sou · H6B382 · 2018-11-30 00:00:00 — Möjligheterna för tillsynsmyndigheten att utfärda förelägganden och förbud i de olika situationer som har behandlats i detta kapitel kan i många fall antas ge tillsynsmyndigheterna goda verktyg för att förhindra skada för säkerhet i samband med utkontraktering och andra förfaranden som omfattas av regleringen. Det kan dock finnas fall där det behöver vidtas omedelbara åtgärder för att för- hindra sådan skada och där det finns skäl att tro att parterna kan agera i strid med det som de ålagts. Ett exempel kan vara att en olämplig leverantör har anlitats för att sköta driften av ett säkerhets- känsligt it-system och man akut behöver förhindra att säkerhets- skyddsklassificerade uppgifter lämnas ut till leverantören, eller att leverantören får tillgång till systemet. En sådan händelse kan vara särskilt problematisk om leverantören finns i utlandet, eftersom Utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksamhet... svenska myndigheter inte kan ingripa på främmande territorium utan medverkan från den främmande staten. Det kan även finnas andra situationer där det är nödvändigt med ett ingrip- ande för att förhindra att en skada för säkerhet sker. Vår bedömning är att de åtgärder som vi har föreslagit i det före- gående inte fullt ut tillgodoser behovet av att snabbt kunna ingripa. Eftersom det endast undantagsvis lär pågå en förundersökning kan man inte räkna med att de straffprocessuella tvångsmedlen ska kunna användas. Som komplement menar vi därför att det behöver finnas någon form av tvångsåtgärder som går ut på att genomföra det som föreläggandena och förbuden syftar till att uppnå. Det kan t.ex. handla om att en leverantör kan behöva förhindras från att få tillgång till uppgifter eller informationssystem, eller till någon annan säker- hetskänslig egendom. Det är naturligt att man i första hand undersöker om det finns någon befintlig tvångsåtgärd som kan tillämpas i de aktuella situa- tionerna. Eftersom det inte är fråga om en straffrättslig process framstår det som mest näraliggande att överväga om de tvångsåtgär- der som kan användas i tvistemål skulle kunna tillämpas. De grund- läggande reglerna om sådana tvångsåtgärder finns i 15 kap. rättegångs- balken (RB), som handlar om bl.a. kvarstad i tvistemål. Kvarstads- reglerna bygger på vissa grundförutsättningar som inte är för handen i de aktuella fallen. Bl.a. krävs det att sökanden visar sannolika skäl för att vederbörande har en fordran eller bättre rätt till en viss egendom, och att den aktuella fordran eller rätten kan antas bli föremål för en rättegång eller prövning i en annan liknande ordning (15 kap. 1 och 2 §§ RB). Det finns också en möjlighet för domstolen att förordna om någon annan lämplig åtgärd för att säkerställa sök- andens rätt, om sökanden visar sannolika skäl för att han eller hon har ett anspråk som är eller kan bli föremål för rättegång eller prövning i annan liknande ordning (15 kap. 3 § RB). Det handlar alltså om provisoriska åtgärder som vidtas i syfte att säkerställa att sökandens rätt inte går förlorad under en pågående tvistemålspro- cess, eller innan en sådan process har påbörjats. Det sagda innebär att bestämmelserna inte utan vidare är tillämpliga på de situationer som det handlar om här. Däremot menar vi att själva tvångsmedlen till sitt innehåll är lämpliga för att fylla de behov som finns i de nu aktuella situationerna. Utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksamhet... Det anförda talar starkt för att man skapar en möjlighet att an- vända tvångsmedlen i 15 kap. 1–3 §§ RB för att framtvinga efter- levnad av tillsynsmyndighetens förelägganden och förbud. Vi ser inte några betydande nackdelar med en sådan ordning, förutsatt att den får en lämplig utformning, och menar att den rentav är nöd- vändig för att man ska kunna förhindra skada för säkerhet i vissa situationer. Det bör därför införas en bestämmelse i säkerhets- skyddslagen om att tvångsåtgärder enligt 15 kap. 1–3 §§ RB får användas om det behövs för att ändamålet med ett föreläggande eller förbud inte ska motverkas. För att regler om tvångsåtgärder ska fungera är det dock nödvän- digt att man föreskriver om de särskilda förutsättningar som ska gälla i de nu aktuella fallen. Man måste då klargöra bl.a. när tvångs- medlet får användas, på vems initiativ, vem som är behörig att fatta beslutet, vilka regler som ska gälla vid handläggningen och när tvångs- medlet ska upphöra. Vi diskuterar dessa och andra frågor i det följande. 6.12.2Stockholms tingsrätt bör besluta om tvångsåtgärder En första fråga är vem som ska vara behörig att fatta beslut om tvångsåtgärder. En möjlig lösning är att tillsynsmyndigheten ges en sådan behörighet och att beslutet sedan kan underställas domstols- prövning. Detta skulle likna vad som gäller i fråga om t.ex. beslag enligt de straffprocessuella reglerna (se 27 kap. RB). Beslutet om beslag fattas och verkställs enligt dessa regler normalt av de brotts- bekämpande verksamheterna, medan den som drabbas av beslaget kan begära rättens prövning. Kvarstadsbeslut fattas emellertid alltid av rätten, oavsett om det är fråga om kvarstad i tvistemål (15 kap. RB) eller i brottmål (26 kap. RB). I brottmål har åklagaren möjlighet att ta egendom i förvar i avvaktan på rättens beslut om kvarstad. Vid fara i dröjsmål får även en polisman ta egendom i förvar. Eftersom vi har stannat för att göra det möjligt att använda tvångsmedlen i 15 kap. RB för att ändamålet med ett föreläggande eller förbud inte ska motverkas, anser vi det naturligt att beslutet fattas av en allmän domstol. De allmänna domstolarna har stor vana vid att hantera be- slut om tvångsmedel och det innebär enligt vår mening en önskvärd rättssäkerhetsgaranti att beslutet fattas av just en domstol och inte av tillsynsmyndigheten själv. Utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksamhet... Beslut om åtgärder enligt 15 kap. meddelas av den domstol där tvistemålet är anhängigt. Om rättegång inte pågår gäller i fråga om behörig domstol vad som är föreskrivet om tvistemål. Enligt vår mening är tvistemålsreglerna mindre väl ägnade att reglera frågan om forum i de fall som vi nu diskuterar. Det handlar om speciella mål som torde bli mycket sällsynta och som kan kräva viss specialisering. Målen kan ofta antas ha internationella inslag. Med hänsyn till det anförda bör målen koncentreras till en domstol som uttryckligen pekas ut i de aktuella bestämmelserna. Vi föreslår att anges som ensam behörig domstol. Konsekvensen av en sådan bestämmelse är att andra domstolar inte är behöriga att ta upp frågan, 10 kap. 7 § första stycket 2 RB. Rätten ska självmant pröva sin behörighet, vilket innebär att det inte krävs någon invändning från part för att en annan domstol än ska avvisa käromålet (10 kap. 18 § RB jämförd med 34 kap. 1 § RB). 6.12.3Tillsynsmyndigheten bör vara behörig att begära att tvångsåtgärder beslutas Både fysiska och juridiska personer har möjlighet att väcka talan vid allmän domstol (11 kap. 2 § RB). De statliga myndigheterna är inte juridiska personer i sig själva utan anses som en del av den juridiska personen staten. Dock framgår det av 27 § myndighetsförordningen (2007:515) att myndigheten företräder staten vid domstol inom sitt verksamhetsområde. I förordningen (1995:1301) om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten och i förordningen (1976:1021) om statliga kollektivavtal, m.m. finns särskilda bestämmelser om vem som för statens talan. Dessa har dock inte relevans i de aktuella fallen. Vår bedömning är att tillsynsmyndigheterna måste anses behöriga att med stöd av 27 § myndighetsförordningen föra statens talan när det gäller de tvångsåtgärder som vi föreslår. Detta är dessutom en lämplig ordning, eftersom det är tillsynsmyndigheterna som har störst inblick i de aktuella ärendena och kunskap på respektive sak- område. För att det inte ska råda någon tvekan bör det anges direkt i nya säkerhetsskyddslagen att tvångsåtgärder får prövas på yrkande av tillsynsmyndigheten. Utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksamhet... 6.12.4Övriga frågor om förfarandet Som har framgått i det föregående är det själva tvångsmedlen i 15 kap. RB som enligt våra förslag bör göras tillämpliga när det behövs för att ändamålet med ett föreläggande eller förbud inte ska motverkas. Däremot bör de vanliga villkoren för tvångsmedlen inte gälla, eftersom de inte passar för de situationer som det nu handlar om. Inte heller övriga bestämmelser i 15 kap. bör tillämpas. Det bör sålunda inte ställas något krav på att talan ska väckas eller om ställande av säkerhet m.m. I stället bör det meddelas sär- skilda föreskrifter om vad som gäller i fråga om bl.a. handläggningen och åtgärdens upphörande. När det gäller själva handläggningen framstår det som ändamåls- enligt att i allt väsentligt hantera målen på samma sätt som vanliga kvarstadsfrågor som väcks utan att en rättegång är anhängig (jfr 15 kap. 5 § RB). Det innebär att rätten bör tillämpa samma regler som när en kvarstadsfråga väcks inom ramen för ett pågående tviste- mål. Det betyder bl.a. att beslutet får verkställas genast (17 kap. 14 § RB) och överklagas särskilt (49 kap. 5 § RB). Eftersom det handlar om en åtgärd som kan vara ingripande i förhållande till enskilda bör det gälla ett krav på att den ska upphöra så snart den inte längre behövs. I detta ligger att tillsynsmyndigheten ska underrätta domstolen så snart den bedömer att åtgärden är nödvändig. Det bör också krävas att rätten på eget initiativ omprövar åtgärden minst . Med hänsyn till de allvar- liga konsekvenser som kan uppstå om åtgärden upphävs felaktigt bör det dock anges att den inte får upphävas utan att tillsynsmyndigheten har hörts. Behovs-, ändamåls- och proportionalitetsprinciperna gäller utan att det behöver föreskrivas särskilt. Dock är det lämpligt att inkludera tvångsåtgärder av det slag vi nu diskuterar i den av oss föreslagna proportionalitetsregeln. Beslut om tvångsåtgärd bör få fattas även om det underliggande förbudet eller föreläggandet inte har fått laga kraft. I annat fall blir möjligheten alltför tandlös och det blir alltför lätt att undandra sig verkställighet. Utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksamhet... 6.13Förslagens förhållande till egendomsskyddet och näringsfriheten samt rätten till ersättning Bedömning: Förslagen är förenliga med regeringsformens och skydd av egendom liksom regeringsformens bestämmelse om näringsfrihet. Någon rätt till ersättning vid rådig- hetsinskränkning som grundas på säkerhetsskyddslagen bör inte införas. Våra förslag i fråga om utkontraktering och upplåtelse skulle kunna ge upphov till inskränkningar i egendomsskyddet enligt regerings- formen och liksom regeringsformens bestäm- melse om näringsfrihet (se vidare framställningen i avsnitt 3.6.1– 3.6.3). Vi har fört vissa resonemang om detta tidigare i kapitlet. I det här avsnittet ser vi närmare på hur förslagen i detta kapitel förhåller sig till egendomsskyddet och näringsfriheten. Vi börjar med att under- söka hur förslagen förhåller sig till regeringsformen och övergår sedan till . Inskränkningar i regeringsformens egendomsskydd I 2 kap. 15 § första stycket regeringsformen regleras två huvudtyper av ingrepp i äganderätten. Den första typen omfattar situationer där någon tvingas avstå egendom genom ”expropriation eller annat sådant förfogande”. Det är alltså fråga om att en förmögenhetsrätt – dvs. äganderätt eller annan rätt med ett ekonomiskt värde, t.ex. nyttjande- rätt, servitut eller vägrätt – tvångsvis överförs eller tas i anspråk (prop. 2009/10:80 s. 163). Vi lämnar inga förslag som innebär att en förmögenhetsrätt tvångsvis överförs eller tas i anspråk. Den andra typen av ingrepp som regleras i 2 kap. 15 § första stycket regeringsformen handlar om när det allmänna inskränker an- vändningen av mark och byggnader, vilket brukar kallas rådighets- inskränkningar. Det kan vara fråga om exempelvis byggnadsförbud, användningsförbud och liknande åtgärder. I betänkandet Ersättning vid rådighetsinskränkningar – vilka fall omfattas av 2 kap. 15 § tredje stycket regeringsformen och när ska ersättning lämnas? (SOU 2013:59 s. 11) anges att eftersom utgångspunkten är att den enskilde är fri att Utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksamhet... råda över sin egendom är det en rådighetsinskränkning i regerings- formens mening när det allmänna, utan att ta egendomen i anspråk, hindrar en viss användning av densamma, t.ex. genom förbud och förelägganden eller genom att uppställa krav på tillstånd för viss verksamhet. Eftersom bestämmelsen om rådighetsinskränkningar i 2 kap. 15 § första stycket regeringsformen inte omfattar inskränkningar i rätten att använda lös egendom ser vi att det i första hand är förslagen om upplåtelse som skulle kunna komma att aktualisera bestämmelsens tillämpning. Det kan exempelvis vara fråga om verksamhetsutövare som helt eller delvis hindras från att hyra ut en fastighet, byggnad eller utrymme till följd av tillsynsmyndighetens beslut om förelägg- ande eller förbud. Enligt vår mening kan det dock inte uteslutas att även andra av våra förslag kan få effekten att de inskränker använd- ningen av mark eller byggnader. Så skulle kunna vara fallet när det gäller möjligheten för tillsynsmyndigheten att under vissa förutsätt- ningar förelägga verksamhetsutövare att vidta nödvändiga åtgärder för att förhindra skada för säkerhet, vilket utvecklas i av- snitt 6.9. Vår slutsats är alltså att förslagen i detta kapitel kan komma att utgöra inskränkningar i användningen av mark eller byggnad från det allmänna enligt vad som anges i bestämmelsen. Enligt 2 kap. 15 § första stycket regeringsformen är vars och ens egendom tryggad genom att ingen kan tvingas tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Det sista ledet i bestämmelsen innebär alltså att egendomen inte är ovillkorligt tryggad och att den kan inskränkas när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. I förarbetena till bestämmelsen uttalades att det slutliga ställningstagandet till vad som är ett angeläget allmänt intresse får göras från fall till fall i enlighet med vad som kan anses vara acceptabelt i ett demokratiskt samhälle. Som exempel på ange- läget allmänt intresse angavs totalförsvarsändamål (prop. 1993/94:117 s. 16 och 48). Säkerhetsskyddslagens bestämmelser tar uteslutande sikte på mest skyddsvärda verksamheter och verksamhet som om- fattas av ett för förpliktande internationellt åtagande om säkerhetsskydd. Enligt vår mening står det därför klart att säkerhets- skyddet är ett sådant angeläget allmänt intresse som avses i 2 kap. Utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksamhet... 15 § första stycket regeringsformen. När det gäller exemplet i för- arbetena om totalförsvarsändamål som ett angeläget allmänt intresse kan det nämnas att totalförsvarets verksamhet är en central del av säkerhetsskyddslagens skyddsområde, men att säkerhetsskyddet har en mer snäv inriktning än totalförsvaret eftersom säkerhetsskydds- lagen bara gäller för verksamheter av betydelse för säkerhet. För säkerhetsskyddslagens tillämpning räcker det inte med att en verksamhet är samhällsviktig (prop. 2017/18:89 s. 35, 39 och 41). En grundläggande princip i svensk rätt är att en inskränkning från det allmännas sida av den enskildes rätt att använda sin egendom förutsätter att det finns en rimlig proportionalitet mellan vad det allmänna vinner och den enskilde går miste om på grund av inskränk- ningen (prop. 2002/03:110 s. 185). Den omständigheten att det är fråga om ett regelsystem som har till syfte att skydda det allra mest skyddsvärda talar i och för sig för att skälen för ingrepp i egen- domsskyddet som regel kan antas väga mycket tungt. Vi föreslår dessutom att det uttryckligen ska framgå att beslut om förbud och förelägganden bara får fattas om det är proportionerligt. Vi menar därför att förslagen i betänkandet har utformats på sådant sätt att proportionalitetsprincipen kan tillgodoses vid tillsynsmyndigheter- nas beslutsfattande. Detsamma gäller i fråga om våra förslag om tvångsåtgärder (avsnitt 6.12). Rätten till ersättning vid rådighetsinskränkning En fråga som kan aktualiseras vid rådighetsinskränkningar är rätten till ersättning. Enligt huvudregeln i 2 kap. 15 § andra stycket reger- ingsformen ska ersättning tillförsäkras den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras eller att skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten. I paragrafens tredje stycke finns dock en undantagsbestämmelse som innebär att det vid inskränk- ningar i användningen av mark eller byggnad som sker av hälso- skydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl gäller vad som följer av lag i fråga om rätt till ersättning. Eventuella inskränkningar i egendoms- skyddet som följer av förslagen i detta betänkande kommer att ske av säkerhetsskäl eftersom säkerhetsskyddsregleringen handlar om Utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksamhet... förebyggande åtgärder för att skydda säkerhet. Det innebär i sin tur att det är undantagsbestämmelsen i 2 kap. 15 § andra stycket regeringsformen som är vår utgångspunkt när det gäller rätten till ersättning. Undantagsbestämmelsen innebär att det ska göras en bedömning av om det bör finnas en rätt till ersättning när lagstiftning tas fram som medför rätt för det allmänna att inskränka användningen av mark eller byggnad av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl (prop. 2009/10:80 s. 169 och 170). I propositionen som föregick undantagsbestämmelsens införande angavs att det var nödvändigt att se över den underliggande lagstiftningen för att ringa in fall där ersättning bör lämnas trots att ett ingripande skett av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl. Vidare angavs att en utredning borde ges i uppdrag att närmare överväga frågan (prop. 168–170). Den utredning som följde gjorde bedömningen att det inte borde införas någon generell regel om när ersättning ska ges på grund av rådig- hetsinskränkningar som vidtas av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl. Däremot pekade man på ett antal principer som går att härleda ur gällande rätt och som i lagstiftningsarbeten har varit styrande för om en rådighetsinskränkning ska förenas med en rätt till ersättning för den enskilde. Bland annat pekade utredningen på proportionalitetsprincipen som vi behandlade i föregående avsnitt, att inskränkningen ska ha stöd i en lag som är tillgänglig och tillräckligt tydlig för att göra ingreppet i äganderätten förutsebart och rätts- säkert (rättssäkerhetsaspekten), att användningen av mark eller bygg- nad måste vara lagenlig för att en inskränkning ska grunda en rätt till ersättning (principen om lagenlighet) samt att det måste vara fråga om en pågående aktivitet som försvåras och att förväntningsvärden inte ska ersättas (kvalifikationskravet), se SOU 2013:59 s. 62–69 och 107. Enligt vår mening har det inte framkommit några tungt vägande skäl för att ersättning ska utgå vid rådighetsinskränkningar som grundas på säkerhetsskyddsregleringen. För det första handlar merparten av våra förslag om förebyggande åtgärder som aktualiseras innan ett förfarande inleds, t.ex. en tilltänkt upplåtelse av en fastighet. Det är alltså som regel fråga om att på förhand pröva lämpligheten av ett visst förfarande snarare än att avbryta en pågående användning av mark eller byggnad. För det andra har våra förslag, som nämnts ovan, utformats på så sätt att proportionalitetsprincipen kan tillgodoses Utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksamhet... när tillsynsmyndigheterna fattar beslut enligt säkerhetsskyddslagen. Vidare grundas eventuella rådighetsinskränkningar på att säkerhets- skyddslagens krav inte tillgodoses. Det kan t.ex. vara fråga om att ett planerat förfarande är olämpligt från säkerhetsskyddssynpunkt eller att en tillsynsmyndighet fattar beslut om åtgärdsföreläggande på grund av att verksamhetsutövaren inte följer en föreskrift. Slutligen är de rådighetsinskränkningar som kan beslutas enligt säkerhets- skyddsregleringen begränsade i den meningen att de är inriktade på ett visst förfarande, vilket kan jämföras med mer permanenta inskränk- ningar som t.ex. inrättande av naturreservat. En särskild fråga är dock hur man bör se på ingripanden i pågå- ende förfarande så som samarbeten, utkontrakteringar eller upp- låtelser i enlighet med våra förslag i avsnitt 6.9. Utgångspunkten är att detta är en sorts ”nödbroms” som ska tillgripas endast när övriga förebyggande åtgärder inte har varit tillräckliga i ett enskilt fall, typiskt sett på grund av förhållanden som ändrats i efterhand. Möjligheten att meddela förelägganden med stöd av dessa regler bör användas restriktivt och vi utgår ifrån att det kommer att bli ovanligt att reglerna behöver tillämpas. Mer omfattande ingripanden som leder till att t.ex. ett avtalsförhållande måste avbrytas, torde bli oerhört sällsynta. Målet måste vara att verksamhetsutövarnas eget säkerhets- skyddsarbete – och då särskilt arbetet med säkerhetsskyddsanalys, särskild säkerhetsbedömning, lämplighetsprövning och säkerhets- skyddsavtal – bedrivs på ett sådant sätt att tillsynsmyndigheterna sällan behöver ingripa. Förfaranden som redan från början framstår som olämpliga bör i många fall kunna sållas bort under samråds- förfarandet, om inte redan verksamhetsutövaren själv har kommit fram till att förfarandet är olämpligt. Med hänsyn till det anförda anser vi det inte befogat att i detta läge föreslå särskilda regler om en möjlighet till ersättning till verk- samhetsutövare och andra som utan egen förskyllan har drabbats av skador till följd av ett föreläggande enligt våra förslag i avsnitt 6.9. Vi bedömer att det i stället är tillräckligt med den möjlighet som regeringen har att ex besluta om ersättning i enskilda fall. Med ex gratia-ersättning avses ersättning som betalas utan att det finns någon rättslig ersättningsskyldighet. Formerna för ex gratia-ersätt- ning är inte rättsligt reglerade. Det brukar vara fråga om situationer där förhållandena är exceptionella och kräver avvikelser från den Utkontraktering och upplåtelse av säkerhetskänslig verksamhet... I allmänhet aktualiseras ex gratia-ersättning i en- skilda fall och de omständigheter som ligger till grund för ersätt- ningen är då individuella (prop. 2017/18:64 s. 11). Ovanstående innebär alltså att vi bedömer att det inte finns till- räckliga skäl för att införa en rätt till ersättning för den som drabbas av rådighetsinskränkningar till följd av våra förslag. Inskränkningar i regeringsformens bestämmelse om näringsfrihet I avsnitt 3.6.3 har vi redogjort för regeringsformens bestämmelse om näringsfrihet. Den innebär i korthet att begränsningar i rätten att driva näring eller utöva yrke endast får införas för att skydda ange- lägna allmänna intressen och aldrig i syfte att enbart ekonomiskt gynna vissa personer eller företag. I den mån förslagen begränsar rätten att bedriva näringsverk- samhet, vilket vi behandlar i det följande, så görs det efter en bedöm- ning i det enskilda fallet. Vi lämnar alltså inte förslag på reglering som generellt begränsar möjligheten att bedriva viss typ av näring (jfr t.ex. prop. 2005/06:197). En annan omständighet som avgränsar våra förslag är de bara gäller för den som bedriver säkerhetskänslig verksamhet. Våra förslag innebär att förfaranden som är olämpliga från säker- hetsskyddssynpunkt kan komma att förbjudas. Ett sådant förbud torde innebära att näringsfriheten inskränks eftersom rätten att be- driva näring faktiskt begränsas. Som nämnts ovan i avsnitt 6.8 är förbud mot ett planerat förfarande ett sistahandsalternativ när övriga möjligheter är uttömda eller bedöms som utsiktslösa. Vi utgår från att det kommer att bli mycket sällsynt med beslut om förbud.