sou · H6B382 · 2018-11-30 00:00:00 — De skäl som kan anföras för ett utvidgat straffansvar är till stor del desamma som regeringen ny- ligen har tagit ställning till i den angivna propositionen. En skillnad är det förändrade säkerhetsläget i omvärlden, vilket skulle kunna tala för att man omvärderar frågan. bör varje utvidgning av det kriminaliserade området ske med försiktighet och endast om den är nödvändig. Som vi har anfört tidigare lämnar vi i kapitel 8 förslag om en skärpt och effektiviserad tillsyn och möjligheter till vitessanktio- nerade åtgärdsföreläggande. Det finns också möjlighet att införa ytterligare administrativa sanktioner, som har fördelen att de som regel kan hanteras snabbare och enklare än ett brottmål, bl.a. därför att det normalt inte ställs något krav på uppsåt eller oaktsamhet. Med hänsyn till det anförda finns det inte tillräckliga skäl att i det här sammanhanget lägga fram förslag om ändring av röjanderekvisitet, vare sig i bestämmelsen om vårdslöshet med hemlig uppgift eller när det gäller obehörig befattning och grov obehörig befattning med hem- lig uppgift. Bestämmelserna i 20 kap. bör inte ändras Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet vid myndighetsutövning genom handling eller underlåtenhet åsidosätter vad som gäller för uppgiften ska dömas för tjänstefel till böter eller fängelse i högst (20 kap. 1 § BrB). Undantagsvis kan åsidosättanden av åliggan- dena enligt säkerhetsskyddslagen utgöra tjänstefel, om de sker under myndighetsutövning, t.ex. i samband med en säkerhetsprövning av personal. Det har inte under vårt arbete framkommit något behov av en översyn av tjänstefelsbestämmelsen med utgångspunkt i de frågor som vi har i uppdrag att överväga. I 20 kap. 3 § BrB finns det även regler om brott mot tystnads- plikt. Straffansvar drabbar den som röjer en uppgift, som han eller hon är pliktig att hemlighålla enligt någon lag eller annan författning eller enligt förordnande eller förbehåll som har meddelats med stöd av lag eller annan författning. Detsamma gäller den som olovligen utnyttjar en sådan hemlighet. Bestämmelsen tillämpas bara om gär- ningen inte är särskilt belagd med straff enligt någon annan bestäm- melse. Bestämmelsen kan t.ex. tillämpas om någon olovligen röjer en hemlig (säkerhetsskyddsklassificerad) uppgift som han eller hon fått del av inom ramen för en anställning eller ett annat deltagande i en säkerhetskänslig verksamhet och personen i fråga omfattas av reglerna i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) eller bestämmelsen 2 § nya säkerhetsskyddslagen om tystnadsplikt. Något skäl att överväga ändringar i bestämmelserna om brott mot tystnadsplikt med utgångspunkt i vårt uppdrag har inte framkommit. Förslag: Sanktionsavgift införs för vissa åsidosättanden av de skyl- digheter som följer av säkerhetsskyddslagen och de föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen. I avsnitten 9.3 och 9.4 har vi kommit fram till att det inte bör införas nya straffbestämmelser och inte heller göras ändringar i befintliga straffbestämmelser, utan att de ytterligare sanktioner som behövs för överträdelser av åligganden enligt säkerhetsskyddsregleringen bör vara av administrativt slag. Vi har redan föreslagit vissa admini- strativa ingripanden i form av åtgärdsföreläggande (se avsnitt 8.11). Vi har vidare i avsnitt 9.2 kommit fram till att det för vår del inte är en framkomlig väg att sanktionera överträdelser av säkerhetsskydds- lagstiftningen med hjälp av återkallelse av tillstånd eller förbud att bedriva viss verksamhet. Detta innebär att den administrativa sank- tion som återstår att överväga för oss är sanktionsavgifter. I det här avsnittet diskuterar vi om sanktionsavgift bör införas som en ny administrativ sanktion. Vad är en sanktionsavgift? En sanktionsavgift är en ekonomisk sanktion som vanligen riktar sig mot en konstaterad överträdelse av en författningsbestämmelse men anses inte ingå i det straffrättsliga systemet. Sanktionsavgifter finns inom en rad rättsområden och har olika tillämpningsområde, syfte och utformning. I vissa fall är sanktionsavgift den enda sanktionen för en överträdelse, men i andra fall kan avgift tas ut vid sidan av eller i stället för straff. För- och nackdelar med sanktionsavgifter Användningen av sanktionsavgifter har ökat kraftigt. Övergången från straffbestämmelser till bestämmelser om sanktionsavgift syfta- de ursprungligen till att utnyttja rättsväsendets resurser bättre och att kunna beivra en del mindre allvarliga och ofta förekommande överträdelser effektivare. Ofta kan avgift tas ut oberoende av om reglerna överträtts uppsåtligen eller av oaktsamhet. Ett annat syfte med sanktionsavgift var att skapa en kännbar eko- nomisk sanktion mot juridiska personer, som inte kan bli föremål för straffrättsliga åtgärder. Sanktionsavgift kan riktas mot det sub- jekt som tjänar på överträdelsen eller har agerat mest klandervärt eller bär det största ansvaret för att överträdelsen begicks. Om sank- tionsavgiften kan komma att innebära en kostnad eller förlust som är lika stor som eller större än den besparing som görs genom att regelverket inte följs, skapar avgiften incitament att undvika över- trädelser. När sanktionsavgift tas ut av en myndighet har den eko- nomiska aspekten dock inte lika stor betydelse. har ingående belyst för- och nackdelarna med sanktionsavgifter (SOU 2014:83 s. 104–106). Kommittén undersökte hur tillsynsmyndigheterna ansåg att system- en med administrativa sanktionsavgifter fungerade. Det visade sig att fördelarna med sanktionsavgifter var många. En vanlig åsikt var att sanktionsavgifter har bättre förutsättningar att bidra till regelefter- levnad än straffsanktioner, eftersom brott mot den aktuella lagstift- ningen inte prioriteras av rättsväsendet. Administrativa sanktions- avgifter ansågs också vara mer förutsebara, vilket leder till en bättre preventiv effekt. Det uppgavs t.ex. att antalet beslutade avgifter hos vissa av myndigheterna minskat . Myndigheterna bedömde att det berodde på ökad regelefterlevnad. Sanktionsavgifter ledde enligt de myndigheter som kommittén frågade också till enklare och snabbare beivrande av överträdelser, jämfört med straffsanktioner. Sanktionsavgifter ansågs också vara resurseffektiva, eftersom den tillsynsmyndighet som beslutar om avgifterna fattar beslutet baserat på sin egen utredning. Andra myndigheter behöver inte kopplas in i processen, utom vid överklagande eller om avgiften ska beslutas av domstol på ansökan av tillsynsmyndigheten. Sanktionsavgifter förekommer bl.a. för överträdelser av den nya brottsdatalagen (2018:1177) och den nya lagen (2018:1174) om in- formationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster, i det följande kallad NIS-lagen. I propositionen till brottsdatalagen fram- höll regeringen att det, förutom de angivna fördelarna, också finns nackdelar med sanktionsavgifter. Regeringen anförde bl.a. följande (prop. 2017/18:232 s. 315). Om sanktionsavgiftsbeloppet är lågt kan verksamhetsutövaren se avgiften som enbart en kostnad som det går att kalkylera med. I dessa fall bidrar avgiften inte till ökad regel- efterlevnad. System med sanktionsavgifter kan kräva mer resurser hos tillsynsmyndigheten. Domstolsväsendet kan, i vart fall inlednings- vis, få fler ärenden att hantera om sanktionsavgifter införs. Innan det finns vägledande praxis kan det t.ex. råda osäkerhet om när sank- tionsavgift ska tas ut och med vilket belopp. Det behöver alltså inte bli en ekonomisk besparing för staten att införa sanktionsavgifter. Avsaknaden av en domstols bedömning av händelseförlopp kan vidare inverka menligt på rättssäkerheten. Eftersom vi har föreslagit i kapitel 8 att det införs en möjlighet att utfärda vitessanktionerade åtgärdsförelägganden skulle införande av sanktionsavgifter leda till att tillsynsmyndigheten i vissa situa- tioner kan välja mellan att genomdriva en åtgärd med vite eller att i efterhand påföra sanktionsavgift. En fördel med detta är att ingrip- andemöjligheterna kan anpassas till behovet i det enskilda fallet. En nackdel är dock att sanktionssystemet inte blir så förutsägbart som man kan önska. Är sanktionsavgift en lämplig reaktion mot offentliga verksamhetsutövare? En särskild fråga är om sanktionsavgifter är en lämplig reaktion mot myndigheter. Säkerhetsskyddslagen kännetecknas av att den gäller både för enskilda rättssubjekt och för myndigheter, kommuner och landsting. Frågan om sanktionsavgifter mot myndigheter diskuterades ingående i propositionen till brottsdatalagen. Där anges bl.a. följ- ande (prop. 2017/18:232 s. 315 och 316). Sanktionsavgift kan tas ut av myndigheter på vissa områden. Hit hör bl.a. miljösanktionsavgift enligt och förordningen (2012:259) om miljösanktions- avgifter. Enligt praxis tas dock inte miljösanktionsavgift ut av myn- digheter om överträdelsen skett vid myndighetsutövning. Det finns också exempel på sanktionsavgifter som särskilt riktar sig mot myndigheter. Enligt 21 kap. 1 § 3 lagen (2016:1145) om offentlig upphandling får allmän förvaltningsdomstol på ansökan av tillsyns- myndigheten vid otillåten direktupphandling besluta att en upphand- lande myndighet ska betala upphandlingsskadeavgift. I förarbetena till den tidigare lagen om offentlig upphandling, som innehöll en mot- svarande bestämmelse, betonades vikten av att sanktionsbestämmel- serna är desamma för alla slag av upphandlande myndigheter och enheter och att något undantag för statliga myndigheter därför inte borde göras även om det innebär att staten betalar en avgift till staten (Nya rättsmedel på upphandlingsområdet, prop. 2009/10:180 s. 183). Regeringens bedömning angående brottsdatalagen var att sank- tionsavgift är en lämplig sanktion mot myndigheter vid överträdelser av regler om personuppgiftsbehandling (prop. 2017/18:232 s. 316). Samma bedömning gjordes i fråga om den nya NIS-lagen. lagen har det införts regler om sanktionsavgifter, som bl.a. kan med- delas mot myndigheter. Vi ser inte anledning till en annan bedöm- ning när det gäller säkerhetsskyddsregleringen. Är sanktionsavgift i övrigt en lämplig reaktion? Frågan är då om sanktionsavgift i övrigt är en lämplig reaktion på överträdelser av bestämmelser i säkerhetsskyddsregleringen. Det finns flera skäl som talar för en sådan lösning. Ett skäl är att de myndig- heter som tillämpar sanktionsavgifter inom andra områden ser många fördelar med den sanktionen. De argument som dessa lyft fram väger tungt även när det gäller säkerhetsskydd. Sanktionsavgift är en snabb och tydlig sanktion som även kan vara kännbar ekono- miskt. Risken att drabbas av en sådan sanktion skulle verka avskräck- ande. Överträdelserna skulle därmed kunna minska på det sätt som beskrivits inom andra områden. Det finns också anledning att anta att ett system med sanktionsavgifter skulle kunna vara effektivare än straffsanktioner. Mindre bevissvårigheter kan leda till att fler överträdelser beivras än om ansvaret är straffrättsligt. Vår uppfattning är vidare att det kan ha betydelse för andra staters förtroende för att det finns en tydlig och effektiv sanktion för den som exempelvis har ett otillräckligt skydd för säkerhets- skyddsklassificerad information. Genom införande av sanktionsavgif- ter skulle det skapas tydligare och bättre verktyg för att styra säker- hetsskyddet inom . De uppräknade fördelarna överväger enligt vår mening de nack- delar som vi tagit upp tidigare. Enbart möjligheten att utfärda åt- gärdsföreläggande är enligt vår mening inte tillräckligt för att sank- tionssystemet som helhet ska framstå som effektivt och heltäckande. Sammantaget gör vi bedömningen att det i säkerhetsskyddslagen bör tas in regler om sanktionsavgift som ett komplement till möjligheten att meddela åtgärdsföreläggande i förening med vite. 9.6Utgångspunkter för utformningen av sanktionsavgiftssystemet Bedömning: Sanktionsavgiftssystemet bör utformas med beakt- ande av regeringens riktlinjer för sådana avgifter och inter- nationella åtaganden. Regeringens riktlinjer för att använda sanktionsavgift Sanktionsavgift har använts som sanktionsform . In- ledningsvis fanns det inga riktlinjer för hur sanktionsavgifter skulle utformas och användas. I samband med lagstiftningsarbetet om eko- nomiska sanktioner i näringsverksamhet togs dock ett samlat grepp om frågan. 1981/1982:142 (s. 24 och 25) lade regeringen fram allmänna riktlinjer för hur ett sanktionsavgiftssystem bör utformas. Riktlinjerna i propositionen har kommit att ligga till grund för för- slagen i olika lagstiftningsärenden och tillämpas fortfarande (se t.ex. prop. 2015/16:118 och prop. 2016/17:22). Riktlinjerna kan samman- fattas enligt följande. •Ett avgiftssystem kan erbjuda en ändamålsenlig lösning i fall där regelöverträdelser är särskilt frekventa eller speciella svårigheter föreligger att beräkna storleken av den vinst eller besparing som uppnås i det särskilda fallet. •Avgifter bör få förekomma endast inom speciella och klart av- gränsade rättsområden. •Bestämmelserna om beräkning av avgiftsbeloppet bör konstru- eras så att de utgår från ett mätbart moment i den aktuella över- trädelsen – en parameter – som gör det möjligt att förutse och fastställa hur stor avgiften ska bli i det särskilda fallet. •Beroende på det aktuella rättsområdets natur bör särskilt prövas om uppsåt eller oaktsamhet ska förutsättas för avgiftsskyldighet eller om skyldigheten ska bygga på strikt ansvar. För att en kons- truktion med strikt ansvar ska vara försvarbar från rättssäkerhets- synpunkt bör det finnas starkt stöd för en presumtion om att överträdelser på området inte kan förekomma annat än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet. •Bestämmelser som reglerar möjligheten till jämkning av avgifts- belopp bör så långt möjligt vara så preciserade att det inte före- ligger någon tvekan om deras räckvidd. •Något hinder bör inte föreligga mot att låta avgiftsregler som i första hand riktas mot juridiska personer och straffrättsliga bestäm- melser riktade mot fysiska personer vara tillämpliga vid sidan av varandra. De subjektiva rekvisiten kan vara olika utformade i de olika systemen – strikt ansvar vid avgift och uppsåt eller oakt- samhet vid straffrättsligt ansvar. •Att ta ut sanktionsavgifter kan i viss utsträckning överlämnas till de administrativa myndigheter som är verksamma på det aktuella området. I vissa fall är det emellertid lämpligt att överlämna denna prövning till domstol. Riktlinjerna tar sikte på sanktioner med vinstbegränsande syfte. De brukar dock också läggas till grund för utformningen av sådana sank- tionssystem som har ett bestraffande syfte. Andra riktlinjer på området Vid sidan om regeringens riktlinjer finns det ytterligare riktlinjer som bör beaktas vid utformningen av ett sanktionsavgiftssystem. kan vara av betydelse för sanktionsavgifts- system, om avgifterna är att jämställa med en straffrättslig påföljd. rekommendation nr R (91) om administrativa sank- tionsavgifter omfattar åtta principer. Många av frågeställningarna regleras också i . Några behandlas dock inte i konventionen. Rekommendationen, som inte är rättsligt bindande, får därför anses komplettera konventionen. Principerna kan sam- manfattas enligt följande (se SOU 2014:83 s. 110 och 111). •Såväl sanktionens innehåll som de omständigheter som krävs för att sanktionen ska kunna åläggas någon ska framgå av lag. •Förbud mot retroaktiv tillämpning. •Förbud mot dubbelprövning (ne bis in idem). •Krav på rimlig handläggningstid. •Krav på ett slutligt beslut. Varje inlett förfarande som kan för- anleda att en sanktion åläggs en person ska avslutas med ett slut- ligt avgörande. •Krav på ett öppet, objektivt och rättvist förfarande. Varje person som riskerar att åläggas en sanktion ska informeras om anklag- elsen och den bevisning som åberopas. Vidare ska han eller hon få tillfälle att yttra sig och få tillräcklig tid till det. Ett sanktions- beslut ska innehålla skälen för beslutet. •Bevisbördan åligger den som beslutar om sanktionen. •Krav på domstolsprövning. En sanktion beslutad av en admini- strativ myndighet ska kunna överprövas av en domstol. Utgångspunkter för utformningen av sanktionsavgiftssystemet Vid utformningen av sanktionssystemet bör utgångspunkterna vara desamma som när man i andra sammanhang infört sanktionsavgifter (jfr t.ex. prop. 2017/18:232 s. 319). Det innebär att regeringens rikt- linjer och internationella åtaganden, däribland åtagandena enligt ska beaktas. Det innebär vidare att be- stämmelserna om sanktionsavgift bör utformas i linje med hur så- dana avgifter utformats inom andra rättsområden och att de rätts- säkerhetskrav som ställs på sanktionsavgift bör få genomslag. Av det följer att frågor om sanktionsavgift bör regleras i lag och att det av den bör framgå när, hur och av vem sanktionsavgift får tas ut. Systemet ska också vara förutsebart och möta kraven på rimlig handlägg- ningstid, domstolsprövning och en rättssäker process. En annan själv- klar utgångspunkt är att systemet bör vara ändamålsenligt på så sätt att det är verkningsfullt för de brister som det är tänkt att åtgärda. 9.7Vem ska betala sanktionsavgiften? Förslag: Sanktionsavgift tas ut av verksamhetsutövaren. Vid över- trädelser av reglerna om samråd i samband med överlåtelse av säkerhetskänslig verksamhet kan sanktionsavgift även tas ut av en aktie- eller andelsägare. Sanktionsavgifter kan användas både mot juridiska och fysiska per- soner. Vår bedömning är att övervägande skäl talar för att skyldig- heten att betala sanktionsavgift enligt säkerhetsskyddslagen läggs på verksamhetsutövaren, som normalt är en juridisk person i form av en myndighet, en kommun, ett landsting eller ett företag. Detta skulle motsvara vad som gäller i den närliggande regleringen om informa- tionssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster. Enligt den nya NIS-lagen är det nämligen leverantören av en sådan tjänst som kan drabbas av sanktionsavgift för vissa åsidosättanden av sina skyl- digheter enligt regleringen (29 § den nyssnämnda lagen). Det hand- lar då typiskt sett om en juridisk person. En viktig fördel med sanktionsavgifter i stället för straff är att överträdelserna lättare kan utredas och att förfarandet går snabbare, bl.a. eftersom det normalt inte ställs krav på uppsåt eller oaktsamhet. Vår uppfattning är att det är problematiskt att ålägga en enskild, t.ex. en anställd på en viss nivå, en sanktionsavgift utan att det visats att personen i fråga faktiskt gjort sig skyldig till någon uppsåtlig eller oaktsam överträdelse av säkerhetsskyddsregleringen. En sådan ordning skulle ligga mycket nära ett strikt straffrättsligt ansvar, något som är främmande för vår rättsordning. Vi gör i av- snitt 9.9 bedömningen att sanktionsavgiftssystemet bör bygga på strikt ansvar, dvs. att det inte bör krävas uppsåt eller oaktsamhet. Detta talar för att sanktionsavgifter bör meddelas verksamhets- utövaren som sådan och inte exempelvis säkerhetsskyddschefen eller den person som är ytterst ansvarig för verksamheten. En sådan ordning medför också att saken blir lättare att utreda, vilket som sagt är ett viktigt syfte med sanktionsavgifter. Som ett annat skäl kan det anföras att det normalt är verksamhetsutövaren och inte någon en- skild anställd som eventuellt kan tjäna på eller göra besparingar på ett åsidosättande av säkerhetsskyddsregleringen. Sammantaget gör vi alltså bedömningen att sanktionsavgiften bör tas ut av den verksamhetsutövare som åsidosatt sina skyldigheter enligt säkerhetsskyddsregleringen. Vi har övervägt om det bör vara möjligt att ta ut sanktionsavgift även av en utomstående aktör som en verksamhetsutövare har teck- nat säkerhetsskyddsavtal med, även om denne inte är en verksam- hetsutövare enligt säkerhetsskyddslagen. En sådan lösning kan före- falla mest konsekvent med våra förslag i kapitel 8, som bl.a. går ut på att åtgärdsförelägganden kan riktas mot sådana aktörer. kan det konstateras att sanktionsavgift är en ingripande åtgärd och att det är tveksamt om det är nödvändigt att tillsynsmyndigheten ges möjlighet att, utöver förelägganden, även besluta om sanktionsavgift för en aktör som inte bedriver säkerhetskänslig verksamhet. Vi har stannat för att i detta läge inte lägga fram sådana förslag. Det bör i sammanhanget noteras att den verksamhetsutövare som ingår ett säkerhetsskyddsavtal har ansvar för att kontrollera att motparten följer detta. Det får förutsättas att det i säkerhetsskyddsavtalet eller det kommersiella avtalet finns överenskommelser om avtalssank- tioner för den som inte lever upp till sina säkerhetsskyddsåtaganden. I ett fall anser vi att det finns övervägande skäl för att ålägga någon annan än en verksamhetsutövare sanktionsavgift. Vi syftar då på situationer där en aktie- eller andelsägare enligt våra föreslag i avsnitt 7.10 är skyldig att samråda inför en överlåtelse av sina aktier eller andelar i en säkerhetskänslig verksamhet. Om det inte finns en tydlig konsekvens för överträdelser blir incitamenten för att följa reglerna svaga. Risken är då stor att de inte får den förebyggande effekt som de är tänkta att ha. Det bör därför vara möjligt att besluta om sanktionsavgift för en aktie- eller andelsägare som går vidare med en överlåtelse utan att fullgöra sin samrådsskyldighet eller i strid med ett meddelat förbud eller villkor. 9.8Överträdelser som ska leda till sanktionsavgift Förslag: Sanktionsavgift ska tas ut av den verksamhetsutövare som 1.underlåter att göra en anmälan till tillsynsmyndigheten enligt 2 kap. 1 a § säkerhetsskyddslagen eller enligt föreskrifter som har meddelats i anslutning till den paragrafen, 2.underlåter att utföra eller uppdatera en säkerhetsskyddsanalys enligt 2 kap. 1 § säkerhetsskyddslagen eller enligt föreskrifter som har meddelats i anslutning till den paragrafen, 3.underlåter att vidta säkerhetsskyddsåtgärder enligt 2 kap. 2– 4 §§ säkerhetsskyddslagen eller enligt föreskrifter som har med- delats i anslutning till de paragraferna, 4.underlåter att säkerhetsskyddsklassificera uppgifter enligt 2 kap. 5 § säkerhetsskyddslagen, 5.underlåter att kontrollera säkerhetsskyddet i den egna verk- samheten eller att fullgöra anmälnings- eller rapporterings- plikt enligt 2 kap. 1 § säkerhetsskyddslagen eller enligt före- skrifter som har meddelats i anslutning till den paragrafen, 6.underlåter att ingå ett säkerhetsskyddsavtal enligt 2 kap. 6 § säkerhetsskyddslagen eller som ingår ett säkerhetsskyddsavtal som är bristfälligt i väsentlig mån, 7.inleder ett förfarande som avses i 2 a kap. 3 § säkerhetsskydds- lagen eller genomför en överlåtelse som avses i 2 a kap. 7 § samma lag utan att fullgöra den samrådsskyldighet som följer av respektive paragraf, 8.inleder ett förfarande i strid med ett förbud som meddelats med stöd av 2 a kap. 3 eller 4 § säkerhetsskyddslagen eller genomför en överlåtelse i strid med ett förbud eller villkor som meddelats med stöd av 2 a kap. 7 eller 8 § samma lag, 9.lämnar oriktiga uppgifter i samband med tillsyn eller med sam- rådsförfaranden enligt de bestämmelser som anges i p. 10.underlåter att enligt 2 kap. 6 c § säkerhetsskyddslagen utse en säkerhetsskyddschef. Sanktionsavgift ska även tas ut av en aktie- eller andelsägare som genomför en överlåtelse utan att fullgöra sin samrådsskyldighet eller i strid med ett meddelat förbud eller villkor, eller som lämnar oriktiga uppgifter vid samrådet. Kravet enligt nya säkerhetsskyddsförordningen på att en säker- hetsskyddsanalys ska hållas uppdaterad preciseras genom att det införs ett uttryckligt krav på att analysen ska uppdateras åtmin- stone . Sanktionsavgift bör bara utgå vid överträdelse av de viktigaste åliggandena Vår uppfattning är att sanktionsavgifter i första hand bör komma i fråga för överträdelser av de bestämmelser i säkerhetsskyddsregler- ingen som är allra viktigast för säkerhetsskyddet. Således bör sank- tionsavgifter reserveras för överträdelser av regler som har avgörande betydelse för att upprätthålla ett väl anpassat säkerhetsskydd och där åsidosättanden ytterst kan leda till allvarliga konsekvenser för säkerhet.