sou · H6B358 · 2018-06-29 00:00:00 — I planeringsfasen kan det t.ex. handla om att bedöma huruvida resenärens funktionsnedsättning ändå gör det möjligt att företa resan med kollektivtrafik. När det kommer till genomförande av själva transporten kan det t.ex. finnas önskemål om att få åka med samma chaufför. Den typen av önskemål bör beaktas i den utsträckning som det är möjligt och kostnadsmässigt skäligt. Det blir upp till huvudmannen att göra en sådan bedömning i varje enskilt fall. 4 § Om det behövs för att uppnå ändamålet med resan får rese- nären ta med hjälpmedel som har förskrivits enligt 8 kap. 7 § och 12 kap. 5 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) om dessa är nöd- vändiga för den dagliga livsföringen och inte är tillgängliga på res- målet. Hjälpmedlen ska vara avsedda för att kunna transporteras och får endast om det finns särskilda skäl för det, leda till att transporten väsentligt fördyras. Bestämmelsen innebär att resenären, för att uppnå ändamålet med resan, får ta med sig individuellt förskrivna hjälpmedel som behövs för att klara den dagliga livsföringen på resmålet, under förutsättning att hjälpmedlet inte är möjligt att få tillgång till på annat sätt. Det innebär att om hjälpmedlet går att förhyra på vistelseorten, något som många kommuner och även vissa privata hjälpmedelsföretag erbjuder, får hjälpmedlet inte medtagas. Genom kravet på att hjälp- medlet ska vara förskrivet säkerställs att det medföljer instruktioner om hur det ska användas, att transportsäkerheten är beaktad, att hjälpmedlet är CE-märkt och att det sker regelbundet underhåll. Hjälpmedlen är dessutom märkta med individnummer. Vidare ska hjälpmedlet antingen gå att fälla ihop för att möjliggöra transport eller vara avsedda för att kunna transporteras. Det innebär t.ex. att om resenären avser att sitta i rullstol under färden, måste rullstolen vara anpassad för detta. Därutöver behöver det finnas godkända förankringssystem inne i fordonet. För detta ansvarar trafikut- övaren. Rullstolsleverantörer har ofta utfärdat anvisningar av hur rullstolen ska hanteras under färd för att uppfylla trafiksäkerhets- regler. Samma krav gäller även för större eller tyngre hjälpmedel som resenären inte använder under transport, eftersom hjälpmedel som inte kan spännas fast utgör en fara ur trafiksäkerhetssynpunkt. Som huvudregel får medtagande av hjälpmedel inte heller leda till en väsentligt fördyrad transport. Om resan var planerad att företas med en mindre personbil av sedantyp, framstår det som skäligt att resan i stället görs med en normalstor kombibil, i syfte att möjliggöra för resenären att medtaga vissa nödvändiga hjälpmedel. Om det föreligger särskilda skäl kan det vara motiverat med en väsentligt fördyrad transport, dvs. i praktiken en fordonsuppgrader- ing. Som typexempel kan nämnas en person som normalt använder elrullstol men som med viss assistans kan flytta över till ett bilsäte och därmed företa resan i en personbil. Däremot kan personen inte förflytta sig i en rullstol utan hjälp från andra. I det fallet framstår det som rimligt att personen får företa resan sittande i elrullstolen eller medta den som hjälpmedel, i syfte att kunna för- flytta sig självständigt på resmålet utan behov av hjälp från andra. Tillstånd till färdtjänst och riksfärdtjänst 1 § Det krävs tillstånd för att resa med färdtjänst och riksfärd- tjänst. Huvudmannen prövar frågor om tillstånd. Paragrafen stadgar att det krävs tillstånd för färdtjänst och riksfärd- tjänst samt att det är huvudmannen som ska pröva om rätt föreligger. 2 § Om den som beviljas tillstånd till färdtjänst eller riksfärdtjänst behöver ledsagare, ska tillståndet gälla även ledsagaren i samband med att en resa genomförs. Bestämmelsen motsvarar 8 § lagen (1997:736) om färdtjänst och 6 § i lagen (1997:735) om riksfärdtjänst. 3 § Tillstånd till färdtjänst enligt 3 kap. 1 § första stycket 1 och 2 ska beviljas för dem som har en funktionsnedsättning som inte endast är tillfällig och har väsentliga svårigheter att förflytta sig på egen hand eller resa med kollektivtrafik. Om sökanden är ska prövningen göras i förhållande till barn i motsvarande ålder utan funktionsnedsättning. Tillståndet omfattar inte transporter som av någon annan anled- ning bekostas av det allmänna. 4 § Tillstånd till färdtjänst får meddelas eller tills vidare. Tillstånd får i skälig omfattning förenas med villkor om 1.vilket färdsätt som får användas, 2.inom vilket område resor får göras, och 3.hur många resor tillståndet omfattar. Sådana resor som kan anses vara väsentliga för resenären får begränsas till antalet endast om det finns synnerliga skäl. Bestämmelserna motsvarar 7–9 §§ lagen om färdtjänst. 5 § Tillstånd till riksfärdtjänstresa ska meddelas om 1.resenären till följd av en stor och varaktig funktionsnedsätt- ning måste resa på ett särskilt kostsamt sätt, 2.resenären till följd av funktionsnedsättningen har svårigheter att resa utan ledsagare i kollektivtrafik eller med lufttrafik, 3.ändamålet med resan är rekreation eller fritidsverksamhet eller någon annan enskild angelägenhet, 4.resan görs inom från en kommun till en annan, 5.resan görs tillsammans med ledsagare i kollektivtrafik eller med lufttrafik eller, om det inte är möjligt, med taxi eller ett för ändamålet särskilt anpassat fordon, och 6.resan inte av någon annan anledning ska bekostas av det all- männa. En riksfärdtjänstresa ska företas mellan två av resenären ansökta adresser. Om sökanden är ska prövningen göras i förhållande till barn i motsvarande ålder utan funktionsnedsättning. Första punkten anger att resenärens funktionsnedsättning måste vara stor och varaktig, vilket innebär att kraven för att få riksfärdtjänst är högre än för att få färdtjänst. Vidare krävs att resan är särskilt kost- sam p.g.a. resenärens funktionsnedsättning. Av andra punkten följer att resenären måste ha svårigheter att företa resan utan ledsagare. Det innebär att om resenären klarar sig med stationsledsagning vid byten föreligger det inte förutsättningar att bevilja tillstånd. Tredje punkten avser ändamålet med resan, vilket ska vara rekreation eller fritidsverksamhet eller annan enskild angelägenhet. Den enskilda ange- lägenheten ska vara av fritidskaraktär och får inte ha någon koppling till arbete, utbildning i normalfallet eller vård. Dock ska riksfärd- tjänsten kunna användas för resor till och från folkhögskolor med specialanpassad inriktning för vissa funktionsnedsättningar, se för- fattningskommentaren under 6 §. Fjärde punkten definierar att en riksfärdtjänstresa är en resa som företas mellan olika kommuner. Femte punkten reglerar att i första hand ska resan ske med ledsagare i kollektivtrafik eller med lufttrafik. Om det inte är möjligt p.g.a. resenärens funktionsnedsättning, får resan företas med taxi eller ett för ändamålet anpassat fordon. Vid sådana resor behövs i regel ingen ledsagare. Det är således resenärens individuella förutsättningar som styr vilket färdmedel som blir aktuellt. Ingenting hindrar att olika färdmedel används för att genomföra resan. Sjätte punkten innebär att om resan bekostas av det allmänna, såsom t.ex. resor som bekos- tas av eller ska inte tillstånd till riksfärdtjänstresa utfärdas. Andra stycket motsvaras av 5 § andra stycket lagen om riks- färdtjänst. Tredje stycket anger att resan ska genomföras mellan två adresser som resenären i förväg ansökt om och fått beviljade. Detta för att säkerställa att huvudmannen ansvarar för hela resan och att rese- nären inte själv måste ombesörja delar av transporten om inte denne önskar så. Resenären har därmed rätt till att resan företas mellan två i förväg önskade adresser. 6 § Tillstånd till resor med riksfärdtjänst får meddelas för en längre sammanhållen period under förutsättning att det finns särskilda skäl och resorna är skäliga med hänsyn till syftet. Sådana resor får begränsas till antal. Bestämmelsen tar sikte på den situationen att resenärens omstän- digheter är sådana att han eller hon kommer att behöva företa ett antal resor mellan samma förbestämda adresser . Som exempel kan nämnas resor som görs mellan hemmet och folkhögskola med specialanpassad inriktning för vissa funktions- nedsättningar. Typexempel på när särskilda skäl kan anses föreligga om är om resorna företas för att möjliggöra specialanpassad utbild- ning. Det som avses är således folkhögskolestudier med inriktning mot rehabilitering eller att eleverna lär sig mer om hur det är att leva med en viss funktionsnedsättning. Resor får alltså inte beviljas för utbildningar som inte är specialanpassade. Därutöver ska resorna bedömas som skäliga. Beslut om beviljande av ett visst antal hem- resor skapar trygghet för dessa elever som inte behöver ansöka inför varje resa, och får därför anses skäligt. 7 § Den som beviljas tillstånd till resa med ledsagare i kollektiv- trafik eller med lufttrafik ska få ersättning med ett belopp som mot- svarar ledsagarens kostnad för resan och återresan. Vid beviljad riksfärdtjänstresa med ledsagare står det allmänna för ledsagarens biljettkostnad för resa och återresa. Den som beviljas tillstånd till resa med ledsagare i kollektivtrafik eller lufttrafik ska få ersättning med ett belopp som motsvarar led- sagarens biljettkostnad. 8 § Den som beviljas tillstånd till resa med taxi eller ett fordon som är särskilt anpassat för ändamålet ska betala egenavgift enligt 6 kap. Den som företar riksfärdtjänstresa med taxi eller ett för ändamålet specialanpassat fordon ska betala egenavgift för varje resa. Närmare bestämmelser om avgiftens storlek finns i 6 kap. 9 § Tillstånd till riksfärdtjänstresa får förenas med villkor om färdsätt. Paragrafen motsvaras av 7 § lagen om riksfärdtjänst. Återkallelse av tillstånd till färdtjänst och riksfärdtjänst 10 § Huvudmannen får återkalla ett tillstånd om färdtjänst eller riksfärdtjänst, om förutsättningarna för tillståndet inte längre finns. Ett tillstånd får också återkallas om tillståndshavaren gjort sig skyl- dig till allvarliga eller upprepade överträdelser av gällande villkor. Om det inte finns särskilda skäl får huvudmannen återkalla till- ståndet om resenären, trots upprepade påminnelser, inte har betalat tidigare egenavgifter. Villkoren i ett tillstånd får omprövas, om ändrade förhållanden föranleder det. Paragrafen motsvaras av 12 § lagen om färdtjänst och 9 § lagen om riksfärdtjänst. Därutöver har det gjorts ett nytt stycke som innebär att om det inte föreligger särskilda skäl får huvudmannen återkalla tillståndet för en resenär som har obetalda egenavgifter för färdtjänst eller riksfärdtjänst och som trots upprepade påminnelser inte har Med särskilda skäl avses främst omständigheter som ligger utanför den enskildes kontroll vilket innebär att denne för tillfället har bristande betalningsförmåga och som inte hänför till bristande betalningsvilja. Återkallelse på denna grund bör användas restriktivt och först efter att huvudmannen har uttömt sina möjligheter att erhålla betalning från tillståndshavaren. 1 § Kommunen är huvudman för färdtjänst och riksfärdtjänst. Av bestämmelsen framgår att kommunen ansvarar för färdtjänst och riksfärdtjänst. 2 § Ansvaret för uppgifter som avser färdtjänst och riksfärdtjänst enligt denna lag får, efter överenskommelse, överlämnas till den regionala kollektivtrafikmyndigheten i länet. Efter överenskommelse med en annan kommun eller ett annat landsting får upphandling och samordning av särskilda persontrans- porter utföras i enlighet med 9 kap. 37 § kommunallagen (2017:725). Paragrafen anger att en kommun får överlämna uppgifter till den regionala kollektivtrafikmyndigheten i länet. Med uppgifter avses uppgifter som omfattas av myndighetsutövning, dvs., tillståndsgiv- ning och bestämmande av resereglementen och egenavgifter. Första stycket motsvaras av 4 § andra stycket lagen om färdtjänst och 3 § andra stycket lagen om riksfärdtjänst. Andra stycket upplyser om möjligheten enligt kommunallagen för en kommun eller ett landsting att tillhandahålla eller överlåta tjänster åt en annan kommun eller ett landsting, utan hinder av den så kallade lokaliseringsprincipen. 3 § Har en kommun överlåtit sina uppgifter till en regional kollek- tivtrafikmyndighet ansvarar myndigheten för att färdtjänst och riks- färdtjänst anordnas för kommunens invånare i enlighet med denna lag. Om den regionala kollektivtrafikmyndigheten övertar kommunen uppgifter, övertar den också det ansvar och de skyldigheter som åligger kommunen. Bestämmelsen motsvaras delvis av 5 § lagen om färdtjänst. Avgifter för färdtjänst och riksfärdtjänst 1 § För resor med färdtjänst och riksfärdtjänst får huvudmannen ta ut en egenavgift enligt grunder som bestäms enligt 2–4 §§. Avgif- terna får inte överstiga huvudmannens självkostnader. Paragrafen ger huvudmannen rätt att ta ut egenavgifter för färd- tjänst- och riksfärdtjänstresor. Att egenavgifterna inte får överstiga huvudmannens självkostnader följer av 2 kap. 6 § kommunal- lagen (2017:725.) Inom ramen för det kommunala självstyret finns det en stor grad av frihet att själv bestämma avgifter. Det har lett till att avgifterna varierar i landet. Ett sätt att uppnå en ökad likformig- het i landet kan vara att basera egenavgifterna på gällande kollektiv- trafiktaxa i länet, vilket också görs på många håll. Härigenom är det möjligt att åstadkomma en lokal eller regional kostnadsmässig lik- värdighet mellan resenären och andra som åker allmänna kommu- nikationsmedel. Det innebär inte nödvändigtvis att egenavgifterna och kollektivtrafiktaxan behöver vara identiska, men fördelen med att avgiftssättningen har sin grund i kollektivtrafiktaxan är att det blir transparent och möjligt för resenärerna i särskilda persontrans- porter att förstå de bakomliggande principer som avgiftssättningen vilar på. En vanligt förekommande modell är att egenavgifterna beräknas som 1,5 gånger kollektivtrafiktaxan. Att egenavgiften är högre kan motiveras med att resenären blir upphämtad och avsläppt vid önskade adresser och att en viss service kan påräknas i samband med resan. 2 § Egenavgiften för en resa med riksfärdtjänst i taxi eller ett sär- skilt anpassat fordon får uppgå till högst 0,025 prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken, avrundat till närmaste tio- tal kronor. För resenär som p.g.a. dess funktionsnedsättning inte kan företa riksfärdtjänstresa med kollektivtrafik eller lufttrafik är en taxi eller ett särskilt anpassat fordon de alternativ som står till buds. Omfattar resan en längre sträcka i landet kan den faktiska kostnaden för resan uppgå till betydande belopp, vilka inte framstår som skäligt att rese- nären bekostar på egen hand. Bestämmelsen anger därför ett tak, vilket utgör det maxbelopp som en resenär behöver betala för en riksfärdtjänstresa i ett anpassat fordon. penningvärde inne- bär det en högsta kostnad om . Maxbeloppet är förbehållet de allra längsta resorna som går över flera länsgränser. I övrigt blir det upp till huvudmannen att bestämma egenavgifternas storlek proportionerligt i förhållande till maxbeloppet. 3 § För övriga resor med riksfärdtjänst ska egenavgiften för resor i kollektivtrafik eller med lufttrafik motsvara resenärens faktiska biljettkostnad. Egenavgiften för anslutningsresor till och från kollek- tivtrafik och lufttrafik bestäms av huvudmannen. För resor med kollektivtrafik eller lufttrafik ska egenavgiften mot- svara den faktiska kostnaden för biljetten. Med den dynamiska pris- sättning som råder hos de flesta trafikföretag, kommer rese- närens biljettpris att variera beroende på tillgång och efterfrågan. Generellt gäller att ju tidigare man bokar, desto billigare biljett går att hitta. Om resenären vill förvissa sig om att tillstånd beviljas innan han eller hon låter beställa biljetter, innebär det att ansökan behöver lämnas in och att huvudmannen har en snabb handläggning, om de mest fördelaktiga biljettpriserna ska kunna komma resenären till del. Avgifter för anslutningsresor bestäms av huvudmannen och av- giften kan t.ex. baseras på den samhällsfinansierade kollektivtrafiktaxa som gäller i länet där resan företas. 4 § Huvudmannen får besluta att vissa grupper av resenärer får betala reducerad egenavgift. Genom bestämmelsen får huvudmannen föreskriva reducering av egenavgiften för vissa resenärsgrupper, om avgifterna typiskt sett bedöms få stor inverkan på den ekonomiska situationen. Exempel på sådana grupper är studerande och pensionärer. 7 kap. Kvalitetsarbete, planering och samråd 1 § Huvudmannen ska genom ett systematiskt kvalitetsarbete säker- ställa kvaliteten i verksamheten. Det ska ske genom att systematiskt och kontinuerligt planera, utveckla och utvärdera verksamheten. Inrikt- ningen på kvalitetsarbetet ska vara att särskilda persontransporter be- drivs med hänsyn till effektivitet, trafiksäkerhet, hållbarhet och god kvalitet för resenärerna. Det systematiska kvalitetsarbetet ska dokumenteras. Huvudmannen ska bedriva ett systematiskt kvalitetsarbete för att säkerställa verksamhetens kvalitet. Arbetet ska särskilt vara inriktat på effektivitet, trafiksäkerhet, hållbarhet och god kvalitet. Ett syste- matiskt kvalitetsarbete innebär att det sker en systematisk och kon- tinuerlig uppföljning av verksamheten, att resultaten analyseras i för- hållande till såväl lagstadgade som egenformulerade mål och att det sker en planering och utveckling av verksamheten. Det innebär att arbetet ska ske strukturerat och uthålligt med fokus på en långsiktig utveckling. Varje huvudman måste därför hitta sina former och rutiner för kvalitetsarbetet. Det handlar ytterst om att styrning, ledning, organisation och uppföljningssystem behöver beakta eller vara ut- formade för att stödja det systematiska kvalitetsarbetet. En annan viktig aspekt är att säkerställa tillräckligt med resurser för ändamålet och att i det sammanhanget efterfråga och beakta per- sonalens och resenärernas reflektioner och analyser över den bedrivna verksamheten. Inom ramen för det systematiska kvalitetsarbetet ingår att upprätthålla och öka personalens kompetens, vilket innebär att kontinuerliga utbildningsinsatser behöver planeras och genomföras. Ett systematiskt kvalitetsarbete är en förutsättning för att kunna uppfylla målet om transportmöjligheter på likvärdiga villkor. Dokumentation av kvalitetsarbetet är viktigt för att visa vad som behöver utvecklas, varför och på vilket sätt. Den behövs vidare för att kunna följa kvalitetsutvecklingen och se effekterna av utvecklingsarbetet. Det är upp till huvudmannen själv att avgöra det sätt som dokumentation ska ske. Dokumentationen måste dock vara strukturerad och utformad på ett sådant sätt att den möjliggör gransk- ning och uppföljning. 2 § Huvudmannen ska säkerställa att det finns rutiner för att han- tera klagomål och andra synpunkter. Information om rutinerna ska lämnas till resenärerna på lämpligt sätt och nödvändiga åtgärder vid- tas om det i samband med kvalitetsarbetet, klagomål eller på annat sätt framkommer systematiska brister eller allvarligare brister av enskild karaktär i verksamheten. Omfattningen av och innehållet i klagomålen och andra synpunkter är en viktig del av huvudmannens kvalitetsarbete, såväl i uppfölj- ningen som i analysen. Varje huvudman avgör på vilket sätt infor- mationen om rutinerna ska lämnas och hur hanteringen ska organi- seras. Huvudmannen behöver se till att informationen om rutinerna lämnas på sådant sätt att de blir väl kända och kan förstås av resenär, anhöriga och andra som vill lämna klagomål eller andra synpunkter. Det kan t.ex. vara via en webbplats och genom mer riktad skriftlig eller muntlig information. Planering och utförande av verksamheten 3 § Huvudmannen ska planera de särskilda persontransporterna med utgångspunkt i resenärernas behov av sådana transporter. All planering behöver utgå från det behov av särskilda persontrans- porter som finns lokalt eller regionalt. Det förutsätter t.ex. att såväl demografiska som mer verksamhetsspecifika analyser finns fram- tagna. Som exempel på lokala och regionala behov kan nämnas att i en skärgårdskommun kan det vara relevant att upphandla tillgång till båttaxi, i en annan kan det finnas behov av doft- och allergisanerade bilar. Med stöd i genomförda analyser är det sedan huvudmannens ansvar att säkerställa tillgång till fordon, personal och alla andra nöd- vändiga förutsättningar som behövs för att bedriva verksamheten på ett ändamålsenligt sätt och med god kvalitet i utförandet. 4 § Verksamhet med särskilda persontransporter ska planeras, orga- niseras och utföras så att kostnadseffektivitet, kvalitet och hållbarhet främjas. Paragrafen anger att det är angeläget att resurserna inom särskilda persontransporter används på ett så effektivt sätt som möjligt. Dessa är till stor del finansierad med allmänna medel, vilka är begränsade och bör användas på bästa möjliga sätt. Hur verksamheten ska orga- niseras är dock upp till varje huvudman att bestämma. 5 § Huvudmannen ska så långt som det är möjligt och ändamåls- enligt samordna administration och transporter inom verksamheten som bedrivs enligt denna lag. Samordningen får inte innebära eller leda till väsentliga olägen- heter för resenären. Arbetet med samordning och dess effekter ska regelbundet följas upp och utvärderas. Paragrafen anger att huvudmannen i möjligaste mån ska samordna vad gäller såväl administration som själva transporterna. Med samord- ning avses samordning såväl mellan kollektivtrafiken och de särskilda persontransporterna som inom de särskilda persontransporterna. Som exempel på områden där det finns samordningspotential kan nämnas beställningscentraler, trafikledning, kapacitetsutnyttjande av fordonsparken, upphandlings- och avtalsfrågor, kompetensupp- byggnad samt enhetlig myndighetsutövning, vilket även inkluderar lokala och regionala rese- och avgiftsreglementen. Utgångspunkten är att samordning ska öka i den mån det är möjligt och ändamålsenligt, såväl inom huvudmannens egna verksamhet som i förhållande till andra huvudmän. Att samordningen inte får innebära eller leda till väsentliga olägen- heter för resenären innebär t.ex. att den förlängda resvägen eller ut- sträckta restiden inte får framstå som orimlig. Här måste också vägas in resenärens individuella förutsättningar i enlighet med 3 kap. 2 §. 6 § Prissättningen och omfattningen av trafiken för färdtjänst och riksfärdtjänst samt arbetet med samordning av särskilda persontrans- porter ska dokumenteras i ett trafikförsörjningsprogram i enlighet med 2 kap. 10 och 11 §§ lagen (2010:1065) om kollektivtrafik. Arbetet med prissättning, omfattning av trafiken samt samordning ska dokumenteras i de trafikförsörjningsprogram som tas fram inom ramen för lagen om kollektivtrafik. Härigenom skapas en länk mellan kollektivtrafiken och de särskilda persontransporterna. 7 § För särskilda persontransporter ska det i varje län finnas forum för samråd mellan företrädare för huvudmännen, anordnare, trafik- utförare, berörda myndigheter och resenärer. Forumen ska regel- bundet bistå huvudmännen i och medverka till huvudmännens kvali- tetsarbete. Den regionala kollektivtrafikmyndigheten i länet ska vara sam- mankallande. Av paragrafen följer att det i varje län ska inrättas forum för samråd i syfte att åstadkomma just samråd och informationsutbyte mellan brukarorganisationer och huvudmän, anordnare och trafikutövare samt berörda myndigheter. Samrådet kan avse t.ex. planering och utveckling av särskilda persontransporter. Härigenom möjliggörs att de erfarenheter och kunskaper som resenärsorganisationerna och övriga aktörer har, kan tas till vara på ett systematiskt sätt och utgöra en naturlig del av det systematiska kvalitetsarbetet. Utgångspunkten är att samråd sker kontinuerligt minst en gång . Den regionala kollektivtrafikmyndigheten i länet åläggs ett ansvar att vara sammankallande. Ingenting hindrar att det förekommer flera samråd med olika inriktningar.