sou · H6B333 · 2018-05-02 00:00:00 — Vid konferensen antogs dels ändringar av bestämmelser om aggressionsbrottet, dels ändringar i Romstadgans bestämmelse om krigsförbrytelser – Kampalaändringarna. , , antog parterna till stadgan dessutom en ändring avseende artikel 124 i stadgan. I utredningsuppdraget ingår att ta ställning till om bör tillträda dessa ändringar och att, oavsett vilka ställningstaganden dessa överväganden leder fram till, lämna de författningsförslag som krävs för att ratificera ändringarna. I avsnitt 5.2 behandlas Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet, medan motsvarande ändringar avseende krigsförbrytelser redovisas i avsnitt 5.3. Efter Kampalaändringarnas tillkomst har ytterligare relevanta ändringar i förhållande till Romstadgans reglering av krigsförbrytelser antagits. Även dessa ändringar behandlas i nyssnämnda avsnitt. Ändringen avseende artikel 124 redogörs för i avsnitt 5.4. Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... Kampalaändringarna (Resolution RC/Res.5 och Resolution RC/Res.6), ändringen avseende artikel 124 i Romstadgan (Resolution /14/Res.2) och ändring avseende krigsförbrytelser (Resolution /16/Res.4) finns intagna som bilagorna 2–5 till detta betänkande. 5.2.1Vägen fram till överenskommelsen i Fortsatta förhandlingar om aggressionsbrottet efter Romstadgans tillkomst Som angetts i avsnitt 4.3.2 innebar den utformning som aggressionsbrottsbestämmelsen gavs i artikel 5.2 i Romstadgan endast en markering av att sådana brott ska kunna lagföras inför ICC. Någon närmare definition av aggressionsbrottet kom Romstadgan därigenom inte att innehålla. Inte heller gavs ICC någon behörighet att utöva jurisdiktion över brottet. Efter det att Romstadgan trätt i kraft beslutades vid det första mötet i stadgepartsförsamlingen senare att det skulle bildas en särskild arbetsgrupp om aggressionsbrottet. Gruppen arbetade, med både formella och mer informella diskussioner och årliga möten, , då gruppens ordförande bedömde att möjligheterna att nå enighet i gruppen var uttömda. Arbetet i gruppen var dock framgångsrikt på så sätt att det banade väg för det slutförslag som gruppen presenterade . Delar av detta slutförslag kom sedan att ingå i de ändringar som antogs vid konferensen i . Under och vid de efterföljande förhandlingarna var det, som tidigare nämnts, främst frågan om definitionen av aggressionsbrottet, liksom om villkoren för ICC:s jurisdiktion och särskilt vilken roll skulle spela vid domstolens hantering av aggressionsbrottet som stadgeparterna inte kunde enas kring. Vid tiden för det slutförslag som arbetsgruppen för aggressionsbrottet lade fram 2009 hade motsättningarna i stort sett lösts vad gällde definitionen, men oenigheten beträffande säkerhetsrådets roll kvarstod. Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... Definitionen av aggressionsbrottet innefattar två element. Det ena rör definitionen av den aggressionshandling som begås av en stat och det andra rör definitionen av vilka handlingar som ska medföra ett individuellt straffansvar. När det gäller den första delen – statshandlingen – var den största utmaningen i förhandlingarna att enas om huruvida statshandlingen skulle definieras utifrån internationell rättspraxis (dvs. främst Nürnberg- och Tokyodomstolarnas respektive domar) eller om definitionen skulle utgå från aggressionsdefinitionen i FN:s generalförsamlings resolution 3314 (XXIX) (se avsnitt 4.2.2 om innehållet i denna resolution). Frågor att ta ställning till rörde dessutom bl.a. om en mer allmänt hållen definition var bäst, eller om definitionen skulle innehålla en detaljerad uppräkning av de typer av handlingar som utgör aggressionsbrott. Vidare var det i detta avseende nödvändigt att avgöra om ett aggressionsbrott endast ska gälla väpnat våld eller också omfatta även andra former av våld. En viktig fråga att avgöra var dessutom om ett beslut av säkerhetsrådet enligt artikel 39 i (se avsnitt 4.2.2) skulle vara en del av själva brottsdefinitionen. Ett argument mot att låta definitionen knyta an till säkerhetsrådets beslut var att rådet, trots behörigheten enligt artikel 39 i , inte kan anses ha ensamrätt att göra en rättslig bedömning av en aggressionshandling. Alternativet att utgå från Nürnbergtribunalens begrepp angreppskrig fördes fram under det förberedande arbetet, men förkastades eftersom det hade lett till en ytterst hög tröskel för uppkomsten av individuellt ansvar. Den andra delen av brottsdefinitionen – den individuella handlingen – var under förhandlingsprocessen som ledde fram till Kampalaändringarna mindre kontroversiell än vad definitionen av statshandlingen var. Det rådde bred samstämmighet om att det skulle vara fråga om ett brott som endast kan begås av en ledare, som leder sitt land i en aggressionshandling. Ett nödvändigt krav på utformningen av definitionen var dock att denna skulle vara tillräckligt exakt för att tillgodose rättskipningens förutsebarhet och den straffrättsliga legalitetsprincipen. Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... Villkor för jurisdiktion och säkerhetsrådets roll En principiellt mycket viktig skiljelinje under förhandlingsprocessen inför mötet i var, som tidigare nämnts, säkerhetsrådets roll. De länder som är ständiga medlemmar av säkerhetsrådet menade att ICC inte skulle kunna åtala och döma för aggressionsbrottet utan att säkerhetsrådet godkänt detta. Rådets permanenta medlemmar skulle under dessa förutsättningar kunna använda ICC för att lagföra aggressionsbrott, men med hjälp av vetorätten kunna skydda den egna statens medborgare. Motståndare till en sådan ordning menade att säkerhetsrådet med denna lösning skulle ges alltför stor makt och att det dessutom rent principiellt var fel att ge ett politiskt organ möjlighet att styra förloppet i en domstol (se , 2011, s. 28 f.). Beträffande förutsättningarna för ICC:s utövande av jurisdiktion var vidare en fråga i förhandlingarna i arbetsgruppen om aggressionsbrottet om säkerhetsrådet skulle kunna hänskjuta en aggressionshandling till domstolen. I gruppen nåddes enighet om att så borde vara fallet. En fråga som inför översynskonferensen i alltjämt var öppen, var vad som skulle gälla för ICC:s jurisdiktion när en stadgepart hade hänskjutit en situation till åklagaren eller förundersökning hade inletts på åklagarens eget initiativ och säkerhetsrådet inte hade fastställt att en aggressionshandling hade ägt rum. Störst stöd vid förhandlingarna fick det alternativ som förespråkade att ICC:s förundersökningsavdelning i en sådan situation ska kunna fatta beslut om att inleda en utredning om aggressionsbrottet i det fall att säkerhetsrådet inte inom en bestämd tidsfrist fastställt att en aggressionshandling har ägt rum. Det framkom vid förhandlingarna inför också att det fanns ett behov av att slå fast om det ska krävas samtycke från den angripande staten för att ICC ska kunna utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet. Frågan var om ICC:s jurisdiktion skulle begränsas, och i så fall på vilket sätt, i förhållande till dels medborgare i en stat som inte är part i stadgan, dels medborgare i en stat som visserligen är part i stadgan men som inte har ratificerat de ändringar som översynskonferensen skulle komma att besluta om. Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... Utgångspunkten för diskussionerna vid översynskonferensen i var det slutförslag som arbetsgruppen för aggressionsbrottet tagit fram. Vid konferensen flyttades fokus från säkerhetsrådets roll till ikraftträdandebestämmelserna, vilket var en starkt bidragande orsak till att en överenskommelse slutligen kunde nås (se , 2011, s. 26 och 50 f.). Enligt artikel 121.5 i Romstadgan ska ändringarna träda i kraft för de stadgeparter som har godtagit dem efter det att dessa parter har deponerat sina ratifikations- eller godtagandeinstrument. Kampalaändringarna beträffande aggressionsbrottet innebär att artikel 5.2 i Romstadgan utgår och att tre nya artiklar införs (se Resolution RC/Res.6). Efter artikel 8 införs artikel 8a, som innehåller en definition av aggressionsbrottet. 1.Med aggressionsbrott avses i denna stadga när en person, som i kraft av sin ställning kan utöva kontroll eller styra över en stats politiska eller militära handlande, planerar, förbereder, inleder eller utför en aggressionshandling som, till sin karaktär, svårhetsgrad och omfattning, utgör en uppenbar överträdelse av stadga. 2.Med aggressionshandling i punkt 1 avses en stats användning av väpnat våld mot en annan stats suveränitet, territoriella integritet eller politiska oberoende, eller på något annat sätt som är oförenligt med stadga. Var och en av följande handlingar, oavsett krigsförklaring, ska, i enlighet med generalförsamlings resolution 3314 (XXIX) av , anses utgöra en aggressionshandling: (a)Invasion eller angrepp av en stats väpnade styrkor på en annan stats territorium, eller alla former av militär ockupation, oavsett hur tillfällig ockupationen är, som är en följd av en sådan invasion eller ett sådant angrepp, eller alla former av annektering genom användning av våld av en annan parts territorium eller del därav. (b)Bombardemang av en stats väpnade styrkor mot en annan stats territorium eller en stats användning av vapen mot en annan stats territorium. (c)Blockad av en stats väpnade styrkor av en annan stats hamnar eller kuster. Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... (d)Angrepp av en stats väpnade styrkor på en annan stats mark-, sjö- eller luftstridskrafter eller fartygs- och luftfartsflotta. (e)En stats användning av sina väpnade styrkor inom en annan stats territorium efter överenskommelse med den mottagande staten, i strid med de villkor som uppställts i överenskommelsen eller förlängning av närvaron inom sådant territorium efter det att överenskommelsen har upphört att gälla. (f)Handling som innebär att en stat tillåter att dess territorium, som den har ställt till en annan stats förfogande, används av den andra staten för att begå en aggressionshandling mot en tredje stat. (g)Utsändande av en stat eller för en stats räkning av väpnade skaror, grupper, irreguljära trupper eller legosoldater, som utför väpnade handlingar mot en annan stat av sådan svårhetsgrad att de utgör sådana handlingar som anges ovan, eller som i väsentlig utsträckning deltar däri. Efter artikel 15 görs tillägg av artiklarna 15a och 15b, som fastställer villkoren för ICC:s utövande av jurisdiktion över aggressionsbrottet. Artikel 15a (om en stats hänskjutande till åklagaren respektive åklagarens agerande på eget initiativ) lyder: 1.Domstolen får utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet i enlighet med artikel 13 a och 13 c, med förbehåll för bestämmelserna i denna artikel. 2.Domstolen får endast utöva jurisdiktion i fråga om aggressionsbrott som begås efter det att trettio stadgeparter har ratificerat eller godtagit ändringarna. 3.Domstolen ska utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet i enlighet med denna artikel förutsatt att ett beslut fattas om det efter med den majoritet av stadgeparter som krävs för att en ändring av stadgan ska antas. 4.Domstolen får, i enlighet med artikel 12, utöva jurisdiktion över ett aggressionsbrott som uppkommer till följd av en aggressionshandling som begåtts av en stadgepart, såvida den stadgeparten inte har förklarat att den inte godtar sådan jurisdiktion genom att ge in en förklaring till registratorn. En sådan förklaring får när som helst återtas och ska övervägas av stadgeparten . 5.När det gäller en stat som inte är part i denna stadga ska Domstolen inte utöva sin jurisdiktion över aggressionsbrottet om det begås av den statens medborgare eller inom dess territorium. Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... 6.När åklagaren finner att det finns skälig grund att inleda en förundersökning i fråga om ett aggressionsbrott ska han eller hon först utröna om säkerhetsrådet har fastställt att det rör sig om en aggressionshandling som den berörda staten har begått. Åklagaren ska underrätta generalsekreterare om ärendets behandling i Domstolen, inbegripet relevanta uppgifter och handlingar. 7.När säkerhetsrådet har gjort ett sådant fastställande får åklagaren inleda förundersökningen i fråga om aggressionsbrottet. 8.Om det inte görs något sådant fastställande efter dagen för underrättelsen får åklagaren gå vidare med förundersökningen i fråga om aggressionsbrottet, förutsatt att förundersökningsavdelningen har godkänt att förundersökningen inleds i fråga om ett aggressionsbrott i enlighet med det förfarande som anges i artikel 15 och säkerhetsrådet inte har beslutat annat i enlighet med artikel 16. 9.Om ett organ utanför Domstolen har fastställt att en aggressionshandling har ägt rum ska detta inte påverka Domstolens beslut enligt denna stadga. 10.Denna artikel påverkar inte tillämpningen av de bestämmelser som hänför sig till utövandet av jurisdiktion när det gäller de övriga brott som avses i artikel 5. Artikel 15b (om hänskjutande av säkerhetsrådet) har följande lydelse. 1.Domstolen får utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet i enlighet med artikel 13 b med förbehåll för bestämmelserna i denna artikel. 2.Domstolen får endast utöva jurisdiktion i fråga om aggressionsbrott som begås efter det att trettio stadgeparter har ratificerat eller godtagit ändringarna. 3.Domstolen ska utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet i enlighet med denna artikel förutsatt att ett beslut fattas om det efter med den majoritet av stadgeparter som krävs för att en ändring av stadgan ska antas. 4.Om ett organ utanför Domstolen har fastställt att en aggressionshandling har ägt rum ska detta inte påverka Domstolens beslut enligt denna stadga. 5.Denna artikel påverkar inte tillämpningen av de bestämmelser som hänför sig till utövandet av jurisdiktion när det gäller de övriga brott som avses i artikel 5. Därutöver innehåller Kampalaändringarna några justeringar och tillägg avseende artiklarna 9.1, 20.3 och 25.3. Ändringarna i artiklarna 9.1 och 20.3 består i att de hänvisningar som där görs till vissa andra artiklar i Romstadgan utvidgas till att också omfatta en hänvisning Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... till artikel 8a. När det gäller artikel 25.3 införs efter denna artikel en ny artikel (25.3a), som anger att artikel 25 såvitt gäller aggressionsbrottet endast ska vara tillämplig på personer i viss ledande ställning (”/…/ personer som i kraft av sin ställning kan utöva kontroll eller styra över en stats politiska eller militära handlande”). Till bestämmelserna om aggressionsbrottet har också antagits brottskriterier, som inte medför några förpliktelser för stadgeparterna, men som kan tjäna som tolkningsunderlag när den närmare innebörden av aktuella artiklar ska fastställas. Enligt den definition av aggressionsbrottet som antogs i avses med detta brott således planering, förberedelse, inledande eller utförande av en aggressionshandling som till sin karaktär, svårhetsgrad och omfattning uppenbart strider mot . Brottet kan begås av någon som är i position att faktiskt bestämma över eller leda en stats politiska eller militära agerande (se artikel 8a). Själva aggressionshandlingen utgörs (se artikel 8a.2) av en stats användning av väpnat våld mot en annan stats suveränitet, territoriella integritet eller politiska oberoende eller ett agerande som på något annat sätt är oförenligt med . Alla handlingar som anges i FN:s generalförsamlings resolution 3314 (XXIX) ska uppfattas som aggressionshandlingar enligt artikel 8a i Romstadgan. Det är inte endast regelrätta invasioner som kan utgöra aggression, utan också t.ex. bombardemang av en stats väpnade styrkor mot en annan stats territorium eller anfall av en stats väpnade styrkor mot en annan stats mark-, sjö- eller luftstridskrafter omfattas. När det gäller de båda elementen av definitionen av aggressionsbrottet – statshandlingen å ena sidan och den individuella handlingen å andra sidan – innebär den slutliga utformningen av Kampalaändringarna således att statshandlingen bygger på aggressionsdefinitionen i resolution 3314 (XXIX) och ligger relativt nära det s.k. allmänna våldsförbudet i artikel 2.4 i (se avsnitt 4.2.2). Den individuella handlingen är sammanlänkad med statshandlingen på så sätt att förekomsten av statshandlingen är en förutsättning för att individuellt ansvar ska aktualiseras. En ytterligare förutsättning för individuellt ansvar är att det är fråga om ett ledarskapsbrott. Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... Endast en person som är i position att faktiskt bestämma över eller leda en stats politiska eller militära åtgärder kan begå ett aggressionsbrott som medför individuellt straffansvar. För att ansvar ska komma i fråga krävs också att en viss svårhetsgrad uppnås – både såvitt avser handlingens allvar i sig som i vilken utsträckning den strider mot folkrätten. Det är alltså inte alla aggressionshandlingar som är straffbara som aggressionsbrott, utan endast de allvarligaste. Detta sistnämnda krav på viss svårhetsgrad innebär att den brottsdefinition som aggressionsbrottet fått genom Kampalaändringarna innehåller ett nytt kriterium jämfört med sedvanerätten. Enligt bestämmelsen i artikel 8a ska en aggressionshandling således till sin karaktär, svårhetsgrad och omfattning uppenbart strida mot FN- stadgan för att kunna leda till individuellt straffansvar. Detta innebär att det individuella straffansvaret begränsats till att endast omfatta de aggressionshandlingar som allra tydligast strider mot folkrätten. Statens ansvar för aggressionshandlingar som strider mot folkrätten kan därigenom, eftersom det för sådant ansvar inte krävs att aggressionshandlingar uppenbart strider mot , vara mer långtgående än det individuella straffansvaret. När det gäller villkoren för ICC:s utövande av jurisdiktion innehåller artikel 15a en reglering av innebörd att ICC inte kan utöva sin jurisdiktion över ett aggressionsbrott som har begåtts av en medborgare i en stat som inte är part i stadgan eller på en sådan stats territorium, med undantag för då säkerhetsrådet har hänskjutit situationen till ICC för behandling. Det framgår också att en stadgepart, innan staten ratificerat Kampalaändringarna, genom en förklaring till ICC:s registrator kan meddela att staten inte godtar ICC:s jurisdiktion över de egna medborgarna eller över aggressionsbrott inom det egna territoriet. Detta villkor behandlas i avsnitt 5.2.3. har i artikel 15a.6 fått en särskild roll för ICC:s utövande av jurisdiktion när det är fråga om en situation som en stadgepart har hänskjutit till åklagaren eller där en utredning har inletts på åklagarens eget initiativ. Om åklagaren anser att det i det enskilda fallet finns skälig grund att inleda en förundersökning av ett aggressionsbrott, ska han eller hon först utreda om säkerhetsrådet har fastställt huruvida den stat som är aktuell har begått en aggressionshandling. Har säkerhetsrådet fastställt att en aggressionshandling föreligger, kan åklagaren gå vidare med utredningen (se p. Skulle säkerhetsrådet inte från det att åklagaren Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... vänt sig till rådet i frågan fastställa att en aggressionshandling föreligger, kan åklagaren också i det fallet gå vidare med sin utredning, men endast under vissa förutsättningar, däribland tillstånd från förundersökningskammaren. Ett viktigt element i Kampalaändringarna beträffande aggressionsbrottet är att ICC får utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet först efter det att stadgeparterna har beslutat om tidpunkten för när domstolens jurisdiktion ska aktiveras och minst 30 stadgeparter har ratificerat bestämmelserna om aggressionsbrottet. Endast aggressionsbrott som har begåtts tidigast efter det att Kampalaändringarna har ratificerats eller godtagits av 30 stadgeparter och sedan ett aktiveringsbeslut har fattats, omfattas av ICC:s jurisdiktion. Ett sådant aktiveringsbeslut får fattas tidigast . Kampalaändringarna ska ses efter det att domstolens jurisdiktion har aktiverats. Vid ett möte i stadgepartsförsamlingen i beslutade parterna att aktivera jurisdiktionen. Ändringarna hade då ratificerats av 35 stater. 5.2.3Aggressionsbrottet har aktiverats av Inför det möte i stadgepartsförsamlingen som hölls hade informella konsultationer gett vid handen att det bland parterna fanns oenighet i fråga om hur ett beslut att aktivera ICC:s jurisdiktion över aggressionsbrottet skulle utformas med avseende på omfattningen av jurisdiktionen. Frågan var hur långt ICC:s jurisdiktion över aggressionsbrottet ska kunna utsträckas i förhållande till de stadgeparter för vilka Kampalaändringarna om aggressionsbrottet ännu inte trätt i kraft, däribland stadgeparter som ännu inte ratificerat ändringarna. Olika tolkning fanns således av artikel 15a, som anger att ICC:s jurisdiktion omfattar även stadgeparter som inte har ratificerat Kampalaändringarna, om dessa parter inte har deklarerat att de inte accepterar ICC:s jurisdiktion över aggressionsbrottet. Efter långa förhandlingar kunde en kompromiss nås, av innebörd att jurisdiktionen över aggressionsbrottet aktiveras, men att en stadgepart i förhållande till vilken ändringarna inte trätt i kraft, inte omfattas av ICC:s jurisdiktion. Parterna enades om följande formulering (se /16/L.10, p. Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... … the amendments to the Statute regarding the crime of aggression adopted at the Conference enter into force for those States Parties which have accepted the amendments one year after the deposit of their instruments of ratification or acceptance and that in the case of a State referral or propio motu investigation the Court shall not exercise its jurisdiction regarding a crime of aggression when committed by a national or on the territory of a State Party that has not ratified or accepted these amendments; I den träffade överenskommelsen finns också, som del av kompromissen, en erinran om ICC:s oberoende. Indirekt innebär detta en erinran om att stadgepartsförsamlingen inte kan instruera ICC hur domstolen ska tolka tillämpliga stadgebestämmelser. Enligt kompromissen omfattar ICC:s jurisdiktion över aggressionsbrottet således endast medborgare i de stater som har ratificerat eller på annat sätt accepterat Kampalaändringarna avseende aggressionsbrottet. Kompromissen är dock öppen för tolkning och flertalet stater torde ha önskat att domstolen, i enlighet med artikel 15a, skulle ha getts jurisdiktion över aggressionsbrottet också beträffande stater som inte ratificerat Kampalaändringarna. Kompromissen torde dock ha utgjort en förutsättning för att de andra staterna över huvud taget skulle acceptera att aggressionsbrottet aktiverades. Som Romstadgan är utformad är det dock ICC som avgör omfattningen av sin egen jurisdiktion. Det går alltså inte att med säkerhet säga vilket utfallet av en sådan prövning skulle bli. Genom beslutet är det individuella straffansvaret för aggressionsbrottet inför ICC aktiverat. Beslutet träder i kraft . 5.3.1En kompromiss vid Romstadgans tillkomst Utöver frågan om aggressionsbrott var, som nämnts i avsnitt 5.1, frågan om krigsförbrytelser i artikel 8 i Romstadgan ett område där staterna hade svårigheter att enas vid Romstadgans tillkomst. Det gällde särskilt regleringen om krigsförbrytelser som begås genom användande av förbjudna stridsmedel. I slutskedet av förhandlingarna ledde diskussionerna fram till en kompromiss som innebar en relativt begränsad möjlighet för ICC att utöva jurisdiktion över Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser ... förbuden mot användningen av vissa stridsmedel. Enligt artikel 8.1 i Romstadgan ska ICC ha jurisdiktion över krigsförbrytelser, särskilt när de begås som en del av en plan eller en politik eller utgör en del av förövandet av sådana brott i stor skala. Brottsbeskrivningarna finns i artikel 8.2, som innehåller en vid och detaljerad förteckning över förbjudna gärningar.