sou · H6B320 · 2018-03-19 00:00:00 — Definitionen är utformad för att omfatta de straffbara åtgärder med egendom som härrör från brott som utgör penningtvättsbrott enligt lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott.28 Åtgärderna ska vara av sådan art att de typiskt sett kan medföra att till exempel egendomens samband med brott döljs. Det krävs däremot inte att sambandet faktiskt dolts för att penningtvätt ska anses föreligga.29 Finansiering av terrorism utgörs av insamling, tillhandahållande eller mottagande av tillgångar, med koppling till den brottskatalog som finns i 2 § lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall m.m. (1 kap. 7 § penningtvätts- lagen).30 Till skillnad från penningtvätt kan terrorism finansieras av 27Se vidare prop. 2016/17:173. 28De brott som regleras direkt i lagen är dels de tre svårhetsgraderna av penningtvättsbrott (penningtvättsbrott, 3 och 4 §§, grovt penningtvättsbrott, 5 §, och penningtvättsförseelse, 6 §), dels den särskilda brottstypen näringspenningtvätt, som kan sägas vara en motsvarighet till näringshäleri (9 kap. 6 § andra stycket ) och som inte kräver att förbrott kan styrkas. Lagen innehåller även vissa andra bestämmelser bland annat om kriminalisering av försök, förberedelse och stämpling (8 §), om förverkande av egendom som varit föremål för penningtvätt (9–11 §§) samt om penningbeslag (12 och 13 §§). Lagen har ersatt den tidigare regleringen i avseende penninghäleri (9 kap. 6 a §) och penninghäleriförseelse (9 kap. 7 a §). 2016/17:173 s. 507 f. 30Lagen (2002:444) om straff för finansiering av särskilt allvarlig brottslighet i vissa fall m.m. var en förutsättning för tillträde till internationella konvention om bekämpande av finansiering av terrorism, som antogs av FN:s general- församling. Gräsrotsfinansiering och gällande rätt legalt intjänade medel och behöver alltså inte syfta till att dölja en vinstgenererande brottslig handling. Den gemensamma nämnaren för penningtvätt och finansiering av terrorism är alltså utnyttjandet av det finansiella systemet för illegala ändamål, vilket också är an- ledningen till att åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism ofta behandlas i ett och samma sammanhang. Eftersom de som tillhandahåller tjänster som möjliggör låne- baserad gräsrotsfinansiering till näringsidkare är att bedöma som finansiella institut omfattas alltså verksamhetsutövarna också av penningtvättslagen.31 Det nämnda kravet på riskbedömning enligt penningtvättslagen innebär att en verksamhetsutövare, dvs. dem som omfattas av lagen, ska kartlägga riskerna för penningtvätt och finansiering av terrorism, skaffa sig tillräcklig kunskap om dem och förstå dem. Utifrån risk- bedömningen ska verksamhetsutövaren sedan arbeta fram rutiner, dvs. riktlinjer, förfaranden, kontrollåtgärder m.m., som syftar till att motverka de risker som identifieras och förhindra att verksamhets- utövaren utnyttjas för penningtvätt och finansiering av terrorism (2 kap.). Riskbedömningen och de riskbaserade rutinerna är utgångs- punkten för verksamhetsutövarens mer konkreta åtgärder såsom genomförandet av kundkontroller (3 kap.), granskning av trans- aktioner och aktiviteter och rapporteringen till (4 kap.). Tillsynen enligt penningtvättslagen (7 kap.) omfattar enbart de icke-finansiella verksamhetsutövare vars verksamhet, i de delar som omfattas av penningtvättsregelverket, inte regleras i en särskild rörelselag och som står under andra myndigheters tillsyn. De verk- samheter som omfattas direkt av penningtvättslagens tillsyns- och ingripandebestämmelser består bland annat av yrkesmässig verksam- het som skatterådgivare och försäljning mot kontant betalning som uppgår minst till ett belopp som motsvarar (1 kap. 2 § första stycket 16, 19, 20, 22 och 23), vilka står under länsstyrel- sernas tillsyn. tillsammans med lagen (2014:307) om straff för penningtvättsbrott, de i huvudsak admini- strativa bestämmelserna i lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism. 31 Lagen gäller också för filialer i till utländska juridiska personer med huvudkontor i utlandet, om de motsvarar finansiella institut (1 kap. 3 § penningtvättslagen). Gräsrotsfinansiering och gällande rätt Tillsyn över och ingripanden mot annan verksamhet som om- fattas av tillämpningsområdet för penningtvättslagen finns således i stället i de lagar som reglerar dessa verksamhetsutövare, exempel- vis i lagen om valutaväxling och annan finansiell verksamhet när det gäller finansiella institut, och därmed också den som förmedlar lånebaserad gräsrotsfinansiering mellan näringsidkare. Som tidigare redovisats omfattas finansiella institut inte av till- ståndsplikt utan av registringsplikt. Till skillnad från tillstånds- pliktiga företag får inspektionen inte utföra platsundersökning i syfte att utreda om det finansiella institutet tillämpar penning- tvättslagens bestämmelser på ett tillfredsställande sätt eller för den delen självt ägnar sig åt penningtvätt. Om på annat sätt, till exempel genom tips från allmänheten eller från andra företag, får kännedom om att ett finansiellt institut utför transak- tioner avseende medel som kan antas härröra från brottsliga förvärv av allvarligare slag, ska inspektionen underrätta om transaktionerna (4 kap. 4 § penningtvättslagen). Om det finns anledning att anta att ett finansiellt institut inte följer de rutiner som framgår av penningtvättslagen eller före- skrifter har inspektionen, som redovisats i det föregående, möjlig- het att begära, och i förekommande fall utfärda ett föreläggande om att inge, upplysningar från institutet så att förhållandena kan klarläggas. Om institutet underlåter att lämna sådana, får inspek- tionen förelägga företaget att göra rättelse och i sista hand att upphöra med verksamheten. Möjlighet för inspektionen att utfärda föreläggande om rättelse och att upphöra med verksamheten finns också för det fall ett finansiellt institut på annat sätt bryter mot en bestämmelse i penningtvättslagen eller en föreskrift som har med- delats med stöd av den lagen. 8.3.5Förmedling av finansiering till privatpersoner Bedömning: Den som förmedlar finansiering som anskaffas genom lånebaserad gräsrotsfinansiering av en privatperson, om- fattas av tillämpningsområdet för lagen (2014:275) om viss verk- samhet med konsumentkrediter, om finansieringen tillhanda- hållits av näringsidkare med tillstånd till kreditgivning. Under motsvarande förhållanden, men om anskaffad finansiering i stället Gräsrotsfinansiering och gällande rätt utgörs av en kredit som är förenad med säkerhet i form av exempelvis panträtt i fast egendom eller bostadsrätt, eller om syftet med kapitalanskaffningen är att förvärva eller behålla ägande- rätt till sådan egendom, omfattas förmedlaren av finansieringen av tillämpningsområdet för lagen (2016:1024) om verksamhet med bostadskrediter. För företag som omfattas av tillämpningsom- rådet för nämnda lagar gäller även lagen om åtgärder mot pen- ningtvätt och finansiering av terrorism. När finansiering genom krediter tillhandahålls privatpersoner av finansiella företag, eller av andra näringsidkare som inte yrkes- mässigt lämnar eller erbjuder konsumentkrediter, är konsument- kreditlagen (2010:1846) tillämplig. Den lagen kan vara tillämplig också om förmedlaren av anskaffad kredit är ombud för de privatpersoner som tillhandahållit krediten. När den näringsrättsliga regleringen av bank- och kreditmarknads- företag reformerades diskuterades vilka aktörer som skulle omfattas av det nya regelverket. Den EU-rättsliga defi- nitionen av kreditinstitut ansågs vara avgörande och kreditgivning som inte kombinerades med inlåning skulle inte längre vara under- kastad tillståndsplikt och tillsyn. Följden blev att det tillståndskrav som hade gällt för all finansiering riktad till konsumenter avskaffa- des, och i stället utvidgades den då gällande anmälningsplikten enligt lagen om anmälningsplikt (1996:1006) avseende viss finansiell verk- samhet (nu ersatt med registreringsskyldighet enligt samma lag, som dock har den nya rubriken lagen om valutaväxling och annan finansiell verksamhet).32 Konsumentskyddet skulle i första hand tas om hand av den civilrättsliga och marknadsrättsliga regleringen snarare än av den näringsrättsliga. Med anledning av att skuldsättningen ökade och att den nya kre- ditprodukten snabblån ansågs föranleda konsumentskyddsproblem, återupptogs sedermera diskussionen om det var förenligt med kon- sumentskyddsintresset att vissa kreditgivande företag inte stod under tillsyn. Avregleringen för vissa kredit- 2002/03:139 s. 205–210. Gräsrotsfinansiering och gällande rätt givare hade förvisso åtföljts av att det infördes en uttrycklig bestämmelse konsumentkreditlag (1992:830) om skyldighet att genomföra kreditprövning. gavs möj- lighet att vid bristande efterlevnad meddela varning eller förelägg- ande att upphöra med kreditgivningen. I anslutning till ändringen noterades en kortvarig, initial minskning av snabblånen. Regeringen gjorde dock bedömningen att vidtagna åtgärder inte varit tillräckliga och att många av de problem med kreditgivning som då föll utanför tillämpningsområdet för lagen om bank- och finansieringsrörelse berodde på att tillsynsmyndigheterna saknade effektiva medel att ingripa vid missförhållanden.33 Det ansågs finnas skäl att återinföra tillståndsplikt och rörelseregler för kreditgivning till konsumenter, och gäller lagen om viss verksam- het med konsumentkrediter. Utöver den lagen finns bestämmelser om krediter till konsumenter i ytterligare en näringsrättslig regle- ring, lagen (2016:1024) om verksamhet med bostadskrediter, som trädde i kraft . Den lagen genomför EU:s direktiv om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastigheter (bolåne- direktivet).34 Vid sidan de näringsrättsliga lagarna tillgodoses konsument- skyddet av viss civilrättslig och marknadsrättslig lagstiftning. Lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhets- rättens område (avtalslagen), som gäller för alla avtal, innehåller exempelvis en bestämmelse om ocker (31 §). Även generalklausulen i 36 § avtalslagen syftar till att skydda bland andra konsumenter.35 Civilrättslig reglering med fokus på konsumenträttigheter och be- stämmelser som gäller specifikt för konsumentkrediter finns i kon- sumentkreditlagen (2010:1846). Den lagen, som genomför EU-direktiv om konsumentkrediter36, ersatte konsument- kreditlag. En utgångspunkt är att samma bestämmelser så långt som möjligt ska gälla för alla slags krediter och att undantag inte bör göras om det inte finns speciella och tungt vägande skäl.37 Huruvida 2013/14:107 s. 41. 34Europaparlamentets och rådets direktiv /17/EU av om konsu- mentkreditavtal som avser bostadsfastigheter och om ändring av direktiven /48/EG och 2013/36/EU och förordning (EU) nr 1093/2010. 1975/76:81 s. 100 ff. 36Europaparlamentets och rådets direktiv /48/EG av om konsument- kreditavtal och om upphävande av rådets direktiv /102/EEG (konsumentkreditdirektivet). 2009/10:242 s. 35–37 jfr prop. 1991/92:83 s. 31. Gräsrotsfinansiering och gällande rätt konsumentkreditlagen är tillämplig i samband med lånebaserad gräs- rotsfinansiering till privatpersoner är en central fråga och därför be- handlas denna lag tillsammans med den näringsrättsliga lagstiftningen. Övriga konsumenträttsliga lagar, exempelvis lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållande, är av relevans och kan vara tillämpliga vid såväl lånebaserad gräsrotfinansiering som andra former av gräsrots- finansiering. Detsamma gäller för marknadsföringslagen och därför redovisas dessa lagar samlat (avsnitt 8.6). Lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter För att lämna eller förmedla krediter till konsumenter krävs alltså tillstånd enligt lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter. Att tillämpningsområdet omfattar även förmedling av konsument- krediter beror på att det ska vara svårare att kringgå reglerna genom att arrangera kreditgivningen i flera led med flera företag inblandade.38 Såvitt avser förmedling inkluderas dels kreditförmedling utan hante- ring av medel, dels verksamhet som består i att enbart sammanställa och tillhandahålla individuella lånepreferenser samt kontakt- och kontouppgifter. Lagens tillämpningsområde omfattar inte verksam- het med konsumentkrediter som drivs med tillstånd enligt andra författningar, exempelvis lagen om bank- och finansieringsrörelse samt lagen om verksamhet med bostadskrediter (1 § andra stycket lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter). som redan har tillstånd enligt annan regler- ing, bland andra kreditinstitut, är undantagna från tillståndsplikten. Detsamma gäller för sådana företag som inte är finansiella företag men som i sin verksamhet tillhandahåller vissa konsumentkrediter som ett underordnat led i affärsverksamheten (5 §). Med sistnämnda kategori avses sådana verksamheter som drivs utan tillstånd med stöd av 2 kap. 3 § 2–7 lagen om bank- och finansieringsrörelse. Det är fråga om verksamheter som typiskt sett inte är lån lämnat eller förmedlat av ett finansiellt företag, utan finansiering i samband med avsättning av tjänster som erbjuds, eller varor som framställs eller säljs, av det icke-finansiella företaget eller inom en koncern. Därmed undantas konsumentkrediter som medges eller förmedlas 2013/14:107 s. 45 f. Gräsrotsfinansiering och gällande rätt inom handeln och som betraktas som anstånd med betalning och inte lån, till exempel kontokortskrediter och avbetalningsköp. Inte heller fakturakrediter omfattas av tillståndsplikten. Ett företag som driver huvudsakligen annan verksamhet (icke- finansiellt företag) kan anses driva tillståndspliktig verksamhet med konsumentkrediter trots att den är av mindre omfattning i relation till företagets totala verksamhet. Avgörande för tillståndsplikten är om verksamheten med konsumentkrediter drivs yrkesmässigt, vilket bedöms utifrån exempelvis antalet transaktioner, verksamhetens varaktighet och med ledning av de belopp som kreditgivningen avser. Också bedömningen av om det i ett enskilt fall är fråga om förmedling av konsumentkrediter ska avgöras med utgångspunkt i om verksamheten bedrivs yrkesmässigt enligt nämnda kriterier.39 Tillstånd får ges endast till ett svenskt aktiebolag eller en svensk ekonomisk förening eller ett motsvarande utländskt företag. Det innebär att fysiska personer och andra än de nämnda juridiska personerna inte får ägna sig åt kreditgivning eller kreditförmedling till konsumenter. Lagen innehåller bland annat krav på att de tillståndspliktiga före- tagen ska driva rörelsen på ett sätt som är sunt (12 §). Sundhets- kravet innebär att företaget ska ha interna regler om kreditgivning. Vidare krävs att större ägare i företagen, liksom deras ledning, är lämpliga (6 och 7 §§). Genom att verksamheten är tillståndspliktig och står under tillsyn (16 §) kan inspektionen kontrollera att företagen följer lagen och övriga författningar som reglerar deras verksamhet, med undantag för den tillsyn som Kon- sumentverket bedriver. Om ett företag åsidosätter sina skyldigheter, har rätt ingripa med sanktioner. De sanktions- möjligheter som har följer i princip vad som gäller enligt annan näringsrättslig lagstiftning som reglerar finansmark- naden (20–28 §§). Lagen kompletteras genom föreskrifter och allmänna råd (Finans- inspektionens föreskrifter och allmänna råd om viss verksamhet med konsumentkrediter, FFFS 2014:8). Föreskrifterna innebär bland annat att en tillståndsansökan ska innehålla en verksamhetsplan som beskriver hur verksamheten ska bedrivas, målgruppen för verksam- heten, hur kreditansökningar ska tas emot, och de administrativa 39 A. prop. Gräsrotsfinansiering och gällande rätt processer som finns för verksamheten samt innehålla en schematisk bild över verksamhetens organisation och vem som är ansvarig för respektive område eller funktion (2 kap. 8–10 §§). Föreskrifterna innebär vidare att verksamhetsutövare (benämnda konsumentkredit- institut) inte får praktisera vissa former av rörliga ersättningar till anställda eller till styrelsen, nämligen ersättningar som påverkas av hur många kreditansökningar eller hur stora kreditbelopp som be- viljas (5 kap. 6 §). Föreskrifterna uppställer också krav på fortlöpande rapportering av förhållanden i rörelsen, däribland utlånad volym, ränteintäkter, avgiftsintäkter och antalet ansökningar om betalnings- föreläggande hos . Rapporteringen till ska ske kvartalsvis (6 kap. 5 §). Lagen om verksamhet med bostadskrediter Lagen om verksamhet med bostadskrediter innebär att närings- idkare som lämnar eller förmedlar bostadskrediter behöver tillstånd (1 kap. 1 § och förutsättningarna för tillstånd i 2 respektive 3 kap.) och att de står under tillsyn (5 kap.). Kreditgivare och kreditför- medlare som har tillstånd enligt lagen får också tillhandahålla råd- givning avseende bostadskrediter. I lagen regleras kreditgivares och kreditförmedlares verksamhet. I lagen finns bland annat ett övergripande krav på hederlighet, rätt- visa, transparens och professionalitet (4 kap. 1 §), kunskap och kompetens (4 kap. 2 §), ersättningssystem i rörelsen (4 kap. 3–6 §§), oberoende kreditförmedling (4 kap. 7 § första stycket), rådgivning (4 kap. 8–10 §§) och vissa riktlinjer för utlåning och säkerhet (4 kap. 11 §). I samband med ikraftträdandet gjordes också vissa ändringar i andra författningar som bland annat innebär att konsumenten ska få tydligare information, minst sju dagars betänketid att överväga ett erbjudande om en bostadskredit, bättre insyn i hur räntan be- stäms, samt rätt att ta del av ett förslag till en amorteringsplan.40 När det gäller rådgivning kan tilläggas att lagen innehåller ett förbud för den som utger sig för att lämna oberoende rådgivning att ta emot ersättning från någon annan än konsumenten (4 kap. 7 § andra stycket). 2015/16:197 s. 72 ff., 86 ff., 108 ff. och 112 ff. Gräsrotsfinansiering och gällande rätt Med begreppet bostadskredit avses ”en kredit som är förenad med panträtt i fast egendom, tomträtt eller bostadsrätt eller lik- nande rätt eller som är förenad med motsvarande rätt i byggnad som inte hör till fastighet”. Vidare avses ”en kredit som tas i syfte att förvärva eller behålla äganderätt till sådan egendom, om det inte är fråga om en tillfällig finansieringslösning under övergången till ett annat finansiellt arrangemang och krediten har en obestämd löptid eller ska återbetalas ” (2 § konsument- kreditlagen).41 Första ledet i definitionen ansluter till vad som även har avsetts med bostadskredit, även om det inte har använts i författ- ningstext.42 Det andra ledet i definitionen av bostadskredit innebär att även vissa andra krediter omfattas, dvs. sådana krediter som konsumenten har tagit i syfte att förvärva (nyförvärv) eller behålla sådan egendom som avses i första ledet, även om ingen säkerhet ställs. Det kan till exempel vara fråga om krediter för den del av köpeskillingen som inte kan förenas med säkerhet i bostaden på grund av det s.k. bolånetaket.43 Som exempel på det sistnämnda anges i förarbetena att en konsument riskerar att förlora äganderätten, såsom i fallet med en samägd fastighet och där konsumenten måste lösa ut en eller flera ägare för att förhindra att egendomen måste säljas. Eftersom syftet alltså ska vara att förvärva eller behålla egen- domen, omfattas inte krediter som tas för att förbättra, bygga ut eller renovera egendomen.44 Från definitionen av en bostadskredit som utgår från syftet med krediten görs ett undantag för krediter som utgör en tillfällig finan- sieringslösning under övergången till ett annat finansiellt arrange- mang och krediten har en obestämd löptid eller ska återbetalas . Om utgångspunkten för krediten är att den bara ska finansiera ett förvärv eller innehav av egendomen under en över- gångsperiod, omfattas den alltså inte av begreppet bostadskredit. I stället gäller de bestämmelser som gäller för konsumentkrediter 41I paragrafen finns också en definition av bostadskredit i utländsk valuta, med vilket avses en bostadskredit i en annan valuta än valutan i det land inom EES där konsumenten är bosatt, valutan som konsumenten får sin inkomst i, eller valutan som konsumenten har de tillgångar i som ska användas som betalning av krediten. 2009/10:242 s. 89. 43Se allmänna råd om begränsning av krediter mot säkerhet i form av pant i bostad (FFFS 2010:2). 2015/16:197 s. 248. Gräsrotsfinansiering och gällande rätt Undantaget kan inte tillämpas för krediter som är förenade med säkerhet i egendomen. I likhet med lagen om viss verksamhet med konsumentkrediter gäller alltså tillståndsplikt för den som driver verksamhet med bo- stadskrediter. Tillstånd får ges till svenskt aktiebolag, en svensk eko- nomisk förening eller ett svenskt försäkringsföretag (2 kap. 1 § och 3 kap. 1 §).45 Undantagna från detta tillståndskrav är kreditinstitut som driver verksamhet enligt lagen om bank- och finansierings- rörelse. Sådana institut ska dock följa vissa bestämmelser i lagen om verksamhet med bostadskrediter, exempelvis de som genomför bo- lånedirektivets regler om krav på uppförande och ersättningssystem, kunskap och kompetens, informationskrav, fastighetsvärdering, råd- givningstjänster och regler om flexibla och pålitliga marknader (se hänvisningar i 1 kap. 2 §). Särskilda bestämmelser finns för ut- ländska kreditgivare och kreditförmedlare som vill verka i (1 kap. 3 §). Konsumentkreditlagen, som alltså är anpassad till EU:s konsument- kreditdirektiv, gäller kredit som en näringsidkare lämnar eller er- bjuder en konsument. Lagen är tillämplig också på kredit som lämnas eller erbjuds en konsument av någon annan än en näringsidkare, om krediten förmedlas av en näringsidkare som ombud för kreditgivaren (1 §). på konsumentens uppdrag, gäller däremot inte lagen i de fall där kreditgivaren är en privatperson.46 Konsu- mentkreditdirektivet omfattar inte förmedlingsfallen. Ett fåtal be- stämmelser som följer av direktivet, om vissa huvudsakligen närings- rättsliga skyldigheter (informationskrav) för kreditförmedlare, gäller utanför lagens principiella tillämpningsområde och är samlade i slutet av lagen (48 §). Där finns också definitionen av kreditförmedlare: en näringsidkare som, utan att vara kreditgivare och mot ersättning, erbjuder ett kreditavtal, bistår en konsument innan ett kreditavtal 45Förutsättningar för utländska kreditgivare och kreditförmedlare att bedriva verksamhet i regleras i 2 kap. 7 § samt 3 kap. 6 och 7 §§. Det är fråga om ”företag”. Beträffande verk- samhetsutövare från länder inom EES kan det, såvitt gäller kreditförmedlare, också vara fråga om fysiska personer, se 1 kap. 7 § 9 och 3 kap. 6 §. 2009/10:242 s. 85. Gräsrotsfinansiering och gällande rätt ingås eller ingår ett kreditavtal som ombud för kreditgivaren (48 § första stycket). Också näringsidkare som förmedlar ett lån med en privatperson som kreditgivare omfattas av begreppet kreditför- medlare, och för sådana näringsidkare gäller alltså lagen i sin helhet (1 §). För andra kreditförmedlare gäller endast de särskilda bestäm- melserna om sådana förmedlare (48 §). Begreppet kredit är inte definierat, men är avsett att ha samma vidsträckta innebörd som konsumentkreditlag.47 Av defi- nitionerna för kreditavtal och kontokredit framgår att begreppet kredit innefattar lån, betalningsanstånd och s.k. löpande krediter, numera benämnda kontokrediter (2 §). Utgångspunkten är, som inledningsvis nämnts, att konsumentkreditlagen ska gälla för alla slags krediter och att undantag från tillämpningsområdet ska göras endast i den mån det finns speciella och tungt vägande skäl samt att eventuella undantag i princip bör avse enskilda bestämmelser.48 Sär- reglering, men inte generella undantag, gäller för bostadskrediter, liksom för kontokrediter och s.k. värdepapperskrediter (4 § andra– femte styckena).