sou · H6B369 · 2018-08-29 00:00:00 — Även sådana barnäktenskap som ingåtts efter tvång eller utnyttjande och som Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? i och för sig uppfyller rekvisiten för äktenskapstvång bör om- fattas av bestämmelsen. Barnäktenskapsbrott begås enligt för- slaget om äktenskapet är giltigt i den stat där det ingås eller i en stat i vilken någon av makarna är medborgare eller har hemvist, likaså om det är giltigt i den stat enligt vars lag det ingås. Barnäktenskapsbrott begås också – på samma sätt som äkten- skapstvång – om ”äktenskapet” är en juridiskt icke giltig förbind- else som är att jämställa med äktenskap. Bestämmelsen ska gälla även om gärningsmannen inte insett brottsoffrets ålder, men varit oaktsam i förhållande till att denne inte hade fyllt . Försök, förberedelse och stämpling till barnäktenskapsbrott ska kriminaliseras. För att skapa ett effektivt straffrättsligt skydd bör kravet i 2 kap. 2 § andra stycket på dubbel straffbarhet för brott begångna utomlands inte gälla för barnäktenskapsbrott. Den självklara utgångspunkten är att barnäktenskap ska motverkas. Samma förhållningssätt gäller även när det handlar om äktenskaps- liknande förbindelser (informella äktenskap). I många fall uppfattar parterna och deras omgivning ett informellt äktenskap som lika ”bindande” som ett juridiskt bindande äktenskap. Riskerna med barnäktenskap är många och väl kända (se bl.a. avsnitt 4.4 i utredningens delbetänkande, SOU 2017:96). Trots denna syn på äktenskap som ingås med barn finns det inte någon särskild straffbestämmelse som tar sikte på det fallet att någon gifter sig med ett barn, eller medverkar till att ett barn blir gift. De lagändringar som trädde i kraft har inneburit en kraftig förstärkning av skyddet mot barnäktenskap. Främst gäller det borttagande av dispensen för barnäktenskap vilket innebar att 18-årsgränsen för att gifta sig gjordes absolut. Några rättsligt giltiga barnäktenskap kan således inte längre ingås i . Det förekommer dock att barn med anknytning till ingår äktenskap i utlandet enligt där gällande lag. Barnäktenskap som har ingåtts enligt utländsk rätt erkänns dock inte i om någon av Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? parterna hade anknytning till när äktenskapet ingicks. Utred- ningen föreslog i delbetänkandet att möjligheten att erkänna ut- ländska barnäktenskap ytterligare ska begränsas. I den lagrådsremiss som regeringen överlämnade till Lagrådet föreslås än mer långtgående förbud mot erkännande. Om förslaget blir lag kommer det inte att förekomma att ett barn i anses som gift i lagens mening. Däremot förekommer det alltjämt äktenskapsliknande förbindel- ser som inom vissa grupper jämställs med äktenskap, t.ex. olika reli- giösa äktenskap. En sådan förbindelse kan ingås såväl i som utomlands. Frågan om ett särskilt barnäktenskapsbrott ska införas har varit föremål för överväganden . Utredningen om män- niskohandel m.m. lade i sitt slutbetänkande fram ett förslag om kriminalisering av barnäktenskap (SOU 2008:41). Den föreslagna straffbestämmelsen avsåg att kriminalisera att en vårdnadshavare tillåter ett barn att ingå äktenskap som är giltigt i vigsel- landet. Bestämmelsen, vars straffskala sträckte sig till fängelse i högst , föreslogs gälla enbart barn som är svenska medborgare eller har hemvist i . Straffbudet föreslogs bli infört i 7 kap. brotts- balken (Om brott mot familj) och benämnas tillåtande av barnäkten- skap (s. 200 f.). Att vårdnadshavaren skulle bära straffansvaret motiverades med att en vårdnadshavare som tillåter ett barn att ingå äktenskap brister i sitt vårdnadsansvar. menade att det är klart straffvärt att försätta sitt barn i den situationen som ett barn- äktenskap utgör med de risker och hinder som det innebär (s. 202). Under beredningen av betänkandet bedömdes att förslaget inte borde leda till lagstiftning. Det huvudsakliga skälet var att den före- slagna straffbestämmelsen inte ansågs vara fullt ut förenlig med den civilrättsliga regleringen. Ett särskilt barnäktenskapsbrott föreslogs också av Utredningen om stärkt skydd mot tvångsäktenskap och barnäktenskap (SOU 2012:35). Kriminaliseringen föreslogs omfatta den som förmår ett barn att ingå äktenskap eller som tar initiativ till eller anordnar ett barn- äktenskap. Enligt förslaget skulle ansvarsfrihet gälla för den som medverkar till brott genom att gifta sig med barnet, dels i fall då båda makarna är barn, dels då det annars är liten åldersskillnad mellan Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? makarna och det med hänsyn därtill och till omständigheterna i övrigt inte bör dömas till ansvar. Regeringen gjorde emellertid även bedömningen att det föreslagna brottet inte borde införas (prop. 2013/14:208). Enligt regeringen skulle de nya brotten som föreslogs, äktenskapstvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa, också kunna betraktas som barnäktenskapsbrott och, trots att de inte tar fasta på alla former av inblandning i ett barnäktenskap, i hög grad komma att träffa de i praktiken förekommande fall som är värda att bestraffa (a. prop. s. 70 f.). Skäl för och emot en kriminalisering av barnäktenskap Barnäktenskap handlar närmast uteslutande om att föräldrar eller släktingar tvingar tonåringar att gifta sig eller utsätter dem för på- tryckningar att göra det. Barnäktenskap utgör därför i hög utsträck- ning tvångsäktenskap, vilket innebär att straffbuden om äktenskaps- tvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa i de allra flesta fall är tillämpliga också på barnäktenskap. Det kan därför med fog ifrågasättas om det är rimligt med en kriminalisering. Det var också av den anledningen som regeringen valde att inte särskilt kriminali- sera barnäktenskap i samband med det lagstiftningsärende då de nämnda brotten infördes. En straffbestämmelse bör endast införas om den kan förväntas bli effektiv, dvs. leda till lagföring i rimlig grad (se bl.a. prop. 1994/95:23 s. 53 f. och SOU 2012:35). Det finns dock flera omständigheter som kan motivera införande av ett barnäktenskapsbrott. Det som främst gör sig gällande är de bevissvårigheter som visat sig mer eller mindre regelmässigt före- ligga i ärenden om äktenskapstvång och vilseledande till tvångs- äktenskapsresa med barn som brottsoffer (se t.ex. Hovrätten för Nedre dom i mål B 1382-17). Åklagaren har att visa att barnet har förmåtts att ingå ett giltigt äktenskap eller en äktenskapsliknande förbindelse genom något otillbörligt medel; olaga tvång eller utnyttjande av barnets utsatta belägenhet. När det gäller brottet vilseledande till tvångsäktenskapsresa ska åklagaren visa att barnet har vilseletts till att resa utomlands i sådant syfte. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? I många fall kan dessutom redan familjens kontroll av barnet utnyttjas för att få henne eller honom att ingå äktenskap vilket innebär att det inte över huvud taget behövs någon användning av tvång eller utnyttjande av en utsatt situation. Det kan också förhålla sig på det sättet att barnet faktiskt har en uttalad vilja att gifta sig. En sådan vilja att gifta sig är inte sällan en konsekvens av att barnet lever i ett sammanhang där traditionen bjuder att man tidigt ingår äktenskap. Inte desto mindre innebär det att det inte heller i det fallet behövs några påtryckningar för att förmå barnet att gifta sig. Ett annat, inte ovanligt förhållande, är att de påtryckningar som förekommer är så subtila att de inte är straffbara. Som exempel kan nämnas att föräldrar förklarar att familjen kommer att bli utskämd om barnet inte gifter sig med den familjen har utsett, eller att barnet kommer att stötas ut ur familjegemenskapen. Det kan också vara så att den unge överhuvudtaget inte vågar att ge uttryck för sin ovilja att gifta sig. Det skydd som barnkonventionen21 strävar att ge barn inrymmer också ett skydd mot tidiga äktenskap. ställer krav på att konventionsstaterna ska motverka skadliga sedvänjor (arti- kel 24.3). Barnäktenskap har utpekats som en sådan.22 En kriminali- sering av barnäktenskap är ett tydligt besked från lagstiftarens sida om att barnäktenskap inte tolereras. En straffbestämmelse kan också verka avhållande på den som överväger att medverka till ett barnäktenskap. Den kan stärka familjer som behöver hjälp med att stå emot påtryckningar från andra om att gifta bort en underårig familjemedlem. Detsamma kan gälla den som står under påtryckningar från andra att gifta sig med ett barn. En straffregel kan också stärka barn som inte vill gifta sig och ge dem verktyg för att motsätta sig äktenskapet. Det finns anledning att något beröra hur en straffrättslig bestäm- melse om barnäktenskap skulle förhålla sig till det faktum att det enligt gällande lagstiftning är tillåtet för barn att med vårdnadshavarens samtycke leva som sambo, antingen med en vuxen eller med ett annat barn. Det kan framstå som motsägelsefullt om en 21FN:s konvention om barnets rättigheter (SÖ 1990:20). 22Se för barnets rättigheter allmän kommentar nr 4 om ungdomars hälsa och utveckling inom ramen för konventionen om barnets rättigheter, 2003, punkt 20 samt Joint general recommedation no 31 of against Women/general comment no 18 of of the Cild on harmful practices, 2014, punkt 20 ff. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? förälder lagligen kan medverka till ett samboförhållande, som han eller hon bestraffas om han eller hon ordnar en religiös vigselceremoni för paret. Ett äktenskap är emellertid något annat än ett samboförhållande och innebär längre gående rättsverkningar, såväl personliga som ekonomiska. Detsamma gäller som huvudregel även för ett informellt äktenskap. Ett barn har generellt inte nått den mognad som krävs för att självständigt ta ställning till sådana rätts- verkningar. Ett barn bör därför skyddas från äktenskap, även i de fall när äktenskapet är barnets egen önskan. De flesta barnäktenskap torde också ingås av barn i åldrarna 15–, varför en kriminali- sering som inte omfattar denna åldersgrupp kan komma att få en mycket begränsad tillämpning. En annan särskild fråga är om en straffbestämmelse om barn- äktenskap skulle kunna stå i strid med artikel 8 (rätten till privat- och familjeliv) och artikel 9 (rätten till bl.a. religionsfrihet) i Europa- konventionen.23 Staterna har här emellertid en bedömningsmarginal när det gäller att avgöra vilka inskränkningar som kan göras med avseende på artiklarna 8 och 9, vilket framgår av praxis.24 Med hänsyn till barnets bästa och därmed vikten av det intresse som motiverar en kriminalisering anser vi att vare sig arti- kel 8 eller artikel 9 i hindrar en kriminalisering. Vår bedömning utifrån den diskussion som har förts är att barnäktenskap bör kriminaliseras och att det finns ett tillräckligt stort tillämpningsområde för att en straffbestämmelse ska kunna motiveras. I nästa avsnitt diskuteras straffbestämmelsens utform- ning, särskilt frågan om vem som ska kunna straffas och vari den straffbara handlingen består. Gärningspersonen och den straffbara handlingen När det gäller utformningen av ett särskilt straffstadgande är det naturligt att utgå från den nuvarande regleringen om äktenskaps- tvång men ta bort kravet på tvång eller utnyttjande av utsatt be- lägenhet vid brott som riktar sig mot barn. En sådan konstruktion, 23Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och grundläggande friheterna (SÖ 1952:35). 24Se bl.a. mot [GC], nr 44774/98 och Dogru mot , nr 27098/05 . Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? där ansvar för brott alltså inte kräver att gärningsmannen använt sig av något otillbörligt medel är i linje med regleringen i fråga om människohandel, där det inte finns något krav på användande av sådana medel vid brott som riktar sig mot barn. Anledningen till att något krav på otillbörligt medel inte uppställdes vid människo- handelsbrott riktade mot barn var att det ansågs ligga i sakens natur att en utsatt belägenhet uppkommer redan genom en vuxens psykiska överläge i förhållande till barnet (jfr uttalanden i prop. 2003/04:111 s. 66). Samma synsätt bör anläggas när det gäller barnäktenskap. En annan naturlig utgångspunkt är att straff i första hand bör drabba den som bär det huvudsakliga ansvaret för att ett barnäkten- skap kommer till stånd. Om barnet själv samtycker till att ingå äkten- skapet är utan betydelse. Handlingen är straffvärd oavsett om barnet samtycker eller ej. Det är därför rimligt att, på sätt som Utredningen om stärkt skydd mot barnäktenskap och tvångsäktenskap föreslog, straffa den som förmår ett barn att ingå äktenskap utan att det därjämte ställs något krav beträffande tvång eller utnyttjande av viss belägenhet. Ett sådant rekvisit träffar alla som utövar påtryckningar, oavsett relation till barnet. I uttrycket ”förmår” ligger att det ska finnas ett orsakssamband mellan gärningsmannens handlande och att äktenskapet ingås. Det ska förstås på så sätt att det finns ett krav på ett aktivt handlande inriktat på ett visst resultat, ett handlande som oftast torde vara någorlunda lätt att identifiera och urskilja. Som exempel kan nämnas att redan mycket subtila påtryckningar eller att äktenskapet initieras av någon annan än barnet, innebär att rekvisitet ”förmår” är uppfyllt och att ansvar för barnäktenskap alltså kan aktualiseras. Detsamma gäller den som på annat sätt verkar för att äktenskapet kommer till stånd. Inte sällan kan man utgå ifrån att den som gifter sig med ett barn också har förmått barnet till äktenskapet. Straffbestämmelsen träffar i de fallen även henne eller honom. Att använda ”förmår” i straffbestämmelsen korresponderar även väl med bestämmelserna om äktenskapstvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa som båda innehåller detta rekvisit. I många fall är barnets vårdnadshavare också den som har förmått barnet att ingå äktenskapet. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Man kan emellertid tänka sig fall där det inte går att bevisa att barnet förmåtts till äktenskapet eller att de åtgärder som förekommit inte är att anse som ett förmående. Det finns därför anledning att överväga ett utvidgat straffansvar i förhållande till främst barnets vård- nadshavare. Det är barnets vårdnadshavare eller den som har trätt i vårdnads- havarens ställe som har det yttersta ansvaret för att barn inte tillåts gifta sig . Ges sådan tillåtelse brister denne i sitt vårdnadsansvar. Det finns därför anledning att överväga att straff- belägga även att någon tillåter att ett barn ingår äktenskap. En sådan lösning förordades av . Om straffbudet utformas på så sätt träffar det den som har ett bestämmande inflyt- ande över barnet, dvs. vårdnadshavaren eller någon som trätt i dennes ställe. Med vårdnadshavare avses samma krets av personer som i 6 kap. . Begreppet ”tillåter” tar sikte på aktiva handlingar. Det mest när- liggande exemplet är att en vårdnadshavare uttryckligen – i förhåll- ande t.ex. till den som ska förrätta vigseln – ger sin tillåtelse till äktenskapet. Även en sådan omständighet som att vårdnadshavaren träffar en överenskommelse om brudgåva eller om formerna för hur äktenskapet ska ingås får anses innebära ett tillåtande av att barnet ingår äktenskap. Vidare bör även det förhållandet att vårdnadshav- aren deltar vid vigseln innefatta ett tillåtande av densamma. Däremot kan knappast en ren passivitet att agera, trots kännedom om att en vigsel ska äga rum, anses som ett tillåtande. Det skulle vara alltför långtgående med en kriminalisering som ålägger vårdnadshavare ett ansvar för att avvärja ett barnäktenskap som han eller hon känner till. Det som fortfarande kommer att falla utanför det kriminaliserade området är helt frivilliga äktenskap eller äktenskapsliknande för- bindelser, som ingås utan påverkan av annan och där inte heller vård- nadshavarna har vidtagit någon åtgärd som är att bedöma som ett tillåtande av äktenskapet. Ansvar för barnäktenskapsbrott bör alltså träffa den som förmår eller tillåter barnet att ingå äktenskap. Det framstår inte som ändamålsenligt att låta de äktenskapsbrott som riktar sig mot barn och som innefattar tvång eller utnyttjande även fortsättningsvis omfattas av straffbudet om äktenskapstvång. I stället bör alla äktenskapsbrott som riktar sig mot barn omfattas av bestämmelsen om barnäktenskapsbrott. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? En bestämmelse om straff för barnäktenskap får inte önskad verkan om inte de informella äktenskapen inryms (jfr 4 kap. 4 c § andra stycket ). Det synes till och med vara så att det är här straffbestämmelsen kommer att få den största effekten eftersom några juridiskt giltiga svenska barnäktenskap kan ingås. Vidare kommer de föreslagna skärpningarna av reglerna kring erkän- nande av utländska barnäktenskap att få till följd att utländska barn- äktenskap i princip aldrig kommer att erkännas. Enligt utredningens mening är det också lika straffvärt att förmå eller tillåta ett barn att ingå en förbindelse som innebär en bundenhet likvärdig med den som ett äktenskap medför. Slutligen bör särskilt framhållas att även medverkan till brottet är kriminaliserad. Den som exempelvis övertalar vårdnadshavaren att ge tillstånd till äktenskap kan alltså också dömas till ansvar. Man kan också tänka sig att ansvar för medhjälp kan aktualiseras i förhållande till vigselförrättaren. Vilka äktenskap bör träffas av straffbestämmelsen? En viktig fråga är vilka äktenskap som ska omfattas av straffbestäm- melsen. Till att börja med ska bestämmelsen omfatta äktenskap som ingås i . Detsamma gäller äktenskap som är giltiga i en annan stat där de ingås eller, om främmande lag har tillämpats, i den stat enligt vars lag det har ingåtts. En speciell situation är att äktenskapet inte är giltigt i den stat där det ingås men väl i en stat där någon av parterna har hemvist eller är medborgare. Kriminaliseringen bör omfatta alla barnäktenskap som blir giltiga i en stat i vilken någon av parterna har hemvist eller är medborgare. Som vi nämnt tidigare bör straffregeln även omfatta informella äktenskap. Ovanstående gäller förstås under förutsättning att svensk straff- lag överhuvudtaget är tillämplig. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? En kriminalisering bör omfatta samtliga former av uppsåt. Beaktandet av barnperspektivet talar vidare för att en gärnings- person inte ska kunna undgå ansvar genom att hänvisa till brist på kännedom om barnets verkliga ålder. Detta särskilt sett mot att man måste vara för att gifta sig enligt svensk lag. På samma sätt som i bestämmelsen om människohandel bör därför ett oaktsamhets- ansvar i förhållande till målsägandens ålder införas. När det gäller informella äktenskap kan uppsåtsfrågan bli något mer komplicerad. Straffansvar förutsätter i vanlig ordning uppsåt med avseende på alla rekvisit. För att någon ska kunna dömas ska alltså personen ha haft uppsåt med avseende på att äktenskapet in- gicks enligt ett etablerat normsystem och innebär att parterna be- traktas som makar och anses ha rättigheter eller skyldigheter i för- hållande till varandra, samt innefattar frågan om upplösning av förbindelsen. Normalt torde det räcka att personen är medveten om vad som i realiteten gäller mellan äktenskapsparterna. Detta innebär inte någon skillnad ifrån vad som gäller . Straffskalan måste tydligt återspegla det allvar med vilket samhället ser på barnäktenskap. Den bör också återspegla att det ofta handlar om gärningsmän som är närstående till barnet och som barnet borde kunna känna tillit till. Brottet bör vidare ges en straffskala som är så vid att den ger möjlighet till en nyanserad straffmätning, i vilken kan beaktas de vitt skilda omständigheter som kan föreligga. Vi föreslår därför en straff- skala som sträcker sig till fängelse i högst . Det finns enligt vår bedömning inte tillräckliga skäl för en grad- indelning av brottet. De fall där det ägt rum något hot, tvång eller annat brottsligt övergrepp mot barnet får typiskt sett anses som all- varligare än fall där något otillbörligt medel inte förekommit. Likaså bör barnets ålder vid gärningen påverka straffvärdet. Det ligger i sakens natur att den övre delen av straffskalan bör vara reserverad för fall med särskilt unga barn och/eller där otillbörliga medel har använts eller där omständigheterna annars är särskilt försvårande. Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Om den som kan dömas för barnäktenskapsbrott också har gjort sig skyldig till människohandel ska det dömas enbart för människo- handel (jfr utredningens förslag i avsnitt 5.4.2 där äktenskapstvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa görs uttryckligen subsi- diära till bestämmelsen om människohandel). Något bör här också nämnas angående förhållandet mellan barn- äktenskapsbrottet och bestämmelsen om vilseledande till tvångs- äktenskapsresa. Sannolikt kommer i stort sett samtliga fall då någon förmår ett barn att resa utan att använda sig av något otillbörligt medel, men med uppsåt att barnet ska ingå äktenskap, att fångas upp av förbrotten till det föreslagna barnäktenskapsbrottet (framför allt försök till sådant brott). Försök, förberedelse och stämpling bör kriminaliseras Vid införande av en ny straffbestämmelse krävs överväganden om straffansvar ska följa även i de fall brottet inte blivit fullbordat men dess utförande påbörjats (försök till brott) och då brottets utförande inte ens påbörjats men gärningsmannen tagit befattning med hjälp- medel, pengar eller annat som betalning för ett brott eller för att täcka kostnader för utförande av brott (förberedelse till brott). Det- samma gäller då någon i samråd med någon annan beslutat gärningen, sökt anstifta någon annan eller åtagit sig att utföra den (stämpling till brott). Barnäktenskapsbrottet fullbordas i och med att ett giltigt äkten- skap ingås i vigsellandet eller när den äktenskapsliknande förbind- elsen kommit till stånd, men föregås ofta av en viss organisation och planering. Inte sällan är flera personer inblandade. Det bör därför vara möjligt att ingripa och kunna utkräva ett straffansvar redan innan brottet fullbordas. Vi anser därför att barn- äktenskapsbrott, i likhet med äktenskapstvång, bör vara straffbart redan på försöks-, planerings- och förberedelsestadierna, innefatt- ande även stämpling. Försök, förberedelse och stämpling till barnäktenskapsbrott bör därför enligt vår bedömning leda till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. . Är den straffrättsliga lagstiftningen ändamålsenligt utformad? Barnäktenskapsbrottet bör placeras i ett nytt tredje stycke i bestämmelsen om äktenskapstvång i 4 kap. 4 c § Det är inte självklart i vilket av kapitel bestämmelsen närmast hör hemma. Vi är dock av den uppfattningen att ett barn- äktenskap som sådant utgör en form av brott mot frihet och frid och att den därför hör hemma i kapitel 4. Straffbestämmelsen bör lämp- ligen placeras i ett nytt tredje stycke i bestämmelsen om äkten- skapstvång i 4 kap. 4 c § . Barnäktenskapsbrottet bör undantas från kravet på dubbel straffbarhet I praktiken kommer många av de barnäktenskap som omfattas av straffregeln att ingås i andra länder. Det kan enligt vår mening inte anses som tillfredsställande att sådana handlingar inte kan beivras om de begås av t.ex. svenska medborgare som besöker andra länder där det inte är straffbelagt.25 Särskilt inte med beaktande av att barn- äktenskapsbrott ofta är ett brott med en internationell dimension. Nämnas kan i sammanhanget också att brottet äktenskapstvång är undantaget från kravet på dubbel straffbarhet. Det föreligger därför goda skäl att inte uppställa krav på dubbel straffbarhet för barnäktenskapsbrott. 5.4.4Straffskalorna för äktenskapstvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa Utredningens bedömning: De nuvarande straffskalorna för så- väl äktenskapstvång som vilseledande till tvångsäktenskapsresa framstår som väl avvägda. Det föreligger därför inte något behov av ändringar av dessa.