sou · H6B362 · 2018-08-16 00:00:00 — Sanktionsavgifter får, enligt punkten 5, även tas ut av en personuppgiftsansvarig vid överträdelser av förordningens grundläggande principer för behandling, exempelvis laglighet, korrekthet, ändamålsbegränsning, uppgifts- och lagringsminimering. Detsamma gäller för bestämmelserna om rättslig grund och de registrerades rättigheter (exempelvis registerutdrag och radering). får även, enligt punkten 6, ta ut en sanktionsavgift om en personuppgiftsansvarig underlåter att rätta sig efter ett föreläggande från tillsynsmyndigheten. Av 6 kap. 2 § dataskyddslagen framgår att dataskyddsförordningens bestämmelser om sanktionsavgifter gäller även för myndigheter. Sanktionsavgiften för myndigheter ska enligt samma bestämmelse bestämmas till högst vid överträdelser som avses i artikel 83.4 och till högst vid överträdelser som avses i artikel 83.5 och 83.6. Slutligen finns en bestämmelse om skadestånd även i förordningen. Enligt artikel 82 ska varje person som har lidit materiell eller immateriell skada till följd av en överträdelse av förordningen ha rätt till ersättning från den personuppgiftsansvarige för den uppkomna skadan. 3.4.3Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter Behandling av personuppgifter i Säkerhetspolisens brottsbekämpande verksamhet regleras av 6 kap. polisdatalagen (2010:361). Av 6 kap. 4 § polisdatalagen jämförd med 2 kap. 2 § samma lag framgår att även vissa bestämmelser i personuppgiftslagen (1998:204) gäller för sådan behandling av personuppgifter. Personuppgiftslagen upphävdes genom ikraftträdandet av dataskyddslagen . Av övergångsbestämmelserna till dataskyddslagen framgår emellertid att personuppgiftslagen fortfarande gäller i den utsträckning som det i en annan lag eller förordning finns bestämmelser som innehåller hänvisningar till den lagen. Förslaget till Säkerhetspolisens datalag Utredningen om 2016 års dataskyddsdirektiv har i sitt slutbetänkande (SOU 2017:74) förslagit att Säkerhetspolisens personuppgiftsbehandling i huvudsak ska regleras i en ny lag, kallad Säkerhetspolisens datalag. Lagen föreslås kompletteras av en förordning, kallad Säkerhetspolisens dataförordning. Förslaget följer i princip brottsdatalagens systematik och många av de materiella bestämmelserna liknar brottsdatalagens. Av förarbetena till de registerförfattningar som ska komplettera brottsdatalagen (prop. 2017/18:269 s. 285) framgår att förslaget till en anpassad lagstiftning om Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter har remitterats och bereds i . Vi har i utredningsarbetet därför utgått från att Säkerhetspolisens personuppgiftsbehandling kommer att regleras i en egen lag på det sätt som föreslagits av den nämnda utredningen. Säkerhetspolisens datalag ska, enligt förslaget till 1 kap. 2 §, gälla vid behandling av personuppgifter som rör nationell säkerhet i Säkerhetspolisens brottsbekämpande och lagförande verksamhet samt i tillämpliga delar vid behandling av personuppgifter när myndigheten har övertagit en arbetsuppgift som rör nationell säkerhet från Säkerhetspolisen. Som vi nämnt (avsnitt 3.4.1) rör Säkerhetspolisens verksamhet i princip uteslutande nationell säkerhet. I likhet med brottsdatalagen och dataskyddsförordningen föreslås Säkerhetspolisens datalag gälla bl.a. för sådan behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad (1 kap. 3 §). Grundläggande krav på personuppgiftsbehandlingen De tillåtna rättsliga grunderna för behandling av personuppgifter framgår av 2 kap. 1 §. Enligt bestämmelsen får personuppgifter behandlas om det är nödvändigt för att utföra en arbetsuppgift i vissa där angivna syften, t.ex. för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott mot rikets säkerhet, terrorbrott eller tryckfrihets- eller yttrandefrihetsbrott med rasistiska eller främlingsfientliga motiv. Personuppgifter får också behandlas bl.a. om det är nödvändigt för att utreda eller lagföra nämnda brott, för att fullgöra uppgifter i samband med visst person- skydd, uppgifter enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627) eller uppgifter enligt utlännings- och medborgarskapslagstiftningen. Av bestämmelsen framgår också att de arbetsuppgifter som avses ska framgå av en lag, en förordning eller ett särskilt beslut i vilket regeringen uppdragit åt myndigheten att ansvara för en sådan uppgift. Därtill regleras i 2 kap. 2 § i vilka situationer personuppgifter får behandlas för att tillhandahålla information till andra myndigheter m.fl. för deras behov. Principen om ändamålsbegränsning kommer till uttryck i 2 kap. 4 § första stycket, som motsvarar brottsdatalagens bestämmelse. Av 2 kap. 4 § andra stycket framgår att personuppgifter inte får behandlas för något ändamål som är oförenligt med det ändamål för vilket personuppgifterna ursprungligen behandlades (finalitetsprincipen). Principerna om laglighet, korrekthet, uppgifts- och lagringsminimering överensstämmer i princip med brottsdatalagens bestämmelser och finns i 2 kap. 6 §, 2 kap. 8 § respektive 4 kap. 1 §. Den personuppgiftsansvariges skyldigheter och enskildas rättigheter Principen om ansvarsskyldighet finns i 5 kap. 1 §. Bestämmelserna om inbyggt dataskydd, dataskydd som standard, loggning och tjänstemäns tillgång till personuppgifter finns i lagens 5 kap. 2–5 §§ respektive 4 kap. 5 § i tillhörande förordning. Bestämmelserna om konsekvensbedömningar och dess dokumentation samt förhandssamråd finns i lagens 5 kap. 6 § och 4 kap. 6 § i dess tillhörande förordning. Bestämmelser om skyldigheten att vidta lämpliga tekniska och organisatoriska åtgärder finns i 5 kap. 7 § Säkerhetspolisens datalag och skyldigheten att upprätta en förteckning över de kategorier av behandlingar m.m. som utförs finns i 4 kap. 4 § Säkerhetspolisens dataförordning. Av 6 kap. 1 § Säkerhetspolisens datalag framgår att Säkerhetspolisen, på samma sätt som enligt brottsdatalagen, ska göra viss allmän information tillgänglig för den registrerade. I 6 kap. 2 § finns bestämmelser om den registrerades rätt till registerutdrag och i 6 kap. 6 och 7 §§ om den registrerades rätt att under vissa förutsättningar begära rättelse, komplettering eller radering av personuppgifter. Samtliga ovan nämnda bestämmelser motsvarar brottsdatalagens. Utredningen om 2016 års dataskyddsdirektiv har i sitt slutbetänkande (SOU 2017:74 s. 711–716) föreslagit att tillsynen över Säkerhetspolisens personuppgiftsbehandling även fortsatt bör utövas av både Datainspektionen och (). Av 1 § första stycket lagen (2007:980) om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet framgår att SIN ska utöva tillsyn över brottsbekämpande myndigheters användning av hemliga tvångsmedel samt kvalificerade skyddsidentiteter och därmed sammanhängande verksamhet. Nyss nämnda utredning har i sitt slutbetänkande föreslagit att det av den bestämmelsens andra stycke ska framgå att SIN även ska utöva tillsyn över Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter som rör nationell säkerhet i brottsbekämpande och lagförande verksamhet. Tillsynen föreslås särskilt avse sådan behandling som avses i 2 kap. 9 och 10 §§ Säkerhetspolisens datalag (behandling av känsliga personuppgifter). Av 7 kap. 1 § Säkerhetspolisens datalag framgår att den myndighet som utövar tillsyn enligt den lagen ska utöva allmän tillsyn över personuppgiftsbehandling och ge råd och stöd till Säkerhetspolisen om dess skyldigheter enligt lag eller annan författning vid förhandssamråd eller när det i övrigt är påkallat. Med undantag för sanktionsavgifter har tillsynsmyndigheten samma befogenheter som enligt brottsdatalagen, vilket framgår av 7 kap. 3–5 §§. I 8 kap. 1 § finns även en bestämmelse om skadestånd till den registrerade som motsvarar brottsdatalagens. Kamerabevakningslagen, som trädde i kraft , reglerar viss kamerabevakning som bedrivs öppet (3–5 §§). Av 2 § framgår att lagens syfte är att tillgodose behovet av kamerabevakning för berättigade ändamål och att skydda fysiska personer mot otillbörligt intrång i den personliga integriteten vid sådan bevakning. Kamerabevakningslagen innehåller endast de bestämmelser som särskilt behövs för kamerabevakning. Enligt 6 § gäller utöver kamerabevakningslagen bl.a. dataskyddsförordningen, dataskyddslagen med tillhörande föreskrifter, brottsdatalagen med tillhörande föreskrifter och andra föreskrifter som genomför dataskyddsdirektivet. Detsamma gäller för föreskrifter om behandling av personuppgifter som inte omfattas av förordningen eller brottsdatalagen. En central reglering i kamerabevakningslagen är tillståndsförfarandet. Ett tillståndskrav fanns redan i lagen (1977:20) om tv-över- vakning och har därmed gällt i svensk rätt. Skälen till att ett sådant krav ursprungligen ställdes upp var att den tekniska utvecklingen hade inneburit att användning av kamerautrustning för övervakning blivit allt vanligare och att det knappast fanns något skydd mot att utrustningen användes för personövervakning på ett sätt som kränkte enskildas personliga integritet. Det som då framhölls var bl.a. övervakning inom sjukvården och kriminalvården samt polisbevakning på och tunnelbanan i . Vidare uttalades att kameraövervakning gjorde det möjligt att samla in en stor mängd information om enskilda och att det kunde medföra en särskild risk från integritetssynpunkt om medborgarna mer allmänt blev föremål för sådan övervakning (prop. 1975/76:194 s. 14 och 15). Av 7 § första stycket 1 kamerabevakningslagen framgår att det krävs tillstånd för bl.a. myndigheters kamerabevakning av en plats dit allmänheten har tillträde. Till platser dit allmänheten har tillträde räknas exempelvis gator, torg och parker, men också transportmedel som används för allmänna kommunikationer eller evenemang dit vem som helst kan lösa en biljett (se prop. 2017/18:231 s. 59). Förutsättningarna för tillstånd framgår av 8 §. Enligt första stycket i den paragrafen ska tillstånd till kamerabevakning ges om intresset av sådan bevakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli bevakad (den s.k. överviktsprincipen, i vårt betänkande även benämnd proportionalitetsbedömning med överviktsprincip eller intresseavvägningen). Överviktsprincipen fanns även i 9 § kameraövervakningslagen (2013:460). Enligt förarbetena till den lagen (prop. 2012/13:115 s. 47) är syftet med bestämmelsen att säkerställa att en proportionalitetsbedömning görs för varje enskilt fall av kameraövervakning. För att bevakningsintresset ska kunna väga tyngre än den enskildes intresse av att inte bli bevakad är en första förutsättning att det finns en rättslig grund för kamerabevakningen i annan tillämplig dataskyddsreglering (prop. 2017/18:231 s. 65). Av 8 § andra stycket framgår vidare att det vid bedömningen av intresset av kamerabevakning särskilt ska beaktas om bevakningen behövs för att 1.förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet eller utreda eller lagföra brott på en brottsutsatt plats eller på en annan plats där det av särskild anledning finns risk för angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet eller på egendom, 2.förebygga, förhindra eller upptäcka störningar av allmän ordning och säkerhet eller begränsa verkningarna av sådana störningar, 4.förebygga, förhindra eller upptäcka olyckor eller begränsa verkningarna av inträffade olyckor, eller 5.tillgodose andra därmed jämförliga ändamål. Genom den nämnda bestämmelsen har de ändamål som särskilt ska beaktas vid bedömningen av bevakningsintresset utökats och förtydligats jämfört med kameraövervakningslagens reglering. Av förarbetena framgår att syftet med förändringarna är att generellt förbättra möjligheterna att få tillstånd till kamerabevakning. Regeringen menar att detta är särskilt betydelsefullt för sådan kamerabevakning som används i brottsbekämpande syfte och för att skapa tryggare offentliga miljöer. Regeringen har också principiellt uttalat att kameratekniken inte längre ska ses som en åtgärd som kan tas till först om andra tänkbara åtgärder inte gett resultat, utan som ett naturligt hjälpmedel i det brottsbekämpande arbetet (prop. 2017/18:231 s. 64 och 65). När det gäller kamerabevakning i brottsbekämpande syfte (punkten 1) har ändamålen utökats genom att den nu även innefattar att förhindra och upptäcka brottslig verksamhet samt att lagföra brott. För att frångå den strikta praxis som krävt att en plats ska vara särskilt brottsutsatt för att intresset av brottsbekämpning ska beaktas särskilt, tydliggörs också att den plats som ska bevakas endast behöver vara brottsutsatt (prop. 2017/18:231 s. 66). Nytt är också att det utöver brottsutsatta platser även kan handla om platser där det av något annat skäl finns en särskild risk för angrepp mot människor eller egendom jämfört med andra platser i samhället. Regeringen har i förarbetena uttalat följande kring förändringarna i punkten 1. En brottsutsatt plats är inte varje plats där det har inträffat enstaka brott. Däremot bör det inte krävas att brottsligheten är exceptionellt hög på platsen för att den ska anses vara brottsutsatt eller att det kan presenteras statistik över brottsligheten på den aktuella platsen i förhållande till andra jämförbara platser. Det som bör kunna visas är i stället att det finns problem med brottslighet där bevakningen ska ske. Om inte särskilda integritetsaspekter gör sig gällande bör man kunna utgå från sökandens bedömning av var kamerorna ska placeras och hur de ska riktas inom ett brottsutsatt område. Vissa typer av platser bör vidare på grund av sin karaktär i princip kunna förutsättas vara brottsutsatta utan att det behöver bevisas i det enskilda fallet. Det kan exempelvis handla om vissa knutpunkter för allmänna kommunikationer eller om gränsövergångar där det behövs insatser mot smugglingsbrott. Platser där det av särskild anledning finns risk för angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet till person eller på egendom kan vara platser där olika typer av brott har begåtts men också platser där det av andra skäl kan konstateras en förhöjd hotbild mot människor som vistas på platsen eller mot egendom som finns där. Som exempel nämns asylboenden eller vissa myndigheters entréer, lokaler och fordon. Även vissa offentliga platser där riskerna för terrorattentat eller andra typer av angrepp mot människor eller egendom av någon anledning är särskilt stora nämns. De brottsbekämpande myndigheternas bedömningar om tillfälliga eller mer bestående förhöjda hotbilder bör vidare i regel utgöra tillräckligt underlag för att konstatera att det föreligger en sådan risk för angrepp som ska beaktas särskilt vid bedömningen av intresset av kamerabevakning (prop. 2017/18:231 s. 66–68). Att det även särskilt ska beaktas om bevakningen behövs för att förebygga, förhindra eller upptäcka störningar av allmän ordning och säkerhet eller för att begränsa verkningarna av sådana störningar (punkten 2) är också nytt för kamerabevakningslagen. Även syftet att utöva kontrollverksamhet (punkten 3) har tillkommit som ett ändamål som särskilt ska beaktas. Vidare har ändamålet att förhindra olyckor kompletterats så att det nu även innefattar att förebygga eller upptäcka olyckor samt att begränsa verkningarna av inträffade olyckor (punkten 4). Av förarbetena framgår att det faktum att vissa ändamål särskilt ska beaktas när intresset av kamerabevakning vägs mot integritetsintresset innebär att kamerabevakning för dessa ändamål kan motivera ett större integritetsintrång än när bevakning sker för andra ändamål (prop. 2017/18:231 s. 70). De ändamål som räknas upp i 8 § andra stycket är dock inte uttömmande. Även bevakning för andra ändamål kan komma ifråga, så länge de kan anses vara berättigade och intresset av bevakningen väger tyngre än integritetsintresset i det enskilda fallet (prop. 2017/18:231 s. 70). När det gäller den enskildes intresse av att inte bli kamerabevakad framgår av 8 § tredje stycket kamerabevakningslagen att det vid denna bedömning särskilt ska beaktas hur bevakningen ska utföras, om teknik som främjar skyddet av den enskildes personliga integritet ska användas och vilket område som ska bevakas. Detta utgör ingen förändring gentemot kameraövervakningslagen. I förarbetena påpekas att integritetsvänlig teknik blivit en allt viktigare faktor vid tillståndsprövningen och inneburit att fler tillstånd kunnat meddelas . Som exempel på integritetsfrämjande teknik nämns teknik som innebär att personer maskas eller att upptaget bild- och ljudmaterial krypteras. Ett annat exempel som anges är kameror som aktiveras först efter olika typer av larm, såsom inbrottslarm, överfallslarm och larm som reagerar på onormala kroppsrörelser eller aktiveras av ljud som t.ex. skottlossning, glaskross eller människoskrik. Det anges vidare att användning av integritetsfrämjande teknik kan ha stor betydelse för hur tungt intresset av att inte bli kamerabevakad väger och medföra att intresset av kamerabevakningen väger över (prop. 2017/18:231 s. 70 och 144 och 145). Av 11 § framgår att en ansökan om tillstånd till kamerabevakning ska göras skriftligen hos tillsynsmyndigheten och innehålla bl.a. uppgifter om bevakningens ändamål och en beskrivning av bevakningen, inkluderat den utrustning som ska användas, var utrustningen ska placeras, det område eller typ av område som ska bevakas och tiderna för bevakningen. En ansökan ska även innehålla uppgifter om vilka bedömningar som gjorts gällande behovet av bevakningen, bevakningens proportionalitet i förhållande till ändamålet och riskerna för intrång i den personliga integriteten. Även de åtgärder som planeras för att hantera riskerna ska beskrivas. Om bevakningen avser en arbetsplats, ska ett yttrande från ett skyddsombud, en skyddskommitté eller en organisation som företräder arbetstagarna på arbetsplatsen lämnas in tillsammans med ansökan. Av 12 § framgår att innan tillsynsmyndigheten beslutar om tillstånd till kamerabevakning ska den kommun där bevakningen ska ske få tillfälle att yttra sig, om det av särskild anledning behövs ett yttrande. Av förarbetena framgår att syftet är att säkerställa att lokala synpunkter beaktas när sådana kan vara av särskild betydelse, exempelvis om ansökan gäller omfattande och varaktig kamerabevakning av centrala stadsdelar eller bevakning av en plats där flera kommunala evenemang väntas äga rum (prop. 2017/18:231 s. 149). Vad ett tillståndsbeslut ska innehålla framgår av 13 §. Beslutet ska förenas med villkor om hur kamerabevakningen får anordnas, exempelvis om bevakningens ändamål, utrustningen och dess placering, det område som får bevakas och de tider då bevakning får ske. Om det behövs för tillståndet ska det även förenas med villkor gällande upplysning eller bevarande eller annan behandling av bilder eller ljud. Av förarbetsuttalanden framgår att en tillståndshavare som utgångspunkt bör ha ett visst utrymme att flytta eller byta ut kameror inom samma område, i vart fall så länge det inte innebär att integritetsriskerna ökar. bör därför inte föreskriva mer detaljerade villkor än vad som behövs för att exempelvis avgränsa ett visst bevakningsområde eller knyta beslutet till en viss typ av teknik (prop. 2017/18:231 s. 150). Ett tillstånd får meddelas för en begränsad tid. I 9 och 10 §§ finns undantag från tillståndskravet. Relevanta i sammanhanget är de permanenta undantagen för sådan bevakning som bedriver vid automatisk hastighetsövervakning (9 § 1) och för bevakning som sker för att skydda en byggnad, en annan anläggning eller ett område som enligt 4 § 4, 5 § 1–5 eller 6§ första stycket skyddslagen (2010:305) har förklarats vara skyddsobjekt, om bevakningen endast omfattar skyddsobjektet eller ett område i dess omedelbara närhet (9 § 2). Ett annat permanent undantag gäller för bevakning som sker för säkerheten i trafiken eller arbetsmiljön från ett fordon, en maskin eller liknande för att förbättra sikten för föraren eller användaren (9 § 9). De tillfälliga undantag som här är av intresse är undantaget för kamerabevakning som bedrivs av eller Säkerhetspolisen , om det av särskild anledning finns risk för allvarlig brottslighet och syftet med bevakningen är att förebygga, förhindra eller upptäcka sådan brottslig verksamhet eller utreda eller lagföra sådana brott (10 § första stycket 1). Ett annat tillfälligt undantag som bör nämnas är undantaget för sådan bevakning som bedrivs av eller den som är räddningsledare enligt lagen (2003:778) om skydd mot olyckor, om bevakningen är av vikt för att avvärja en överhängande fara för olycka, begränsa verkningarna av en inträffad olycka eller minska risken för nya olyckor (10 § första stycket 2). Slutligen finns även ett tillfälligt undantag för sådan bevakning som bedrivs under högst en månad av den som är räddningsledare enligt lagen om skydd mot olyckor, om bevakningen är av vikt för att efterforska en försvunnen person (10 § första stycket 3). Av 15 § framgår att upplysning om kamerabevakning ska lämnas genom tydlig skyltning eller på något annat verksamt sätt. Om ljud kan avlyssnas eller tas upp vid bevakningen, ska en särskild upplysning lämnas om detta. Bestämmelser om undantag från upplysningskravet finns i 16–20 §§. I 21 § finns en upplysning om att det i fråga om arbetsgivares beslut om kamerabevakning av en arbetsplats finns bestämmelser om förhandlingsskyldighet i 11–14 §§ lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL). Av förarbetena (prop. 2017/18:231 s. 156) framgår att förhandlingsskyldigheten i 11 § MBL normalt får anses gälla inför arbetsgivares beslut om kamerabevakning som innebär att anställda varaktigt eller regelbundet bevakas. För de uppgifter om enskilds personliga förhållanden som inhämtats genom en myndighets kamerabevakning gäller vidare sekretess i den utsträckning som föreskrivs i 32 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). En erinran om detta finns i 22 § andra stycket kamerabevakningslagen. Datainspektionen är ensam tillsynsmyndighet enligt kamerabevakningslagen och ska hantera samtliga tillstånd till kamerabevakning (2 § förordningen [2007:975] med instruktion för Datainspektionen). Av 24 § följer att tillsynsmyndighetens befogenheter enligt dataskyddsförordningen, dataskyddslagen med tillhörande föreskrifter, brottsdatalagen med tillhörande föreskrifter, andra föreskrifter som genomför dataskyddsdirektivet och föreskrifter om behandling av personuppgifter som inte omfattas av förordningens eller brottsdatalagens tillämpningsområde gäller även vid tillsynen över att kamerabevakningslagen följs. Sanktionsavgifter kan, enligt 25 §, komma i fråga om den som bedriver bevakning bryter mot tillståndskravet, inte följer villkor i ett beslut om tillstånd, bryter mot upplysningskravet eller inte följer villkor i ett beslut om undantag från upplysningskravet. Enligt 27 § ska avgiftens storlek i de två förstnämnda fallen bestämmas med tillämpning av den lägre avgiftsnivån i 6 kap. 2 § andra stycket dataskyddslagen eller med tillämpning av 6 kap. 3 § första stycket brottsdatalagen (högst ). I de två sistnämnda fallen ska avgiftens storlek bestämmas med tillämpning av den lägre avgiftsnivån i dataskyddslagens bestämmelse eller 6 kap. 3 § andra stycket brottsdatalagen (högst ). I det här avsnittet beskriver vi kortfattat hur regleringen gällande kamerabevakning sett ut i några andra europeiska länder innan den generella dataskyddsregleringen börjat tillämpas. Beskrivningen tar sikte på kamerabevakning av platser dit allmänheten har tillträde som bedrivs av polisen i syfte att förebygga, bekämpa och utreda brott. Syftet är främst att ge en bild av hur vanligt det är med ett tillståndsförfarande i . Det kan redan här sägas att det synes vara ovanligt med ett sådant krav även om det förekommer. Huruvida den generella dataskyddsregleringen förväntas påverka regleringen i det här avseendet behandlas i avsnitt 3.6.3. Vår redogörelse bygger i princip uteslutande på en rapport från (Rapport från utredningstjänsten, Kameraövervakning, , Dnr 2017:318, Slutredovisning). I mångt och mycket återges uppgifterna direkt från rapporten men uppgifterna i rapporten är mer utförliga.