sou · H5B3111 · 2018-01-12 00:00:00 — En fastspänning ska alltså inte användas för att hindra ett barn från att skada någon annan. Finns det en omedelbar fara för att någon annan allvarligt skadas får detta hanteras på annat sätt. En fastspänning enligt andra stycket ska vara kortvarig och frågan om upphörande ska övervägas fortlöpande. Fastspänning får pågå högst . Om det finns synnerliga skäl får tiden, enligt tredje stycket, efter ny undersökning och genom nytt beslut, förlängas med högst . Med synnerliga skäl menas att det ska vara fråga om extrema undantagssituationer då det fort- farande föreligger en omedelbar fara för att patienten lider allvarlig skada och det är uppenbart att andra åtgärder är otillräckliga. sättningarna i andra stycket ska sålunda fortfarande vara uppfyllda vid ett beslut att förlänga tiden för fastspänning. Av fjärde stycket framgår att det är chefsöverläkaren som beslutar om fastspänning och att den myndighet som regeringen bestämmer, vilket enligt utredningens mening bör vara den nämnd som föreslås i avsnitt 7.4, utan dröjsmål ska underrättas om beslut om förlängning av ett beslut om fastspänning . Hälso- och sjukvårds- personal ska vara närvarande barnet hålls fastspänt. Vid alla beslut och åtgärder ska bestämmelserna i 2 c–2 e §§, om barnets bästa och barnets rätt att få information och att komma till tals, iakttas. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 7.3.10. Paragrafen avser barn i sluten psykiatrisk tvångsvård. I första stycket regleras att ett barn kortvarigt får hållas avskild från andra patienter endast om det är nödvändigt på grund av att barnet genom ett aggressivt eller våld- samt beteende allvarligt försvårar vården för de andra patienterna. Till skillnad från vad som gäller enligt 20 § kan avskiljning inte komma i fråga för störande beteende. Också vid en avskiljning gäller att åtgärden får komma i fråga om det är uppenbart att andra åtgärder är otillräckliga vilket innebär att mindre ingripande åtgärder ska använ- das i första hand. Ett beslut om avskiljande ska vara kortvarigt och frågan om upphörande ska övervägas fortlöpande. Avskiljande får pågå i högst . Om det finns synnerliga skäl får, enligt andra stycket, efter ny undersökning och genom nytt beslut tiden förlängas med högst förutsatt att det är uppenbart att andra åtgärder är otillräckliga och att patienten alltjämt genom agg- ressivt eller våldsamt beteende allvarligt försvårar vården för de andra patienterna. Förutsättningarna i första stycket ska sålunda fortfarande vara uppfyllda vid ett beslut att förlänga tiden för fastspänning. I fråga om synnerliga skäl hänvisas till kommentaren till 19 a §. Enligt tredje stycket är det chefsöverläkaren som beslutar om av- skiljande. Den myndighet som regeringen bestämmer, vilket bör vara den av utredningen föreslagna kontroll av psykiatrisk tvångsvård (avsnitt 7.4), ska utan dröjsmål underrättas om beslut enligt andra stycket. Patienten ska han eller hon hålls avskild stå under fortlöpande uppsikt av hälso- och sjuk- vårdspersonal. Vid alla beslut och åtgärder ska bestämmelserna i 2 c–2 e §§, om barnets bästa och barnets rätt att få information och att komma till tals, iakttas. Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 7.3.10. Paragrafen avser barn i sluten psykiatrisk tvångsvård som, enligt första stycket, får vårdas i enskildhet om det är nödvändigt med hänsyn till vården eller rehabi- literingen av det enskilda barnet. Vård i enskildhet svarar mot ett väl definierat vård- eller rehabiliteringsbehov. Det handlar som regel inte om något som uppträder akut utan det kan normalt förutses att barnet för sin egen skull är i behov av en lugn vårdmiljö men mot- sätter sig detta. Att vård i enskildhet ska vara nödvändigt innebär att sådana beslut inte får fattas rutinmässigt utan det måste alltid göras en bedömning i det enskilda fallet om åtgärden är befogad. Det måste finnas en konkret anledning som indikerar åtgärdens nöd- vändighet. Vård i enskildhet innebär inte att patienten vistas i ett låst rum utan det kan t.ex. vara i en avskärmad del av en korridor och det ska finnas ständig tillgång till personal. Det är inget som hindrar att flera barn vårdas i samma avskärmade del. Ett beslut om vård i enskildhet gäller i högst och frågan om upphörande ska övervägas minst en gång . Finns det synnerliga skäl får, enligt andra stycket, beslutas att barnet ska vårdas i enskildhet längre än . Efter ny undersök- ning och nytt beslut får tiden förlängas med högst . Liksom i fråga om fastspänning och avskiljning föreligger synnerliga skäl i extrema undantagssituationer där upphörandet av enskildhet kan komma att försämra patientens tillstånd trots att ade- kvata vård- och rehabiliteringsåtgärder vidtagits. Förutsättningarna i andra stycket ska fortfarande vara uppfyllda vid ett beslut att för- länga tiden för fastspänning. Enligt tredje stycket är det chefsöverläkaren som beslutar om vård i enskildhet. Har barnet vårdats i enskildhet mer än i följd ska den myndighet regeringen bestämmer, vilket bör vara den av utredningen föreslagna kontroll av psykiatrisk tvångsvård (avsnitt 7.4), utan dröjsmål underrättas om detta. Eftersom det är fråga om en tvångsåtgärd ska åtgärden och skälen till varför den vidtas dokumenteras i patientens journal. Vid alla beslut och åtgärder ska bestämmelserna i 2 c–2 e §§, om barnets bästa och barnets rätt att få information och att komma till tals, iakttas. Barnets inställning till vården i enskildhet ska löpande dokumenteras. Ändringen i första stycket är en följd av införandet av en ny 20 a §, vilket behandlas i avsnitt 7.3.10. Bestämmelsen har kompletterats med en bestämmelse om att beslut enligt 20 c §, dvs. om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster, i fråga om barn gäller i högst . Bestämmelsen i tredje stycket är ny och avser barn (se av- snitt 7.3.11). Tiden för inskränkningen får genom nytt beslut förlängas med högst . Frågan om upp- hörande av inskränkningen ska övervägas minst en gång och de överväganden som görs ska dokumenteras liksom patientens inställning till åtgärden och vilka åtgärder som vidtagits för att kunna avsluta åtgärden. Bestämmelsen i fjärde stycket ändras så att underrättelser om be- slut enligt 20 c, 22 a §§ och enligt andra och tredje stycket utan dröjs- mål ska skickas till den myndighet som regeringen bestämmer, vilket i fråga om barn bör vara den av utredningen föreslagna kontroll av psykiatrisk tvångsvård (avsnitt 7.4). Paragrafen är ny och behandlas i avsnitt 7.3.12. En särskild under- rättelse ska skickas till den myndighet regeringen bestämmer om ett barn har varit föremål för fasthållning, fastspänning, avskiljning, vård i enskildhet och/eller inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster vid tre olika tillfällen . I fråga om begreppet ”tillfällen” avses att patienten vid ett och samma tillfälle kan bli föremål för mer än en tvångsåtgärd såsom t.ex. fasthållning och bältesläggning i syfte att tillföra näring eller läke- medel. Det räknas som ett tillfälle. Efter tre sådana tillfällen under en och samma vårdperiod ska en underrättelse skickas till av regeringen bestämd myndighet, vilket bör vara den av utredningen föreslagna kontroll av psykiatrisk tvångsvård (av- snitt 7.4). Sådana underrättelser som ska skickas efter beslut om förlängd fastspänning, avskiljning, vård i enskildhet, inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster eller över- vakning av försändelser påverkas inte av denna bestämmelse. Ändringen i fjärde stycket är en följd av att bestämmelsen om in- skränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjän- ster fått ändrad beteckning. Ändringarna är en följd av att bestämmelsen om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster fått ändrad beteck- ning och införandet av nya paragrafer. Förslaget behandlas i avsnitt 7.3.13. Ändringen i första stycket är endast redaktionell. I mål eller ärenden enligt LPT har barn ställning som part. Barn som har fyllt är, vid sidan av sina legala ställföreträdare, själva processbehöriga. Yngre barn måste företrädas av en ställföreträdare. Utan att det uttalas i paragrafen är den eller de som är vårdnadshavare legala ställföreträdare för barnet. Mot bakgrund av artikel 12 i är bestämmelsen i andra stycket ändrad så att den inskränkts till att enbart gälla i dom- stol. Barn som är får höras i domstol om barnet inte kan antas ta skada av det. För hälso- och sjukvården gäller bestäm- melserna i 2 c–2 e §§. I tredje stycket införs en ny bestämmelse enligt vilken den som är förordnad som offentligt biträde för någon som är , utan särskilt förordnande, är barnets ställföreträdare i det mål eller ärende som förordnandet avser. Barnet kan genom sin ställföreträdare över- klaga domstols avgörande och andra överklagbara beslut och vidta andra processhandlingar. Ställföreträdaren ska tillvarata barnets in- tresse och bör framföra de åsikter barnet har. Har ställföreträdaren en annan uppfattning än barnet bör han eller hon, med beaktande av barnets åsikter, hävda den uppfattning som han eller hon anser bäst tjänar barnets intresse. Om barnet så önskar eller det annars finns skäl för det ska det offentliga biträdet t.ex. se till att beslut och domar blir överklagade. 10.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård Första stycket är nytt och motsvarar vad som stadgas i 1 § lag (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, förkortad LPT. Det är ett förtydligande och en erinran om att föreskrifterna i hälso- och sjuk- vårdslagen (2017:30), förkortad HSL, och patientlagen (2014:821), förkortad PL, gäller all psykiatrisk vård. Bestämmelsen i 1 § LPT har enligt förarbetena avseende även på rättspsykiatrisk vård vilket ut- tryckligen bör framgå även av LRV. Andra och tredje stycket är nytt och behandlas i avsnitt 7.3.1 och 7.3.2. Bestämmelserna motsvaras av de föreslagna bestämmelserna i 1 a § LPT vilket utvecklas närmare i kommentarerna till den bestäm- melsen. Ändringen i andra stycket är en följd av införandet av nya bestäm- melser i LPT rörande barn som även ska vara tillämpliga om barn vårdas enligt LRV. I tredje stycket klargörs att ett barn får vårdas på en sjukvårdsinrättning där det ges rättspsykiatrisk vård endast om han eller hon omfattas av lagen. Ändringen i första stycket hänvisar till att även 17 a § i LPT är till- lämplig vid vård enligt lagen vilken klargör vilka bestämmelser som får tillämpas i fråga om barn i sluten rättspsykiatrisk vård. Ändringen i första stycket punkt 7 är en följd av att 20 a § LPT fått ändrad beteckning. 10.3Förslaget till lag om ändring i patientsäkerhetslagen (2010:659) Förslaget behandlas i avsnitt 7.4 och är en följd av förslaget om inrät- tande av kontroll av psykiatrisk tvångs- vård. Förslaget innebär att hälso- och sjukvården är, utöver vad som följer av lag eller förordning, skyldig att lämna ut sådana uppgifter som nämnden behöver för sin verksamhet ur t.ex. patientjournaler. Enligt 10 kap. 28 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), för- kortad OSL, bryter uppgiftsskyldigheten den sekretess som annars gäller inom hälso- och sjukvården. För nämnden gäller hälso- och sjukvårdssekretessen enligt 25 kap. OSL. Nationell samordnare för utveckling och samordning av insatser inom området psykisk hälsa En särskild utredare – en nationell samordnare – ska stödja det arbe- te som utförs av myndigheter, kommuner, landsting och organisa- tioner inom området psykisk hälsa samt verka för att arbetet sam- ordnas på nationell nivå. Samordnarens huvuduppdrag ska vara att: –stödja det arbete som utförs av myndigheter, kommuner, lands- ting och organisationer inom området psykisk hälsa och verka för att arbetet samordnas på nationell nivå, –identifiera utvecklingsbehov inom området psykisk hälsa och redo- visa dessa till regeringen med förslag till åtgärder som ryms inom ramen för de medel som är avsatta i statsbudgeten på anslaget 1:8 Bidrag till psykiatri under utgiftsområde 9 Hälsovård, sjukvård och social omsorg, –följa upp de insatser som görs inom ramen för samarbetet med Kommuner och Landsting, med fokus på effekter för folkhälsan, patienter, brukare och anhöriga, samt –föreslå hur utveckling och samordning av insatser inom området psykisk hälsa långsiktigt kan integreras i ordinarie myndighets- struktur. Arbetet ska ske i nära samverkan med företrädare för berörda depar- tement, berörda statliga myndigheter, andra samordningsfunktioner inom närliggande områden, Kommuner och Landsting, hälso- och sjukvårdens huvudmän, kommuner och det civila samhället. Resultatet av arbetet ska slut- redovisas . Även om hälsan i generellt sett är god har förekomsten av psykisk ohälsa, definierat som nedsatt psykiskt välbefinnande i be- folkningen, ökat . Det finns en tydlig tendens att ungdomar, i ökande utsträckning, är nedstämda, oro- liga, har svårt att sova samt har andra psykosomatiska besvär. Unga konsumerar också mer psykiatrisk vård, både öppenvård och sjuk- husvård, . Det finns också tydliga skillnader mellan poj- kar och flickor vad gäller psykisk ohälsa. Även bland andra grupper i samhället har den psykiska ohälsan ökat. Bland äldre lider uppskattningsvis av perso- nerna av psykisk ohälsa i någon form och psykiska problem utgör nu den enskilt största sjukskrivningsorsaken bland personer i arbetsför ålder. I befolkningen som helhet (16–) lider av männen och av kvinnorna av nedsatt psy- kiskt välbefinnande i någon form.1 En annan grupp som särskilt bör uppmärksammas är nyanlända, som kan ha behov av stöd och/eller vård. Bortsett från att förekomsten av psykisk ohälsa ofta innebär ett stort lidande för den som drabbas, och dennes anhöriga, där barn som anhöriga ofta drabbas särskilt hårt, medför förekomsten av psykiska besvär hos individen inte sällan en sämre fysisk hälsa, kortare livslängd, ökad risk för att hamna utanför arbetsmarknaden och försämrade möjligheter att etablera sig i samhället i jämförelse med befolkningen som helhet. Vid sidan av detta är de sociala och ekonomiska kostnaderna för den psykiska ohälsan betydande. I står psykiska diagnoser för av alla pågå- ende sjukrivningar som ersätts av . 1 (2013), Nationella folkhälsoenkäten – Hälsa på lika villkor. skattar att den psykiska ohälsan kostar det svenska samhället genom förlorad produktivitet och ut- gifter för vård och omsorg.2 PRIO-planen (Plan för riktade insatser inom området psykisk ohälsa) 2012–2016 avsatte regeringen för att stimulera utvecklingen på psykiatriområdet. kon- staterade regeringen att de aktiviteter och den kraftsamling som påbörjats behövde fortsätta och intensifieras om vården och om- sorgen för personer med psykisk ohälsa långsiktigt skulle kunna uppnå en nivå som svarar mot samhällets ambitioner och medbor- garnas behov. Utgångspunkten var att personer med psykisk ohälsa ska ha samma tillgång till en jämlik, kunskapsbaserad och tillgäng- lig vård av god kvalitet som personer med somatisk ohälsa. Regeringen beslutade därför en handlingsplan för riktade insatser inom området psykisk ohälsa (PRIO) för åren 2012–2016 för att skapa förutsättningar för ett samordnat och långsiktigt förbättrings- arbete i vården och omsorgen för personer med psykisk ohälsa.3 PRIO-planen har tagit sikte på två grupper, barn och unga respek- tive vuxna med svår eller komplicerad psykiatrisk problematik. Inom ramen för handlingsplanen har av- satts . Medlen har fördelats genom överenskommelser mellan staten och Kommuner och Landsting och har innefattat dels omfattande utvecklingsinsatser, dels prestationsmedel som har tilldelats kommuner och landsting under förutsättning att de levt upp till vissa av kraven och målen i den av regeringen beslutade hand- lingsplanen. Som stöd för arbetet har två samordningsfunktioner, en på och en på Kommuner och Lands- ting, varit knutna till arbetet. Myndigheten för vård- och omsorgsanalys (tidigare Myndighe- ten för vårdanalys) har haft regeringens uppdrag att följa upp och utvärdera PRIO-handlingsplanen. utvärdering av handlingsplanen PRIO psykisk ohälsa (2014:6) konstaterar myn- 2OECD (2013), Mental Health and Work: , . 3Socialdepartementet (2012), PRIO psykisk ohälsa – plan för riktade insatser inom området psykisk ohälsa 2012–2016, Dnr. digheten att satsningen har bidragit till att synliggöra situationen för personer med psykisk ohälsa och de brister som finns i vården och omsorgen för dessa grupper. Vidare konstaterar myndigheten att flertalet av de insatser som bedrivits har uppvisat goda resultat. Myndigheten menar dock att det fortfarande kvarstår flera kvali- tets-, jämlikhets- och effektivitetsutmaningar i vården och om- sorgen för målgruppen och att satsningens inriktning på flera av- görande punkter behöver utvecklas. Myndigheten anser bland annat att en framtida satsning bör vara långsiktig, utformas i samråd med berörda aktörer och mot bakgrund av satsningens omfattning och komplexitet förstärkas med ytterligare analyskapacitet. Detta görs för att säkerställa hög effektivitet i det arbete som bedrivs men också för att styra satsningen mot dess övergripande mål. Fem fokusområden framåt – strategi för statens insatser inom området psykisk hälsa 2016–2020 Regeringen har initierat en bred översyn av statens in- satser inom området psykisk hälsa. Översynen har genomförts för att bättre möta den ökande psykiska ohälsan i och de utma- ningar som den psykiatriska vården står inför. Översynen har också varit en viktig del i regeringens mål att sluta de påverkbara hälso- klyftorna inom en generation. Arbetet har genomförts i bred dialog med företrädare för Kommuner och Landsting, sjukvårdens huvudmän, kommuner, berörda statliga myndigheter, professions- föreningar, brukar-, patient- och anhörigorganisationer samt det civila samhället. I överenskommelsen om stöd till riktade insatser inom området psykisk hälsa 2016 mellan staten och Kommuner och Lands- ting redovisar regeringen en ny strategi för statens insatser inom området psykisk hälsa –2020. Syftet med regeringens strategi är att skapa förutsättningar för ett långsiktigt och strategiskt arbete, med ett gemensamt ansvarstagande inom ordinarie strukturer. Målet är att främja psykisk hälsa, motverka psykisk ohälsa, förstärka tidiga insatser till personer som drabbas av psykisk ohälsa och för- bättra vården och omsorgen för personer med omfattande behov av insatser. Strategin ska ligga till grund för statens insatser inom om- rådet psykisk hälsa , för att därefter utvärderas och vid behov omformuleras. En av de centrala beståndsdelarna för att uppnå regeringens mål- sättningar och stödja genomförandet av strategin är ett fortsatt ar- bete med överenskommelser tillsammans med Kommuner och Landsting. Syftet med överenskommelsen är bland annat att stärka utvecklingen på området och samordna statens och huvud- männens arbete. överenskommelse avsätts för att stödja insatser inom landsting och kommuner för att främja psykisk hälsa, motverka psykisk ohälsa och för att bättre kun- na erbjuda rätt insatser, i rätt tid, till de personer som drabbas av psykisk ohälsa. Regeringen anser att en överenskommelse, i syfte att vidmakthålla uppnådda resultat och skapa uthållighet, långsiktighet och förutsägbarhet på området, bör ingås med Kommuner och Landsting även . Regeringens satsning på området psykisk hälsa ska utgå från de fem prioriterade fokusom- råden som nämns ovan –2020. Fokusområdena beskrivs i överenskommelsen om stöd till riktade insatser inom området psykisk hälsa 2016 mellan staten och Kommuner och Landsting. Nedan följer en sammanfattning av fokusområdena. Fokusområde 1: Förebyggande- och främjandearbete Om man räknar i förlorade friska levnadsår är psykisk ohälsa en av de stora sjukdomskategorierna. Att drabbas av psykisk ohälsa är inte bara en stor belastning för den enskilda individen utan medför också stora sociala och ekonomiska konsekvenser. Möjligheterna att genom hälsofrämjande insatser minska den psykiska ohälsan är stora, men i alltför hög grad outnyttjade, och de samband som finns när det gäller ojämlikheter i livsvillkor och ohälsa är lika starka för psy- kisk som för kroppslig ohälsa. En inriktning som tar sikte på att främja psykisk hälsa och förebygga psykisk ohälsa är således av- görande för framtiden, för såväl barn och unga som vuxna och äldre. De viktigaste insatserna på området är bland annat att identifiera bästa tillgängliga kunskap, identifiera eventuella brister och stimulera en utveckling för att öka tillgången på hälsofrämjande insatser i befolkningen. Fokusområde 2: Tillgängliga tidiga insatser Personer med psykisk ohälsa eller risk för psykisk ohälsa – oavsett ålder och kön, liksom art och grad av ohälsa – måsteräkna med att kunna få tillgång till rätt insatser. Insatserna ska vara anpassade till olika gruppers särskilda behov och sättas in i rätt tid för att mot- verka en ohälsoutveckling. Två grundläggande förutsättningar för att detta ska kunna uppnås är att det finns god kompetens bland dem som träffar personer med psykisk ohälsa, eller med risk för att utveckla psykisk ohälsa, att känna igen tidiga tecken på psykisk ohälsa samt att det finns god tillgänglighet till bedömning, utred- ning och behandling när detta bedöms som nödvändigt. Det gäller både vård- och stödinsatser på specialistnivå, i primärvården och elevhälsan. Det är inte ändamålsenligt med en enhetlig organisering för hela eftersom befolkningens behov varierar i olika delar av landet och inom olika landsting. Det är däremot avgörande att minska en fragmentisering och suboptimering av de insatser som erbjuds den enskilde och säkerställa att kunskapsbaserade insatser kan erbjudas en individ tidigt i en ohälsoutveckling. Det gäller såväl psykiatriska vårdinsatser som somatiska insatser till personer med psykisk ohälsa. Fokusområde 3: Enskildas delaktighet och rättigheter Trots goda intentioner och en hög ambitionsnivå har regeringens målsättningar när det gäller god vård, sysselsättning och delaktighet för personer med allvarlig psykisk sjukdom och/eller funktions- nedsättning inte uppnåtts till fullo. Personer med allvarlig psykisk sjukdom eller funktionsnedsättning har, även vid jämförelse med grupper med kroppslig sjukdom eller funktionsnedsättning, fort- farande en sämre fysisk hälsa, en kortare medellivslängd och sämre upplevd livskvalitet jämfört med befolkningen som helhet. En stor utmaning för att förbättra vården och omsorgen för dessa personer är att vid sidan av medicinska insatser öka vårdens och omsorgens fokus på faktorer som främjar och vidmakthåller hälsan hos den enskilde. Vid sidan av denna utmaning finns ett be- hov av att utveckla en personcentrerad vård och omsorg för perso- ner med psykisk ohälsa. I denna perspektivförskjutning ingår att avveckla synen på den enskilde som en passiv mottagare för en medicinsk eller social intervention och i stället se vård- och omsorgs- situationen som en överenskommelse mellan den enskilde och vård- givaren, där den enskilde tillåts vara aktiv i planeringen och genom- förandet av de insatser som ges. För personer med psykisk ohälsa eller funktionsnedsättning är detta inte bara en viktig förutsättning för återhämtning utan också en viktig del i att säkerställa den en- skildes delaktighet och rättigheter. Det finns vidare skäl att fortsatt analysera och vidta åtgärder för att förbättra levnadsvillkoren för de barn, unga, vuxna och äldre som lever med psykisk ohälsa. Fokusområde 4: Särskilt utsatta grupper De barn, unga, vuxna och äldre som drabbas av psykisk ohälsa ska erbjudas en tillgänglig, god och säker vård och omsorg i enlighet med bästa tillgängliga kunskap. Med en sådan ambition är det vik- tigt att vara medveten om att olika individer har olika behov och förutsättningar. Det finns inte en lösning eller modell som passar alla, och grupperna har olika mönster för att söka vård och få det stöd som behövs.