sou · H6B361 · 2018-08-16 00:00:00 — 2012/14:237 kan det knappast längre anses råda några oklar- heter om vad som ska gälla, i synnerhet inte eftersom ärenden enligt preventivlagen endast handläggs på en avdelning vid . Något betydande behov av offentliga ombud i dessa ären- den har inte framkommit, utan de argument som regeringen tidigare presenterat får alltjämt anses giltiga. Av våra samtal har vidare framkommit att de offentliga ombuden upplevs som mycket aktiva, särskilt i mål om hemlig kameraöver- vakning och hemlig rumsavlyssning, i vilka integritetsintrånget kan påverkas av sådant som kameravinklar och platsval. De är också mycket aktiva vad gäller kopplingen mellan misstänkt och det nummer eller den adress som ansökan gäller. De upplevs generellt som kompetenta men det finns även exempel på ombud som håller lägre kvalitet. Systemet med offentliga ombud verkar omtyckt av alla aktörer och upplevs ha inneburit att sammanträdena fått en bättre struktur och processen blivit mer kontradiktorisk, vilket har gjort pröv- ningen bättre. Det förekommer att de offentliga ombuden över- klagar men det är ovanligt. Deras åsikter brukar beaktas av åklagare och rätten, vilket inte sällan leder till att ansökningar justeras eller tillstånd begränsas i förhållande till den ursprungliga ansökan, enligt vad som uppgetts. De sammanträden som vi deltagit vid har inte gett någon annan bild. Vår uppfattning är att systemet med offentliga ombud fungerar bra och på det sätt som är åsyftat. Det utgör en ytterligare kontroll- mekanism som även i praktiken stärker tillståndsprövningen, i synnerhet vad avser integritetsavvägningar. 7.3.1Möjlighet att häva ett tillstånd Bedömning: Möjligheterna för rätten och åklagaren att häva tillstånd till hemlig övervakning och avlyssning av elektronisk kommunikation, hemlig kameraövervakning och hemlig rums- avlyssning uppfyller kraven i regeringsformen och Europakon- ventionen. Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... Kraven i regeringsformen och Enligt bör den pågående tvångsmedelsanvänd- ningen stå under tillsyn. Tillsynsorganet bör ha befogenheter att avbryta en pågående tvångsmedelsåtgärd. Se avsnitt 4.2.5. Några uttryckliga krav i detta avseende framgår inte av regeringsformen. Rätten eller åklagaren ska enligt svensk rätt upphäva ett beslut om att tillåta ett hemligt tvångsmedel, om det inte längre finns skäl för beslutet. Det kan t.ex. vara så att den avlyssnade eller övervakade inte längre använder telefonnumret eller att han eller hon har åkt utomlands. En annan anledning kan vara att information framkommit som gör att personen kan avfärdas från utredningen. Även om det är rätten och åklagaren som kan upphäva beslutet lär det främst vara polispersonal som först får den informationen som leder till att det inte längre finns skäl att använda tvångsmedlet. I förarbetena påtalas därför vikten av att polisen under- rättar åklagaren om sådana omständigheter. Denna skyldighet fram- går även uttryckligen i preventivlagen. Se 27 kap. 23 § RB, 10 § preventivlagen, prop. 1988/89:124 s. 68 och 2005/06:178 s. 107. Det finns ingen möjlighet för åklagaren att häva ett beslut att tillåta postkontroll.15 Rätten torde däremot kunna häva ett sådant beslut, även om det inte uttryckligen framgår av lagtexten. SIN har ansett att det bör finnas möjlighet även för åklagare att häva beslutet, SIN:s uttalande dnr 151-2015. Denna fråga ligger emell- ertid utanför vårt uppdrag. Vi har övervägt om även SIN borde ha möjlighet att häva ett pågående tillstånd, om nämnden vid inspektion upptäcker att förut- sättningar för tillståndet inte längre föreligger. Något behov av en sådan möjlighet har emellertid inte framkommit. SIN:s uppdrag är, såvitt nu är av intresse, att granska de brottsbekämpande myn- digheternas användning av hemliga tvångsmedel. Nämnden har inte till uppgift att granska domstolens tillståndsgivning, värdera tillstån- dens kvalitet eller göra bedömningar om huruvida förutsättningar 15Se dock förslag om att åklagare ska kunna häva interimistiska för- ordnanden, SOU 2017:100 s. 63 och 451. SOU 2018:61 Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... för tillstånd råder. SIN ska i stället kontrollera t.ex. att verkställig- heten överensstämmer med tillståndet. Eftersom besluten aldrig avser än en månad är det inte heller fråga om någon större tidsutdräkt innan en ny domstolsprövning sker. Därtill utför SIN främst inspektioner av avslutade ärenden. Det är dock möjligt att SIN, t.ex. vid kontroll efter begäran av enskild, skulle kunna upp- märksamma att det pågår användning utan vederbörligt tillstånd. I de fallen finns det emellertid inget tillstånd att häva, eftersom det är fråga om en olaglig användning. SIN torde också vid behov infor- mellt kunna göra påpekanden och ta kontakt med andra myndig- heter för vidare åtgärder. Vår bedömning är att bestämmelserna om hävning, såvitt nu är av intresse, uppfyller kraven i regeringsformen och Europakonven- tionen. Av vad som framkommit vid våra samtal med olika aktörer är det synnerligen ovanligt, om det ens hänt, att rätten på eget initiativ häver ett pågående tillstånd till att använda hemligt tvångsmedel. Hos de brottsbekämpande myndigheterna finns utarbetade ru- tiner för hur ett hävningsbeslut ska hanteras. Enligt åklagarnas rikt- linjer ska ett beslut om hävning dokumenteras med bl.a. datum och tid och tillställas rätten och polisen. Där poängteras också vikten av att polisen underrättar åklagaren om sådana omständig- heter som kan inverka på bedömningen av om ett gällande tillstånd bör hävas. Se RättsPM 2012:8 avsnitt 6.1. Inom har ärendeansvarig chef ansvar för att upplysa funktionen för hemliga tvångsmedel om att tillståndet hävts. Funktionen ansvarar för att beslutet delges den avdelning som verk- ställer tvångsmedlet. Se PM 2017:53 avsnitt 8. I praktiken avslutas ofta verkställigheten redan innan beslutet hävts. Uppkommer det en situation när avlyssningen (eller övervak- ningen) inte längre behövs avslutas avlyssningen och kontakt tas direkt med åklagare, enligt vad , Polismyndig- heten och Säkerhetspolisen har uppgett. Åklagarna på Riksenheten för säkerhetsmål, som hanterar Säkerhetspolisens hemliga tvångs- Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... medel, tar därutöver beslut om tillfälliga nedläggningar och åter- upptaganden av t.ex. avlyssning, om tvångsåtgärden bedöms inte behövas av tillståndsperioden. Med undantag för vid tycks det inte ske någon återrapportering till åklagaren om att t.ex. avlyssningslinan har avaktiverats eller att utrustning plockats bort. Även om SIN uppmärksammat att verkställigheten av den hemliga tvångsåt- gärden fortsatt efter att beslutet hävts (se avsnitt 5.3.1), har det inte framkommit något större behov av en sådan återrapportering, i synnerhet inte eftersom beslutet regelmässigt tas efter samråd mellan åklagare och polis. Någon åklagare har framfört att underrättelsen till domstol innebär onödig administration. Enligt vår mening är underrättelsen emellertid nödvändig för att tingsrätten, som har ett pågående ären- de, i rätt tid ska kunna avsluta ärendet genom ett avskrivningsbeslut. Då domstolen skiljer tvångsmedelsärendet från sig ska också sekre- tessbeslut meddelas, se 43 kap. 8 § andra stycket OSL. Eftersom det rör sig om en pågående tvångsåtgärd som rätten beviljat, föreligger även ett tillsynsansvar för domstolen. Vi bedömer att hävningsinstitutet generellt fungerar som åsyftats och i enlighet med kraven i regeringsformen och Europakonven- tionen. Bedömning: Avlyssningsförbudet uppfyller kraven i regerings- formen och . Kraven i regeringsformen och har välkomnat att det råder ett avlyssningsförbud för vissa uppgifter som omfattas av yrkesmässig sekretess. Framför allt har domstolen poängterat vikten av att det finns klara regler om vad avlyssningsförbudet omfattar och rutiner för vad som ska ske om det framkommer att det avlyssnade meddelandet omfattas av förbudet. Läs mer i avsnitt 4.2.5. SOU 2018:61 Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... Några uttryckliga krav på avlyssningsförbud finns inte i reger- ingsformen. Däremot finns det i tryckfrihetsförordningen och ytt- randefrihetsgrundlagen ett efterforskningsförbud avseende källor. Det innebär emellertid inte ett förbud att ta del av källinformation, såvida det inte funnits ett syfte att eftersöka källan. Se 3 kap. 4 § TF, 2 kap. 4 § YGL samt prop. 2006/07:63 s. 106. Avlyssningsförbud finns för både hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation och hemlig rumsavlyssning. I båda fallen är för- budet kopplat till uppgifter som omfattas av frågeförbudet vid vittnesförhör. Något förenklat omfattar förbudet uppgifter som personer inom vissa yrkesgrupper med tystnadsplikt fått del av i sitt arbete. Den som granskar avlyssningen (vilket inte behöver ske i realtid) ska avbryta granskningen när det står klart att samtalet omfattas av avlyssningsförbudet och upptagningar och uppteckningar ska förstöras i de delar som de omfattas av förbudet. Avlyssningsförbudet gäller oavsett om avlyssningen sker inom en förundersökning eller i preventivt syfte. Se 27 kap. 22 § RB, 11 § preventivlagen och prop. 2013/14:237 s. 184. Utifrån de krav som regeringsformen och ställer är avlyssningsförbudet positivt. Regleringen i sig får anses uppfylla de krav som ställs. Vid hemlig övervakning av elektronisk kommunikation och hemlig kameraövervakning finns inget uttryckligt avlyssningsförbud. Där- emot kan proportionalitetsprincipen i vissa fall leda till att över- vakning inte tillåts eller verkställs, jämför prop. 2011/12:55 s. 122. Vi har i vårt tidigare delbetänkande behandlat frågan om något förbud liknande avlyssningsförbudet bör finnas för hemlig övervak- ning av elektronisk kommunikation, se SOU 2017:75 avsnitt 12.6.5 och 12.8.3. De argument som vi framförde mot ett sådant förbud är alltjämt gällande och giltiga även avseende hemlig kameraöver- vakning. Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... Anledningen till att ett förbud mot övervakning av personer med yrkessekretess inte är lämpligt är att det huvudsakligen är uppgiftens innehåll som avgör om den omfattas av tystnadsplikt. Förekomsten av kommunikation är däremot normalt inte skyddad. Tystnadsplikten omfattar inte heller vissa personer utan endast uppgifter som per- sonerna fått del av i sin yrkesutövning. Ett förbud mot att lagra eller hämta in uppgifter som enligt svensk rätt omfattas av tystnadsplikt skulle därför kräva att man tar del av innehållet i kommunikationen, vilket framstår som ogörligt, både praktiskt och utifrån ett integritets- perspektiv. Risken för att få del av sådana uppgifter får och ska i stället beaktas vid proportionalitetsavvägningen. I vissa fall kan redan det faktum att det förevarit en kontakt mellan en person med tystnadsplikt och någon annan vara känsligt. Exempel på det kan vara kontakter med advokater, läkare eller präster. Men även dessa personer kan misstänkas för brott. När de uppträder som brottsmisstänkta har de i princip ingen privilegierad ställning. Det är dock viktigt att notera att tystnadsplikten till förmån för klienten alltjämt gäller. Bedömningen om tvångsmedlet ska användas eller inte får även i dessa situationer ta sin utgångspunkt i proportionalitets- principen. Är hela syftet med advokatens och klientens samarbete brottsligt eller att advokatens aktiva medverkan ska dölja ett brott, anses det inte vara fråga om sådan yrkesutövning som frågeförbudet gäller. 1988/89:124 s. 28 samt NJA 2010 s. 122 och 2015 s. 631 p. Som nämns ovan, råder det ett grundlagsskyddat förbud för det allmänna att efterforska vem som lämnat uppgifter till t.ex. en journalist. Endast informationsinhämtningen kan dock inte leda till att efterforskningsförbudet överträds, om det inte funnits ett syfte att efterforska källan. kan myndigheternas insyn i att kommunikation alls förevarit i någon mån riskera att hota med- delarskyddet eller sekretessen. Vi har därför i vårt delbetänkande om datalagring ansett att förslag om en skyl- dighet att förstöra uppteckningar från hemlig övervakning av elek- tronisk kommunikation, i de delar de innehåller uppgifter som om- fattas av frågeförbudet i 36 kap. 5 § andra–sjätte styckena RB, bör övervägas.16 Det ska emellertid noteras att en sådan reglering ger upphov till viss problematik. Det är t.ex. svårt att bedöma vad som ska anses ha anförtrotts en advokat under ett samtal när det gäller 16Se SOU 2015:31 avsnitt 8.3 och SOU 2017:75 avsnitt 12.6.5. SOU 2018:61 Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... Därtill kan det finnas en rättssäkerhetsproblematik med att uppgifter som inhämtats av en brottsbekämpande myndig- het raderas efter att de ingående analyserats, utan föregående kon- takt med den misstänkte eller försvararen. För beslag av skriftliga handlingar och därmed även postkontroll (enligt ) finns ett beslagsförbud som liknar avlyss- ningsförbudet. Därutöver är närståendes kommunikation skyddad, förutom vid förundersökning om utredningsbrotten.17 Något mot- svarande förbud vid postkontroll enligt preventivlagen finns inte. Se 27 kap. 2, 3 och 9 §§ RB och 4 § preventivlagen. Såväl utredningsbrotten som den brottslighet som omfattas av preventivlagen är av samhällsfarligt eller på annat sätt mycket allvar- ligt slag. För bekämpning av sådan brottslighet finns ett större utrymme för tvångsmedelsanvändning än annars. Därtill ska beaktas att postkontroll, liksom övriga hemliga tvångsåtgärder, kräver till- stånd av rätten. Den problematik som kan komma att uppstå i förhållande till särskilt känsliga uppgifter kan både vid tillstånds- givning och granskning behandlas inom ramen för proportionalitets- principen. Det ska även beaktas att det är uppgiften och inte avsän- daren som omfattas av förbudet. Vad gäller just kommunikationen med närstående, har redogjort för en inte obetydlig problematik med det förbud som finns, SOU 2017:100 avsnitt 8.5. Något absolut krav på avlyssningsförbud finns inte enligt regeringsformen eller . Sammantaget bedöms regleringen även avseende postkontroll uppfylla de krav som ställs avseende avlyssningsförbud. 17Notera emellertid förslag om att detta skydd ska tas bort, SOU 2017:100 s. 50 och 467–475. Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... I samband med permanentningen av tvångsmedelslagarna förändrades avlyssningsförbudet så att den modell som användes i preventivlagen och för hemlig rumsavlyssning även infördes i rätte- gångsbalken. Utformningen av bestämmelserna gjordes bl.a. utifrån att det är av stor vikt att risken minimeras för att särskilt integritetskänslig information, utan betydelse för att utreda eller förhindra brott, hämtas in genom avlyssningen, prop. 2013/14:237 s. 132. Eftersom förbudet är kopplat till uppgifter (som anförtrotts personerna i deras yrkesutövning eller som de i samband därmed har erfarit) snarare än personerna i sig, torde det kunna uppstå situa- tioner där det blir svårt för den som lyssnar att veta hur den avlyss- nade personen fått veta informationen som samtalet eller talet hand- lar om och därmed om uppgiften omfattas av förbudet eller inte. I samband med att avlyssningsförbudet i fick sin nuvarande utformning påpekades emellertid att motsvarande formu- leringar, som hade funnits i preventivlagen och lagen om hemlig rumsavlyssning, inte hade gett upphov till några egentliga tillämpningsproblem, prop. 2013/14:237 s. 184. Hos och Säkerhetspolisen är det i första hand den som granskar upptagningen, dvs. speciellt utsedda utredare eller tolkar, som får göra bedömningen av om uppgiften omfattas av förbudet. Vid osäkerhet ska förundersökningsledaren kontaktas för att avgöra frågan. Enligt åklagarnas riktlinjer, RättsPM 2012:8 avsnitt 5.2.3, ska särskild försiktighet iakttas vid samtal med personer som omfattas av förbudet. Den som verkställer avlyssningen måste, enligt riktlinjerna, underställa åklagaren samtalen för bedömning. Vid denna prövning bör man enligt riktlinjerna kunna avlyssna samtalet så långt att man kan få en klar bild av samtalets innebörd. Man bör kunna lyssna så långt att man kan jämföra det som sägs med andra kända omständigheter i ärendet eller i övrigt för att få underlag till bedömningen. Av vad som framkommit vid våra samtal med åklagare, polis och Säkerhetspolisen, förekommer det att avlyssningsförbudet aktuali- seras. Det är då oftast fråga om samtal med försvarare eller med sjukvården. Det kan ibland behövas för att utreda om samtalet omfattas av förbudet eller inte. Vid osäkerhet tillämpas, i vart fall från Säkerhetspolisens sida, en försiktighetsprincip och man väljer att avbryta granskningen. Om den som lyssnar inte själv kan SOU 2018:61 Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... avgöra om samtalet omfattas av förbudet eller inte, tas kontakt med åklagare. Från Säkerhetspolisens sida har man framfört att man upplever det som oklart vad som krävs för att en person ska kvalificera som skyddsperson. Problematiken avser främst präst inom ett trossam- fund eller den som i ett sådant samfund har motsvarande ställning. För hemlig rumsavlyssning finns en motsvarande problematik även när det gäller plats, eftersom hemlig rumsavlyssning inte får avse en plats som stadigvarande används för bikt eller enskild själavård. Bestämmelsen om frågeförbudet för präster och andra med motsvarande ställning har sin utgångspunkt i kristna förhållanden. Inför reformen av bestämmelsen angavs att frikyrkopastorer också skulle vara undantagna från vittnesplikten (utöver präster inom ) men att det genomgående bör upprätthållas krav på att det ska vara fråga om själasörjare som har erforderlig utbildning och kompetens för sin syssla samt att personen bör utöva denna syssla som sitt egentliga kall, NJA II 1960 s. 576. I senare förarbeten hänvisades till detta uttalande och det tillades att en förutsättning för vittnesförbudet måste vara att trossamfundets stadgar (eller motsvarande dokument) innehåller bestämmelser om tystnadsplikt. Vidare angavs att bedömningen av huruvida det är fråga om ett trossamfund ska ta sin utgångspunkt i den definition som finns i 2 § lagen (1998:1593) om trossamfund, dvs. en ge- menskap för religiös verksamhet, i vilken det ingår att anordna gudstjänst, prop. 1998/99:38 s. 248 och 249. Det har i doktrinen noterats att det i lagtexten inte finns något krav på att det själavår- dande samtalet ska omfattas av tystnadsplikt, Fitger m.fl., Rätte- gångsbalken, , Zeteo, kommentaren till 36 kap. 5 §. Även om motivuttalandena inte kan ge full ledning i frågan om vilka personer som avses att skyddas av avlyssningsförbudet, fram- går det att det i första hand är personer som har genomgått någon form av relevant utbildning och som har som ämbete att arbeta som präst eller motsvarande inom ett trossamfund. Det är självklart att gränsdragningsproblematik kan uppstå, men det är knappast unikt för avlyssningsförbudet. Bestämmelsen framstår, enligt vår bedöm- ning, inte som så otydlig att den skulle strida mot Europakonven- tionens krav på tydliga bestämmelser. Vad gäller platsförbudet för hemlig rumsavlyssning i 27 kap. 20 e § tredje stycket 3 RB framgår det av förarbetena till lagen om Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... hemlig rumsavlyssning att uttrycket ”stadigvarande används eller är särskilt avsedd att användas för sådan verksamhet” medför att det inte är möjligt att undgå rumsavlyssning endast genom att till- fälligtvis upplåta eller inrätta en lokal för sådan skyddad verksamhet, prop. 2005/06:178 s. 102. Platsförbudet är ägnat att avse platser där det stadigvarande förekommer sådan verksamhet som inte får av- lyssnas, t.ex. utrymme som regelmässigt används för själavårdande samtal, jämför prop. 2005/06:178 s. 65. Av lagtexten framgår att det inte finns något generellt förbud att avlyssna ett trossamfunds lokaler eller t.ex. en bönelokal. Förbudet omfattar endast platser som stadigvarande är avsedda för bikt eller enskild själavård. I nämn- da förarbeten nämns särskilt att en möjlighet att avlyssna utrymme avsett för bikt kan uppfattas som stötande. Lagstiftaren synes således främst ha avsett att förbudet ska träffa sådana begränsade utrymmen som primärt är avsedda för bikt eller enskild själavård. Endast den anledningen att prästen kan hålla ett själavårdande samtal med en person på en kyrkbänk eller i en bönelokal torde därför inte innebära att lokalen inte får avlyssnas. Däremot kan självfallet inte t.ex. ett biktbås eller ett för själavård särskilt inrättat rum avlyssnas. Mot bakgrund av det redovisade, i synnerhet kravet på ett stadigvarande användande, framstår det inte som om regleringen behöver leda till alltför många tillämpningsproblem. Det bör också beaktas att förbudet i 27 kap. 22 § andra stycket RB alltjämt gäller. En plats där det någon enstaka gång förekommer bikt eller enskild själavård får således inte avlyssnas vid just de tillfällena. SIN har i ett uttalande som rör avlyssningsförbudet, dnr 158-2017, påtalat värdet av att det i riktlinjer ges vägledning i frågan om vilka präster och andra med motsvarande ställning som omfattas av förbudet. Nämnden ansåg att riktlinjerna i stort var alltför generella. I uttalandet finns även en beskrivning av hur i praktiken agerar när förbudet aktualiseras, se avsnitt 5.3.3. Sammanfattningsvis har ingenting framkommit om tillämp- ningen av avlyssningsförbudet som föranleder oss att föreslå någon lagändring eller annan åtgärd. SOU 2018:61 Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... Bedömning: Begränsningarna att använda överskottsinforma- tion från hemlig rumsavlyssning och från hemliga tvångsåtgärder i preventivt syfte, för att utreda vissa brott, är inte förenliga med kraven i . Det är inte förenligt med kraven i regeringsformen och att det saknas uttryckligt lagstöd för viss avsedd användning av överskottsinformation. Bestämmelsen om överskottsinformation är inte tydlig och kan ge upphov till tolknings- och tillämpningsproblem. Förslag: De särskilda begränsningarna för när förundersökning får inledas och brott får utredas på grund av överskottsinfor- mation från hemliga tvångsmedel ska tas bort. Det ska framgå av lag att upptagningar, uppteckningar och uppgifter från användningen av hemliga tvångsmedel får användas även för andra ändamål än det som legat till grund för tillståndet. Begränsningar som följer av andra bestämmelser i t.ex. OSL och polisdatalagen samt av proportionalitetsprincipen ska alltjämt gälla. Åklagaren ska besluta om överskottsinformationen får an- vändas för andra ändamål än det som legat till grund för till- ståndet. När hemliga tvångsmedel används förekommer det att det fram- kommer information som är intressant även utifrån andra syften än det som utgjorde grunden för tvångsåtgärden. T.ex. kan man vid en kameraövervakning under en förundersökning om narkotikabrott se att en person bär vapen, vilket kan utgöra ett vapenbrott. Ett annat exempel är att en person under en telefonavlyssning berättar om ett helt annat brott, som han eller hon har begått, än det som legat till grund för avlyssningen. Sådan information, som således är en biprodukt av tvångsåtgärden, kallas för överskottsinformation. Våra överväganden när det gäller rättssäkerhetsgarantier och kontrollmekanismer ... Jämte överskottsinformation används i dessa sammanhang ibland begreppet sidoinformation. Med det menas andra uppgifter än såda- na som avses i 27 kap. 23 a § RB och 12 § preventivlagen, dvs. upp- gifter som är intressanta men som inte avser brott eller förestående brottslig verksamhet, se t.ex. RättsPM 2012:8 s. 17 och riktlinjer PM 2017:53 s. 11. Sådana uppgifter kan t.ex. utgöra uppgifter om vem som använder ett telefonnummer eller att A känner B.