett ekonomiskt skuldförhållande eller ett anställnings- eller lydnadsförhållande. Andra exempel är situationer där gärningsmannen utnyttjar att offret lever under ekonomiskt svåra förhållanden, lever i flyktingskap, befinner sig i vanmakt, lider av förståndshandikapp eller någon sjukdom, eller är beroende av narkotika. Med ”annat sådant otillbörligt medel” avses att gärningsmannen på andra sätt bemästrar offrets fria och verkliga vilja. Vid en helhetsbedömning ska omständigheterna ha varit sådana att offret inte har haft något annat verkligt eller godtagbart alternativ än att underkasta sig handels- åtgärden (se prop. 2009/10:152 s. 60). Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Avsikten har varit att människohandelsbestämmelsen ska täcka samtliga de situationer som i de internationella instrumenten mot människohandel avses med tvångsarbete och liknande tvångstjänst- , slaveri och därmed jämförbara bruk och sedvänjor och träl- dom. Som exempel kan nämnas företeelser som tvångsäktenskap mot ersättning till annan (s.k. brudköp), situationer där en make eller hans familj eller klan har rätt att överlåta en kvinna till annan, situationer där en kvinna vid makens död är skyldig att låta sig ”ärvas” och situationer där personer levereras av för- äldrar eller förmyndare till annan i syfte att barnet ska exploateras (Ds 2003:45 s. 200). Uttrycket ”nödläge” omfattar sådana tvångs- tillstånd som anges i bestämmelsens första led men även andra situa- tioner. Gemensamt för dessa är att någon befinner sig i en verkligt svår belägenhet som inte är helt tillfällig eller övergående. Som ett exempel på att en person utnyttjas i ett nödläge nämns i förarbetena att en ung person utnyttjas sexuellt och/eller för hushållsarbete inom ramen för ett tvångsäktenskap. 2003/04:111 s. 66 f. och Ds 2003:45 s. 150 ff.). I bestämmelsen uppställs inget krav på att syftet förverkligas. Exploateringen av offret inbegriper alltså vissa former av tvångs- äktenskap. Om offret är uppställs det som nämnts tidi- gare inte något krav på att gärningsmannen ska ha använt sig av ett otillbörligt medel. Det innebär att en förälder som exempelvis för ett barn utomlands för att han eller hon ska ingå äktenskap under vissa förutsättningar kan göra sig skyldig till människohandel. Det kan också vara så att föräldern i och för sig inte har något sådant uppsåt till att barnet ska exploateras som ett straffansvar för människo- handel förutsätter. De flesta föräldrar vill sina barn väl. Ett sådant uppsåt kan dock finnas hos någon annan medverkande, t.ex. en per- son som föräldern anlitar. En sådan person kan göra sig skyldig till människohandel. Försök, förberedelse, stämpling och underlåtenhet att avslöja människohandel är kriminaliserat. Det kan därför exempelvis vara straffbart som stämpling till människohandel att planera ett tvångs- äktenskap (SOU 2008:41 s. 165). När det gäller konkurrensen mellan människohandel och äkten- skapstvång, se avsnitt 5.4.3. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? 5.2.3Bakgrunden till särregleringen av tvångsäktenskap antog en ny kon- vention om förebyggande och bekämpande av våld mot kvinnor och våld i nära relationer (CETS No. har undertecknat konventionen och den trädde i kraft här . Till kon- ventionen finns en förklarande rapport (Explanatory Report). I konventionens artikel 37 finns en bestämmelse som särskilt handlar om straff för tvångsäktenskap. Den föreskriver i p. 1 att medlemsstaterna ska vidta de lagstiftningsåtgärder och andra åtgär- der som är nödvändiga för att det ska vara straffbart att uppsåtligen tvinga en vuxen person eller ett barn att gifta sig. Begreppet tvång omfattar enligt den förklarande rapporten (punkt 196) fysiskt och psykiskt tvång. I artikelns p. 2 åläggs medlemsstaterna att göra det straffbart att förleda en vuxen person eller ett barn till en annan stats territorium där han eller hon inte är bosatt i syfte att den vuxna personen eller barnet ska tvingas ingå äktenskap. Den andra punkten avser således ett slags förberedande gärning i förhållande till tvångsäktenskapet. Det kan även nämnas att artikel 41.2 i konventionen innehåller ett åtagande att kriminalisera uppsåtliga försök till brott, däribland brott i artikel 37. Innan straffbestämmelsen om äktenskapstvång infördes var det straffbart som olaga tvång (se föregående avsnitt) att tvinga någon att ingå äktenskap. Det var alltså inte nödvändigt att införa någon ny straffbestämmelse i denna del för att skulle leva upp till kon- ventionens krav. Regeringen fann dock att övervägande skäl talade för att i en särskild straffbestämmelse om äktenskapstvång behandla bl.a. sådana fall av olaga tvång som avser äktenskap och äktenskaps- liknande förbindelser. Det som enligt regeringen starkast talade för en ny straffbestämmelse var att det därigenom blev möjligt att ut- vidga straffansvaret till att omfatta fler gärningar är de som kunde bestraffas som olaga tvång. En sådan nykriminalisering ansågs ange- lägen inte minst av det skälet att det ofta inte är nödvändigt att utöva tvång i egentlig mening för att förmå en yngre person att ingå äktenskap mot sin vilja. Straffbestämmelsen om äktenskapstvång omfattar utöver olaga tvång även mildare påtryckningar som an- vänds för att förmå någon att gifta sig. Med en särskild straffbestäm- melse är det också möjligt att ge uttryck för brottslighetens allvar Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? genom en strängare straffskala än den som gäller för olaga tvång (prop. 2013/14:208 s. 50 ff.). Ett svenskt tillträde till konvention om våld mot kvinnor krävde införande av ett särskilt vilseledandebrott, dvs. att göra det straffbart att förleda en vuxen person eller ett barn till en annan stats territorium i syfte att denne ska tvingas ingå äktenskap, jfr artikel 37.2 som behandlats i det föregående. Regeringen ansåg att det även i övrigt fanns starka skäl att straffbelägga ett sådant vilse- ledande. I förarbetena framhöll regeringen att den som har förmåtts att resa till ett annat land under falska förespeglingar lätt hamnar i ett utsatt läge där han eller hon har mycket svårt att värja sig mot påtryckningar om giftermål. Redan den överrumplingseffekt som upptäckten av resans verkliga syfte innebär kan göra personen i fråga ytterst sårbar. Till detta kommer att han eller hon kanske inte har tillgång till vare sig pass eller pengar och kanske inte heller kan kom- municera med hemlandet eller ta sig från vistelseorten på egen hand. I praktiken handlar det ofta också om unga personer som inte är vana att klara sig själva eller att ta kontakt med myndigheter. Det hand- lande som avses torde därmed typiskt sett skapa en situation som innebär fara för att det planerade äktenskapet ska komma till stånd. Straffbestämmelsen om vilseledande till tvångsäktenskapsresa fick dock ett vidare tillämpningsområde än vad konventionen krävde då bestämmelsen avser sådana vilseledanden som syftar till äkten- skapstvång inte bara genom olaga hot, utan även genom utnyttjande av någons utsatta belägenhet. Regeringen menade att utöver de fördelar detta innebar i materiellt hänseende bidrar det vidare tillämp- ningsområdet till att göra förhållandet mellan vilseledandebrottet och bestämmelsen om äktenskapstvång tydligare. Den överlappning som kan finnas mellan bestämmelserna får på vanligt sätt hanteras genom den straffrättsliga konkurrensläran (prop. 2013/14:208 s. 63 f.). Äktenskapstvång enligt 4 kap. 4 c § första stycket avser ageranden där någon genom olaga tvång eller utnyttjande av någons utsatta belägenhet förmår en person att ingå ett äktenskap. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Är det fråga om tvång till en förbindelse som inte kvalificerar sig som ett civilrättsligt giltigt äktenskap i något land dit parterna har stark anknytning, kommer handlandet i stället att bedömas som olaga tvång, i den mån det inte omfattas av regleringen om äktenskaps- liknande förbindelser i paragrafens andra stycke (prop. 2013/14:208 s. 51). Ett syfte med straffbestämmelsen är att komma åt även mildare påtryckningar som används för att förmå någon att gifta sig, dvs. påtryckningar som inte kvalificerar sig som tvång i den mening som åsyftas i bestämmelsen om olaga tvång i 4 kap. 4 § . Straffbudet om äktenskapstvång omfattar därför även att gärnings- mannen, genom att utnyttja en persons utsatta belägenhet, förmår personen att ingå ett äktenskap eller en äktenskapsliknande förbind- else. Utnyttjande av någons utsatta belägenhet Uttrycket ”utnyttjande av någons utsatta belägenhet” är hämtat från bestämmelsen om människohandel i 4 kap. 1 a § . Men- ingen är att rekvisitet ska ha samma betydelse i bestämmelsen om äktenskapstvång som den har i människohandelsbestämmelsen (prop. 2013/14:208 s. 53). Ett utnyttjande av någons utsatta belägenhet innebär i regel att gärningsmannen utnyttjar att offret befinner sig i beroendeställning till honom eller henne. Att offret är i beroendeställning betyder att offret inte har ett verkligt eller godtagbart alternativ. Det kan avse allt från situationer där någon utnyttjar offrets nedsatta kognitiva förmåga till fall där gärningsmannen utnyttjar att personen befinner sig i utlandet och har svårigheter att söka hjälp (a. prop. s. 53). Är offret ett barn anses det i förhållande till närstående vuxna befinna sig i en sådan beroendeställning som regelmässigt innebär en utsatt belägenhet. Om vuxna som barnet är beroende av utsätter barnet för press att gifta sig eller arrangerar ett äktenskap utan hänsyn till barnets egen vilja, bör det enligt förarbetena anses ha skett ett sådant utnyttjande av barnets utsatta belägenhet som medför straff enligt den aktuella bestämmelsen (a. prop. s. 54). Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? När det handlar om barn räcker det alltså med lindrigare former av påtryckningar för att ett äktenskapstvång ska vara för handen. Att en förälder hotar att ta livet av sig om barnet inte går med på att gifta sig utgör, enligt regeringen, exempel på ett beteende som skulle kunna innebära ett utnyttjande av barnets utsatta belägenhet (a. prop. s. 54). Eftersom barn kan ingå äktenskap i aktuali- seras bestämmelsen om äktenskapstvång i praktiken i fall där barnet tvingats in i ett äktenskap i utlandet eller förmås ingå en äkten- skapsliknande förbindelse. I 4 kap. 4 c § andra stycket straffbeläggs den som på samma sätt (dvs. genom tvång eller utnyttjande av en persons utsatta belägenhet) förmår någon att ingå en äktenskapsliknande förbind- else. Skälet för utvidgningen av det straffbara området till äkten- skapsliknande förbindelser är att exempelvis ett informellt äkten- skap som har sin grund i ett religiöst sammanhang i många fall kan upplevas som minst lika förpliktande som ett civilrättsligt giltigt äktenskap. Den som tvingas ingå en äktenskapsliknande förbindelse kan därför drabbas lika hårt som den som tvingas till ett juridiskt giltigt äktenskap. Om kriminaliseringen skulle begränsats till att enbart avse rättsliga giltiga äktenskap, skulle det dessutom bli mycket lätt att kringgå lagstiftningen genom att låta ”äktenskapet” ingås under sådana former att det inte blir juridiskt giltigt (prop. 2013/14:208 s. 55). De överväganden som gjordes i förarbetena som föregick krimi- naliseringen av tvångsäktenskap visar på stora svårigheter att till- räckligt exakt definiera vad som avses med äktenskapsliknande för- bindelse. Bestämmelsen kom att straffbelägga påtvingade äkten- skapslika förbindelser som, enligt lagtexten, ingås ”enligt regler som gäller inom en grupp” och som innebär att parterna betraktas som makar och anses ha rättigheter och skyldigheter i förhållande till var- andra. Reglerna kan vara såväl skrivna som oskrivna och ska, enligt lagtexten, också innefatta ”frågan om upplösning av förbindelsen”. Det är däremot inte nödvändigt att gruppen har regler som gäller även för andra livsområden eller att sådana regler, om de förekom- mer, är tydligt formulerade (prop. 2013/14:208 s. 143). Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? I förarbetena betonas att den prövning som ska göras inte tar sikte på den subjektiva upplevelsen av en förbindelse. Prövningen ska i stället helt och hållet utgå från vad förbindelsen innebär enligt de regler som gäller inom den specifika gruppen. För att förbind- elsen ska omfattas av bestämmelsen krävs att det av gruppens regler ska följa att parterna – inom gruppen – betraktas som makar. Reglerna ska också innebära att parterna till följd av förbindelsen får vad som kan jämställas med rättigheter eller skyldigheter i förhållande till var- andra. Från regelns tillämpningsområde har man avgränsat fall där någon, utan anknytning till det som i lagen kallas för ”regler som gäller inom en grupp”, tvingar en annan till en äktenskapslik förbindelse. I prak- tiken betyder detta att det bara är personer inom vissa minori- tetsgrupper som kan straffas enligt den aktuella bestämmelsen. Den som enligt sina ”egna värderingar” – utan koppling till ”regler som gäller inom en grupp” – tvingar in någon i en relation omfattas inte av straffbudet. Tankegången synes vila på idén att det är försvårande att tvingas in i en relation till följd av regler som gäller inom den egna gruppen, eftersom den omedelbara omgivningen av familj och släkt på olika sätt kommer att främja den aktuella relationen (se , SvJT 2015 s. 479). Äktenskapstvångsbestämmelsens alla rekvisit måste vara täckta av gärningsmannens uppsåt. När det gäller utnyttjandefallen kan sär- skilt framhållas att gärningsmannen inte själv behöver klassificera ett tillstånd hos en målsägande så att han eller hon är i en utsatt belägen- het. Det är tillräckligt att gärningsmannen har uppsåt till de omstän- digheter som innebär att belägenheten är att betrakta som utsatt. Straffet för äktenskapstvång är fängelse i högst . Ju allvarligare tvånget eller utnyttjandet av offrets belägenhet är, desto allvarligare är brottet. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Äktenskapstvång är straffbart på försöks- och förberedelsestadiet. är även stämpling till äktenskapstvång krimi- naliserat. Undantag från kravet på dubbel straffbarhet Äktenskapstvång är undantaget från kravet på dubbel straffbarhet (se 2 kap. 2 § ). Brottet vilseledande till tvångsäktenskapsresa i 4 kap. 4 d § är ett komplement till straffbudet om äktenskapstvång. Enligt brotts- beskrivningen följer straffansvar för den som genom vilseledande förmår en person att resa till en annan stat än den där han eller hon bor, i syfte att personen genom olaga tvång eller utnyttjande av hans eller hennes utsatta belägenhet ska förmås att ingå ett sådant äkten- skap eller en sådan äktenskapsliknande förbindelse som avses i be- stämmelsen om äktenskapstvång. Rekvisitet vilseledande har samma betydelse som i bestämmelsen om bedrägeri (9 kap. 1 § ). Vilseledandet kan bestå i att gärningsmannen hos brottsoffret framkallar en oriktig uppfattning, eller vidmakthåller eller förstärker en oriktig uppfattning som den andra redan har. Det kan ske såväl genom uttryckliga lögner som genom att gärningsmannen beter sig på ett sätt som förmedlar ett missvisande budskap. Exempel på vilseledande är att gärningsman- nen förmedlar eller vidmakthåller uppfattningen att resan har ett annat syfte än att ett tvångsäktenskap ska ske, t.ex. att det är fråga om en semesterresa eller ett familjebesök (se m.fl., m.m., Zeteo, kommentaren till 4 kap. 4 d §). För straffbarhet krävs att gärningsmannen genom vilseledandet förmår den andra personen till utlandsresan. Det innebär ett krav på kausalitet: framkallandet eller vidmakthållandet av villfarelsen ska vara kausalt i förhållande till den företagna utlandsresan. – särskilt när det handlar om barn – kan det tänkas att det i praktiken Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? skulle ha saknats utrymme för den utsatta personen att avstå från att följa med på resan, även om han eller hon hade känt till de verkliga förhållandena och önskat att avstå. Enligt förarbetena saknas i sådant fall det kausalsamband mellan vilseledandet och resan som krävs för straffansvar (prop. 2013/14:208 s. 145).