sou · H6B35 · 2018-02-05 00:00:00 — Det allmänna ombudets uppgift är att självständigt verka för rättssäkerhet och likformighet vid tillämpningen av bestämmelserna om socialförsäkringen. och ska lämna det allmänna om- budet de uppgifter, upplysningar och den hjälp som ombudet behöver för att fullgöra sin uppgift. Närmare bestämmelser om det allmänna ombudet finns i 113 kap. I paragrafen, som är ny, har vissa grundläggande bestämmelser om det allmänna ombudet samlats. Första stycket motsvarar, med vissa språkliga justeringar, i princip andra stycket i nuvarande 2 §. Ombudets organisatoriska placering har dock utgått och tas i stället in i förordningen med instruktion för , se författningsförslag 1.8. Övervägandena finns i avsnitt 4.8.4. I andra stycket, som är nytt, anges vad ombudets uppgift är. Överväganden rörande det allmänna ombudets funktion och upp- gift redovisas i avsnitt 4.8. I tredje stycket anges den form för samverkan som följer av ombudets självständighet och uppgift enligt bestämmelsens andra stycke. Övervägandena finns i avsnitt 4.15.2. Bestämmelsen ger uttryck för den stödjande roll som besluts- myndigheterna har i förhållande till ombudet såvitt gäller att förse ombudet med uppgifter, upplysningar och hjälp. Ombudet är bero- ende av att beslutsmyndigheterna bistår ombudet och ger adekvat in- formation. I annat fall kan ombudet inte fullgöra sitt uppdrag. Detta utbyte underlättas genom den sekretessbrytandebestämmelse som införs i 28 kap. 6 a § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Med upplysningar avses, till skillnad från uppgifter, främst sådan information som inte tar sikte på något konkret ärende utan kan exempelvis avse olika klargöranden beträffande hur beslutsmyndig- heten rättsligt ser på en viss fråga eller hanterar olika frågor etc. Med hjälp avses framför allt olika former av praktisk assistans som om- budet kan behöva för att fullgöra sitt uppdrag, exempelvis hjälp med olika administrativa göromål. Bestämmelsen skapar bättre förutsättningar för ombudet att identifiera intressanta rättsfrågor och ärenden att överklaga, men kan även underlätta för ombudet att föra talan i domstol. Ombudet kan exempelvis behöva visst bistånd från beslutsmyndigheten när en domstolsprocess väl har inletts. Ombudet förutsätts nämligen överta det defensiva ansvar för processen som i andra fall tillkom- mer beslutsmyndigheten (se även kommentaren till 113 kap. 13 §). Bestämmelsen ger emellertid också uttryck för ombudets själv- ständighet i det att den anger den form för samverkan som ska gälla mellan ombudet och beslutsmyndigheterna. I att det ankommer på beslutsmyndigheterna att bistå ombudet och förse det med de uppgifter, upplysningar och den hjälp som ombudet behöver för att fullgöra sina uppgifter, ligger nämligen att det är ombudets behov, så som det definieras av ombudet, som är helt styrande för den samverkan som sker, och inte tvärtom. I det fjärde stycket har intagits en erinran om att övriga bestäm- melser om det allmänna ombudet finns i 113 kap. 108 kap. Återkrav och ränta I detta kapitel finns bestämmelser om –återbetalning av ersättning i 2–10 §§, –eftergift i 11–14 §§, –verkställighet m.m. av beslut om återkrav i 14 a §, –ränta i 15–18 §§, –dröjsmålsränta i 19 och 20 §§, –eftergift av ränta och dröjsmålsränta i 21 §, –avdrag på ersättning (kvittning) i 22, 24 och 25 §§, och –indrivning i 26 §. Paragrafen innehåller en uppräkning av vad som regleras i kapitlets paragrafer. Paragrafen har i sak endast ändrats på så sätt att den sista streck- satsen lagts till, med en upplysning om att bestämmelser om in- drivning finns i 26 §. Paragrafen har också ändrats redaktionellt. Belopp ska inte återkrävas om det inte behövs från allmän synpunkt. I paragrafen, som är ny, införs en beloppsgräns för återkrav av sådan felaktigt utbetald ersättning. Övervägandena finns i avsnitt 6.12.6. För och del innebär bestämmelsen att myndigheterna i de situationer som regleras i 2 § kan underlåta att vidare utreda felaktiga utbetalningar om det kan konstateras att den felaktigt utbetalda ersättningen understiger be- loppsgränsen. Även detta ställningstagande måste emellertid doku- menteras i ett beslut och expedieras till den försäkrade eftersom fråga är om ett gynnande förvaltningsbeslut. Eftersom beslutet är gynnande för den enskilde, saknas dock normalt skäl för besluts- myndigheterna att kommunicera handlingarna i ärendet med den för- säkrade inför beslut (25 § förvaltningslagen [2017:900], FL). Av samma anledning behöver utförliga skäl för och ställningstagande inte redovisas i beslutet (jfr 32 § FL). I vissa fall kan det dock finnas skäl från allmän synpunkt att en felaktig utbetalning återkrävs trots att fråga är om ett belopp som understiger beloppsgränsen. Så är fallet vid misstanke om brott eller då individpreventiva skäl gör sig gällande med viss styrka, t.ex. då den försäkrade tidigare orsakat en felaktig utbetalning. Det finns också anledning att återkräva mindre belopp i syfte att beivra ett visst beteende som direkt eller indirekt bedöms kunna få mer påtagliga effekter för det allmänna. Ett exempel härpå skulle kunna vara den situationen att det kan konstateras att ett beteende som föranlett en felaktig utbetalning av ett mindre belopp, kan få känn- bara spridningseffekter eller då det är fråga om flera var för sig mindre belopp. I sådana fall talar allmänpreventiva skäl för att återkrav ska ske. Även i sådana fall då den enskilde hör av sig och vill återbetala ersättning bör undantag göras. Beloppsgränsen förutsätter för sin tillämpning inte att besluts- myndigheten först gjort en bedömning av huruvida förutsättningarna för återkrav är uppfyllda. Eftersom bestämmelsen ska fylla en kost- nadsbesparande funktion, förutsätts att beslutsmyndigheten inte vidare utreder huruvida rekvisiten för återkrav är uppfyllda om det enkelt kan konstateras att fråga är om en felaktig utbetalning som understiger beloppsgränsen. För att beslutsmyndigheten ska kunna avgöra huruvida det behövs från allmän synpunkt att åter- krav likväl fattas förutsätts dock att beslutsmyndigheten, precis som , i viss mån utreder även de ärenden där den felaktiga utbetalningen understiger beloppsgränsen. I annat fall fyller denna bestämmelse inte sin avsedda funktion. Det torde nämligen vara svårt att veta om det i ett enskilt ärende är motiverat av allmänna skäl att återkrav ska ske av mindre belopp om beslutsmyndigheten inte i någon mån utreder den föreliggande situationen. Beloppsgränsen kommer som regel att bli tillämplig även om det för vissa förmåner anges särskilda förutsättningar för återkrav som skiljer sig från de som anges i 2 §. Vid återkrav av underhållsstöd enligt 108 kap. 8 § anges exempelvis att det föreligger en strikt återbetalningsskyldighet för den enskilde. Därutöver finns det särskilda bestämmelser om återkrav vid minskad pensionsrätt i 4–6 §§. Beloppsgränsen kommer också att bli tillämplig i dessa fall. För återkrav av premiepension enligt 7 § gäller särskilda förut- sättningar. När det är fråga om felaktiga utbetalningar av det mindre slag som omfattas av beloppsgränsen, torde dock återkrav av premiepension enligt 7 § sällan eller aldrig aktualiseras. Beloppsgränsen ska tillämpas i den mån det i avvikande före- skrifter inte anges annat. I 9 § finns det en hänvisning till särskilda bestämmelser som gäller vid beslut om återkrav i 37 kap. 14 § rörande preliminär sjukersättning och 98 kap. 6 § rörande bostads- bidrag. Enligt dessa bestämmelser, som tillämpas vid avstämning i efterhand mellan vad som betalats ut preliminärt och vad som bestämts slutligt rörande rätten till nämnda förmåner, gäller en beloppsgräns om . I dessa situationer tillämpas således inte beloppsgränsen i förevarande paragraf. ska utan dröjsmål vidta åtgärder för att driva in ford- ringen, om den återbetalningsskyldige inte betalar i rätt tid. Indrivning behöver dock inte begäras för en fordring som understiger om in- drivning inte behövs från allmän synpunkt. Bestämmelserna i lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. ska tillämpas. Beslut om återbetalning av ersättning enligt 2–10 §§ får verkställas enligt bestämmelserna i utsökningsbalken när beslutet har fått laga kraft. Detsamma gäller ränta enligt 15–18 §§, dröjsmålsränta enligt 19 och 20 §§ och avgifter enligt lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. som tas ut i samband med indrivning av fordringen. I fråga om fordring enligt andra stycket gäller bestämmelserna om betalningssäkring i 3 kap. 8 §, 46 kap. 2, 5–7, 9–13 och 16–22 §§, 68 kap. 1 §, 69 kap. 13–18 §§ och 71 kap. 1 § skatteförfarandelagen (2011:1244). Paragrafen, som är ny, innebär att och Pensions- myndighetens beslut om återbetalning enligt kapitlet, liksom ränta och avgifter, blir verkställbara enligt utsökningsbalken sedan de har fått laga kraft och ska handläggas enligt lagen (1993:891) om indriv- ning av statliga fordringar m.m. hos . Vidare införs genom paragrafen en möjlighet till betalningssäkring avseende sådana fordringar. Övervägandena finns i avsnitt 7.6.1–7.6.5 och 7.6.8. Enligt första stycket ska utan dröjsmål vidta åtgärder för att driva in fordringen, om den återbetalningsskyldige inte betalar i rätt tid, med undantag för om fordringen understiger och indrivning inte behövs från allmän synpunkt. Att det även gäller beslut om återbetalning som har fattats av Pensions- myndigheten, följer av 14 a §. Av första stycket framgår vidare att lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m. är till- ämplig vid handläggningen hos . Till följd av detta är även indrivningsförordningen (1993:1229) tillämplig. Av 4 § fjärde stycket indrivningsförordningen framgår att indrivning ska begäras senast efter det att fordringen skulle ha betalats, om inte särskilda skäl talar emot det. Närmare övervägan- den om vad som kan utgöra särskilda skäl finns i avsnitt 7.6.5. I andra stycket föreskrivs att beslut om återbetalning är verk- ställbara enligt utsökningsbalken. Detsamma gäller ränta enligt gäl- lande bestämmelser och avgifter som får ta ut enligt lagen (1981:739) om ersättning för inkassokostnader m.m. i samband med indrivning av fordringen. Beslut om återbetalning, eller dom som fastställer återbetalningsskyldigheten, får dock inte verkställas förrän beslutet eller domen har fått laga kraft. Det är tillräckligt, för att verkställighet ska få ske, att eller intygar inför att beslutet har fått laga kraft. Om gäldenären invänder emot detta så får det hanteras som hinder mot verkställighet. Det tredje stycket innebär att bestämmelserna om betalningssäkring i angivna bestämmelser i skatteförfarandelagen (2011:1244) är till- lämpliga på återbetalningsfordringar. Det innebär bl.a. det är som, inom ramen för sin borgenärsfunktion, ansöker om betalningssäkring. Myndigheter, arbetsgivare och uppdragsgivare, anordnare av personlig assistans samt försäkringsinrättningar ska på begäran lämna Försäkrings- kassan, , , det allmänna ombudet för socialförsäkringen och allmän förvaltningsdomstol uppgifter som avser en namngiven person när det gäller förhållanden som är av betydelse för tillämpningen av denna balk. Arbetsgivare och uppdragsgivare är även skyldiga att lämna sådana uppgifter om arbetet och arbetsförhållandena som behövs i ett ärende om arbetsskadeförsäkring. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet för myndigheter, arbetsgivare och vissa andra att på begäran lämna vissa uppgifter till bl.a. och . Regleringen har sekretessbrytande effekt såvitt avser uppgifter som lämnas från en myndighet till en annan myndighet. Paragrafen ändras så att även det allmänna ombudet för social- försäkringen ges motsvarande rätt att inhämta uppgifter. Över- vägandena finns i avsnitt 4.15.2. Eftersom det allmänna ombudet är en del av är bestämmelsen om sekretess enligt 28 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) tillämplig även för ombudets verksamhet. Ändring, omprövning och överklagande av beslut I detta kapitel finns allmänna bestämmelser i 2 §. Vidare finns bestämmelser om –ändring av beslut i 3–6 §§, –omprövning av beslut i 7–9 §§, –överklagande av och beslut i 10–15 §§, –överklagande av allmän förvaltningsdomstols beslut i 16–18 §§, –tidsfrister för begäran om omprövning och överklagande i 19–20 §§, –handlingar till fel myndighet i 20 a §, och –avvisningsbeslut i 21 §. Slutligen finns särskilda bestämmelser om –allmän ålderspension i 22–35 §§, och –förmåner till efterlevande i 37–40 §§. Paragrafen innehåller en uppräkning av vad som regleras i kapitlets paragrafer. Förändringar genomförs i andra styckets fjärde och femte streck- satser samt tredje styckets första strecksats. Detta görs med anledning av de bestämmelser om det allmänna ombudets överklagande och tiden för att överklaga och beslut som införs i 18 § respektive 19 a och b §§ samt med anledning av att 36 § upphör att gälla. Beslut i ärenden om förmåner enligt denna balk får ändras, omprövas och överklagas med tillämpning av bestämmelserna i 3–21 §§, om inget annat följer av bestämmelserna i 22–40 §§. Det som anges i första stycket gäller även beslut i ärenden –enligt 19 kap. om bidragsskyldigas betalningsskyldighet mot Försäkrings- kassan, och –om utfärdande av intyg för tillämpning av och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av om samordning av de sociala trygghetssystemen. Bestämmelserna i 12, 13 och 18 §§ om det allmänna ombudets överklagande gäller även och beslut om ersätt- ning, bidrag eller annan ekonomisk förmån enligt annan författning eller EU-rättsakt, om beslutet kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Genom ett nytt tredje stycke utvidgas det allmänna ombudets kom- petens att överklaga beslut om förmåner som och fattar. Övervägandena finns i avsnitt 4.10.2. Det allmänna ombudet får begära ändring enligt 3 §. Paragrafen ger det allmänna ombudets rätt att begära ändring enligt 3 §. Paragrafen ändras på så vis att bestämmelsens andra mening, att ombudet får begära ändring även till enskilds fördel, utgår. Över- vägandena finns i avsnitt 4.14.2. Ett beslut som har överklagats av det allmänna ombudet i rätt tid får inte ändras med stöd av 3 § första stycket 2 och 3. Paragrafen är ny och har delvis utformats utifrån vad som gäller en- ligt 9 § när det allmänna ombudet överklagar ett beslut som är, eller sedermera blir, föremål för en omprövningsbegäran. Övervägan- dena finns i avsnitt 4.14.2. Bestämmelsen innebär att ändring enligt 3 § inte ska göras i sådana fall då det allmänna ombudet överklagar ett beslut. Undan- tag görs dock för sådana skriv- och räknefel som faller under 3 § första stycket 1. Ett beslut som har överklagats av det allmänna ombudet i rätt tid får inte omprövas. Ärendet ska i stället överlämnas till allmän förvaltningsdom- stol. Den enskildes begäran om omprövning ska i sådant fall anses som ett överklagande. Ett sådant överklagande ska anses ha kommit in i rätt tid om begäran om omprövning kommit in i rätt tid. I paragrafen klargörs att det allmänna ombudets överklagande med- för att beslutsmyndigheterna avskärs från möjligheten att ompröva beslut på begäran av enskild. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.4. I första mening förtydligas att ombudets överklagande har en omprövningsbrytande effekt oavsett om den enskildes ompröv- ningsbegäran inkommer före eller efter ombudets överklagande. Det klargörs dock att detta förutsätter att ombudets överklagande kommit in i rätt tid. Några skäl för att avbryta eller inte inleda ett omprövningsförfarande om ombudets talan ska avvisas till följd av att överklagandet kommit in , finns inte. Andra och tredje meningen överensstämmer med vad anges i paragrafen . I fjärde meningen klargörs hur beslutsmyndigheterna ska göra den rättidsprövning som aktualiseras när den försäkrades ompröv- ningsbegäran omvandlas till ett överklagande enligt tredje meningen. Detta är av särskild vikt eftersom fristen för att överklaga och fristen för att begära omprövning inte överensstämmer. Enligt bestäm- melsen i fjärde meningen ska ett sådant omvandlat överklagande som avses i tredje meningen anses ha inkommit i rätt tid om den enskildes begäran om omprövning inkommit i rätt tid, dvs. från det att den försäkrade tog del av beslutet som om- prövningsbegäran avsåg. Ett beslut av eller får överklagas av det allmänna ombudet. Paragrafen reglerar det allmänna ombudets rätt att överklaga För- säkringskassans och beslut. Övervägandena finns i avsnitt 4.9.2 och 4.11.4. Paragrafen ändras på så vis att ombudets möjlighet att uppdra åt en tjänsteman vid eller att företräda ombudet i allmän förvaltningsdomstol tas bort. Även bestämmelsen att det allmänna ombudet får överklaga till fördel för enskild utgår (jfr kommentaren till 4 §). Om det allmänna ombudet har överklagat ett beslut av eller , förs det allmännas talan i allmän förvaltnings- domstol av ombudet. Den enskilde blir ombudets motpart sedan handling- arna i ärendet överlämnats till domstolen. Enligt 13 § förvaltningsprocesslagen (1971:291) ska rätten vid behov in- hämta yttrande från en förvaltningsmyndighet som tidigare beslutat i saken. Offentligt biträde ska förordnas om det allmänna ombudet överklagar eller beslut till nackdel för enskild. Biträde behöver dock inte förordnas om det måste antas att behov av biträde saknas. I paragrafens första stycke, vars första mening är oförändrad, klar- görs att det allmänna ombudet exklusivt företräder det allmänna i sådana processer som ombudet väljer att träda in i. Därutöver har det införts en bestämmelse som på motsvarande sätt tydliggör vilken roll som enskild ska tilldelas i sådana mål som avses i första stycket. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.4. Eftersom 7 a § FPL tar sikte på den situationen att det är den enskilde som överklagar till allmän förvaltningsdomstol tydliggör det här att den enskilde får roll som motpart till det allmänna ombudet. I andra stycket, som är nytt, erinras om den generella möjlighet som tillkommer allmän förvaltningsdomstol enligt 13 § FPL att inhämta yttrande från beslutsmyndighet som tidigare beslutat i saken. Övervägandena finns i avsnitt 4.11.4. På detta sätt kan dom- stolen få tillgång till de rättsliga argument och överväganden som föranlett eller att fatta det klandrade beslutet. I regel bör förvaltningsrätten bereda beslutsmyn- digheten tillfälle att yttra sig innan målet avgörs. Det kan även tänkas att kammarrätten har behov av att inhämta sådant yttrande. Möjligheten att inhämta yttranden kan emellertid också utnytt- jas av domstolen som ett led i fullgörandet av det utredningsansvar som åvilar allmän förvaltningsdomstol enligt 8 § FPL. Allmänna ombudet kan i vissa fall t.ex. ha svårt att bemöta vissa invändningar eller svara på vissa frågor som väcks av den enskilde. Det får dock i första hand ankomma på ombudet att tillse att det inte finns några brister av detta slag i processmaterialet. Genom att påkalla besluts- myndigheternas hjälp med stöd av den samverkansskyldighet som införts i 2 kap. 2 a § andra stycket, torde ombudet ha goda förut- sättningar att ta det defensiva ansvar som följer av ombudets roll som företrädare för det allmänna. I tredje stycket, som också är nytt, införs en begränsad rätt till offentligt biträde för enskild. Enligt bestämmelsen ska biträde förordnas om det allmänna ombudet överklagar eller beslut till nackdel för enskild. Fråga är alltså om situationer i vilka effekten av ombudets talan i domstol kan bli att den enskilde, helt eller delvis, frånkänns något som beslutsmyndigheten tillerkänt honom eller henne. Övervägandena finns i avsnitt 4.13.2. Av 2 § lagen (1996:1620) om offentligt biträde följer att beslut att förordna biträde fattas av den domstol som handlägger målet. Enligt 8 § samma lag får ett sådant beslut överklagas av den som är enskild part och av Justitiekanslern. Av 34 § 8 förvaltningsprocess- lagen (1971:291) framgår att ett sådant beslut får överklagas särskilt. Huruvida talan förs till nackdel för enskild torde normalt vara enkelt att avgöra. Det kan dock tänkas uppkomma situationer i vilka detta inte framstår som självklart. Den enskildes uppfattning i frågan torde därvid få tillmätas viss betydelse. Om domstolen emellertid kan konstatera att utfallet vid bifall till ombudets talan, rent objektivt, rimligen måste anses vara till fördel för den enskilde, kan den enskildes uppfattning i frågan inte tillmätas någon av- görande betydelse. Enligt bestämmelsen behöver biträde dock inte förordnas om det måste antas att behov av sådant biträde saknas. Huruvida så är fallet får främst bedömas med hänsyn till målets komplexitet och sakens natur. Om målet är av sådan beskaffenhet att det står klart att den enskilde kan tillvarata sin rätt utan juridisk hjälp, saknas skäl att förordna offentligt biträde. Om det ifrågasatta beslutet har mindre betydelse för den enskildes situation eller avser en mer perifer fråga, kan det finnas skäl att inte förordna offentligt biträde. Det ligger vidare i sakens natur att offentligt biträde inte ska för- ordnas om det redan från början står klart att ombudets talan inte kommer vinna bifall. Bedömningen av biträdesbehovet ska göras i förhållande till behovet av just offentligt biträde i den aktuella processen, och inte den enskildes behov av hjälp och stöd i största allmänhet. Det kan nämligen tänkas finnas situationer i vilka en person är i behov av stöd och hjälp av annat slag, men där behovet inte är sådant att det föreligger en rätt till offentligt biträde. och får vid överklagande av domstols beslut föra talan även till förmån för enskild part. Paragrafen, som reglerar möjligheten för det allmänna att överklaga domstols beslut till fördel för enskild, har ändrats på så vis att det allmänna ombudet inte längre nämns i paragrafen. Övervägandena finns i avsnitt 4.12.8. Bestämmelser om det allmänna ombudets över- klagande av domstols beslut finns i 18 §. Ett beslut av en allmän förvaltningsdomstol får överklagas av det allmänna ombudet endast om ombudet varit part där. Det allmänna ombudet får överklaga en domstols beslut även om någon ändring inte yrkas. Den domstol som har att pröva en sådan talan som avses i andra stycket, har samma möjligheter som underinstansen hade att ändra Försäkrings- kassans eller beslut. Paragrafen är ny och reglerar det allmänna ombudets överklagande av allmän förvaltningsdomstols beslut. I första stycket klargörs att ombudet endast kan inträda i pro- cessen genom att överklaga eller Pensionsmyn- dighetens beslut. Det är således inte möjligt för ombudet att inter- i ett senare skede i processen. Övervägandena finns i avsnitt 4.12.8. I andra stycket införs ett nytt rättsligt institut i form av en talan om fastställelse. Övervägandena finns i avsnitt 4.12.8. Härigenom öppnas upp en möjlighet för ombudet att föra mål vidare till prövning i högre instans även om någon ändring inte yrkas i det avgörande som klandras. Det är framför allt i sådana situationer då avgörandet inte gått ombudet emot som en talan om fastställelse aktualiseras. Tänkbart är dock att ombudet vill ha överinstansen fastställer ett beslut som gått ombudet emot i underinstansen. I sådana situationer kan det ifrågasättas om det klandrade avgörandet verkligen gått ombudet emot. Fråga kan då uppkomma om om- budets talan är en talan om fastställelse eller ett vanligt över- klagande. Det avgörande bör därför vara att ombudet inte yrkar någon ändring av det klandrade beslutet. I tredje stycket införs en bestämmelse om ärvd processram som åtföljer bestämmelsen i andra stycket om talan om fastställelse. Övervägandena finns i avsnitt 4.12.9. Bestämmelsen säkerställer att en talan om fastställelse aldrig kan leda till ett sämre utfall för den enskilde än vad någon företrädare för det allmänna vill uppnå. Bestämmelsen medför således att överinstansen övertar den pro- cessram som förelegat i underinstansen. Tidsfrist för en enskilds överklagande av och beslut Ett överklagande från en enskild av eller Pensionsmyn- dighetens beslut ska ha kommit in från den dag då klaganden fick del av beslutet.