sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — Om svårare straff än böter kunde följa på brottet skulle rättegången om möjligt hanteras så att målet inte tilldrog sig uppmärksamhet och det infördes också en ut- ökad möjlighet att hålla förhandling inom stängda dörrar i mål mot den som inte hade fyllt . Vidare var utgångspunkten att den unges vårdnadshavare skulle höras i målet. Det angavs också att nämnde- män som skulle tjänstgöra i ungdomsmål företrädesvis skulle anlitas bland nämndemän ”med insikt och erfarenhet beträffande vård och fostran av ungdom”. I mål mot den som inte hade fyllt gällde också som huvudregel att rätten skulle förordna en offentlig försvarare. När det kom till tidsfrister gjordes skillnad mellan tilltalade i åldern 28I fråga om lagens förarbeten, se prop. 1964:10, bet. 1LU 1964:3 och rskr. 15–respektive 18–. För de yngsta skulle motsvarande reg- ler som för häktade gälla. För de som hade fyllt 18 men inte gällde ett mer allmänt krav på skyndsam handläggning. I 13 och 14 §§ infördes bestämmelser om s.k. bevistalan mot den som misstänktes ha begått brott . LUL har ändrats vid ett stort antal tillfällen sedan ikraftträdandet. De nu gällande bestämmelser i som är relevanta för utredning- ens överväganden behandlas i avsnitt 4.3. Den behandlingsoptimism som präglade och vissa tidi- gare reformer började ifrågasättas redan i samband med balkens ikraftträdande. och riktades det kritik mot den förda kriminalpolitiken, bl.a. mot bakgrund av att den kriminologiska forskningen hade visat att de nya behandlingsformerna inte visade sig ge så goda resultat som förväntat, i vart fall sett till återfall i registrerad brottslighet. Frihets- berövanden som med hänvisning till individualpreventiva skäl var längre än vad som kunde motiveras av straffvärdet ansågs därför inte kunna rättfärdigas. Idéerna om individualiserade skyddsåtgärder i stället för straff möttes därför med argument om att systemet måste slå vakt om principerna om rättvisa, strafflikhet, förutsebarhet och proportionalitet. Ett grundläggande krav var att de tidsobestämda på- följderna skulle utmönstras.29 Tankar om en återgång från det behandlingsinriktade påföljdssy- stemet till en mer klassisk syn på påföljdsbestämningen (den s.k. nyklassicismen inom straffrätten) kom till uttryck bl.a. i rapporten straffsystem som författades av en arbetsgrupp inom Brottsfö- rebyggande rådet (Brå) och publicerades 1977.30 Tankarna i beskylldes för att vara dogmatiska och inhumana. De som stod bakom en återgång till ett mer renodlat sy- stem i vilket påföljdens stränghet skulle bestämmas utifrån brottets 29Se SOU 1986:14 s. 28–32, SOU 1993:35 del A s. 105 f., SOU 1995:91 del II s. 44–47, SOU 2004:122 s. 143 f., SOU 2008:85 s. 50 f., SOU 2012:34 band 2 s. 22–25 och , ”Straffets grunder – historisk bakgrund” i SvJT 1999 s. 108 på s. 123 f. 30Brottsförebyggande rådet, Arbetsgruppen rörande kriminalpolitik, Nytt straffsystem (BRÅ- rapport 1977:7). Se även SOU 2012:34 band 2 s. 26 f. svårhet svarade att behandlingsideologin skapade rättsosäkerhet ge- nom att påföljderna var vaga och konturlösa. De framhöll att deras förslag innebar att påföljderna skulle vara tydliga men att systemet sam- tidigt skulle vara humant. Under remissbehandlingen av Brå-rappor- ten framfördes att det var nödvändigt med en övergripande översyn av påföljdssystem.31 Kort tid efter att hade överlämnats tillsatte reger- ingen två parlamentariska kommittéer, som skulle se över påföljds- systemet: och Frivårdskommittén.32 Redan i samband med att och Frivårdskom- mittén inledde sina respektive arbeten upphävdes påföljderna ungdoms- fängelse och internering genom lagändringar 197933 respektive 198134. De påföljder som därefter återstod i påföljdssystemet, bortsett från disciplinstraff för krigsmän, var böter, fängelse, villkorlig dom, skydds- tillsyn och överlämnande till särskild vård. infördes socialtjänstlagen (1980:620) och lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga.35 upphävdes barnavårdslagen och 31 kap. 1 § ändrades så att det i stället infördes hänvisningar till de två nya lagarna. Avskaffandet av påföljden ungdomsfängelse och tydliggörande av 21-årsgränsen för särbehandling av unga lagöverträdare som påföljden ungdomsfängelse upphävdes genomfördes vissa andra förändringar av påföljdsbestämmelserna. Av särskild rele- vans för påföljdsbestämningen för unga lagöverträdare kan följande nämnas. 26 kap. 4 § andra stycket ändrades så att det angavs att det 31Se bl.a. debattinlägg under rubriken ”Nytt straffsystem” i SvJT 1978 s. 121 på s. 131–134, SOU 1986:14 s. 32 och , ”Straffets grunder – historisk bakgrund” i SvJT 1999 s. 108 på s. 124 f. 32Se avsnitt 3.5. 33SFS 1979:680, som trädde i kraft . Se även betänkande Tillsynsdom (SOU 1977:83) och prop. 1978/79:212. 34SFS 1981:211, som trädde i kraft . Se även prop. 1980/81:76. 35Dessa lagar har senare ersatts av socialtjänstlagen (2001:453) respektive lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. krävdes ”särskilda skäl” av hänsyn till ”allmän laglydnad” (allmänpre- vention) för att döma den som var 18–till fängelse (tidigare hade det, som vi har konstaterat i avsnitt 3.3.1, i samma stycke angetts att den som var 18–fick dömas till fängelse ”allenast när frihets- berövande är påkallat främst av hänsyn till allmän laglydnad eller fängelse eljest finnes lämpligare än annan påföljd”). Samma paragrafs tredje stycke ändrades så att förbudet mot att döma ut livstids fäng- else utvidgades till att gälla även den som hade begått brottet i åldern 18–. Vidare ändrades 33 kap. 4 § första stycket så att möjligheten att döma till lindrigare straff än vad som var stadgat för brottet utvid- gades till att gälla även den som hade begått brottet i åldern 18– 20 år.36 Genom denna reform infördes alltså en 21-årsgräns för särbe- handling av unga lagöverträdare som gällde såväl påföljdsval som straffmätning och som därmed – i grova drag – motsvarar den ord- ning som gäller . Regeringen lämnade sin proposition med förslag till lagändringar angående påföljder för unga lagöverträdare som departe- mentschefen begärde regeringens bemyndigande att tillkalla de kommittéer som kom att ta namnen och . I propositionen angavs, med hänvisning till Ung- domsfängelseutredningens förslag om att avskaffa påföljden ung- domsfängelse, att ändringar i bestämmelserna om påföljdsval och straffmätning för unga lagöverträdare var nödvändiga inslag i en re- form som innebar att ungdomsfängelse avskaffades.37 När det gällde höjning av lägsta ålder för livstidsstraff fanns inga invändningar från remissinstanserna avseende det bakomliggande ut- redningsförslaget och även departementschefen delade uppfattningen att gränsen skulle höjas från 18 till 21 år.38 I fråga om villkoren för att döma lagöverträdare i åldersspannet 18–till fängelse angav departementschefen följande:39 Fängelse som ensamt straff bör få ådömas den som fyllt 18 men ej endast när det av hänsyn till allmän laglydnad föreligger särskilda skäl för frihetsberövande. Kravet på särskilda skäl innebär att det erfordras starkare allmänpreventiva skäl för tillämpning av fängelse när den tillta- lade inte fyllt än eljest. Om fängelse ådöms jämte skyddstillsyn bör dock den föreslagna bestämmelsen i 28 kap. 3 § BrB [vilken kom att införas] företrädesvis vara tillämplig även för denna åldersgrupp. 36SFS 1979:680, som trädde i kraft . 1978/79:212 s. 61. 1978/79:212 s. 63. 1978/79:212 s. 64 f. ungdomar i åldern 18–[sic!] bör således fängelse som ensamt straff i huvudsak komma i fråga endast när brottsligheten varit särskilt svår eller omfattande eller om annan påföljd är utesluten på grund av tidigare upprepade återfall i grov brottslighet samt vid sådana brottstyper, ex- empelvis trafikbrott, där kortare frihetsstraff regelmässigt utdöms. Med hänsyn till det nu anförda förordar jag att bestämmelsen i 26 kap. 4 § andra stycket BrB erhåller den lydelsen att fängelse får ådö- mas den som fyllt 18 men ej endast när det av hänsyn till allmän laglydnad föreligger särskilda skäl för frihetsberövande. Den av föreslagna höjningen av ålders- gränsen, från 18 till , för möjligheten att vid straffmätningen gå under straffskalan hade med något undantag tillstyrkts eller lämnats utan erinran under remissbehandlingen. Ett par remissinstanser hade förordat en ännu högre åldersgräns, 23 eller . Departements- chefen instämde i utredningens förslag om att höja gränsen till . Utredningen hade påpekat att ändringen kunde komma att medföra en viss generell sänkning av straffnivån för ungdomar i åldern 18–. I den delen uttalade departementschefen följande:40 En sådan utveckling ligger i linje med de strävanden som finns att, fram- för allt för yngre lagöverträdare, få till stånd en ordning som innebär att frihetsberövandena blir kortare och mera sällan förekommande. 3.5Fängelsestraffkommittén (1979–1986) Genom direktiv gavs kommittén i uppdrag att med de krimino- logiska forskningsresultaten och tidigare betänkanden och rapporter som utgångspunkt göra en allsidig översyn när det gällde användningen av fängelsestraff. En av kommitténs huvuduppgifter var att pröva om det skulle innebära fördelar att, som arbetsgruppen inom Brå hade föreslagit,42 införa allmänna regler för påföljdsval och straffmätning. 1978/79:212 s. 65. 41Se SOU 1986:14 s. 13–17. Kommittén fick också tilläggsdirektiv , 1983 och 1984. 42Se avsnitt 3.4. Fängelsestraffkommittén43 lämnade sina för påföljdssystemet mest centrala förslag i betänkandet Påföljd för brott.44 Med utgångspunkt i den i avsnitt 3.1.1 beskrivna indelningen av straffsystemet i olika nivåer diskuterade vilka slags överväganden som borde ha betydelse för kriminalisering av gärningar, påföljdsbestämning – med vilket kommittén avsåg både valet av påföljd och straffmätningen – respektive verkställighet av påföljd. Kommittén menade att straffmätningen ”i princip” borde ske efter brottets klandervärdhet – straffvärdet – med beaktande av de anvisningar som lagstiftaren hade gett genom straffskalor eller på annat sätt, och att varken allmänpreventiva eller individualpreventiva hänsyn borde tillmätas självständig betydelse vid straffmätningen. Omständigheter hänförliga till gärningsmannens person skulle dock även i fortsättningen kunna få inverka på straffmätningen. Det- samma gällde omständigheten att den tilltalade tidigare dömts för brott. Även när det gällde valet av påföljd pekade kommittén särskilt på kraven på legalitet, förutsebarhet och likhet inför lagen. För att ge ett bättre underlag för en enhetlig praxis ansåg kommittén att det borde anges i lagen under vilka omständigheter allmänpreventiva skäl gjorde sig särskilt gällande. Kommittén identifierade i den delen tre faktorer: stark klandervärdhet (högt straffvärde), att brottet var av art som ”t. ex. fått en större utbredning eller antagit mer elakar- tade former”, och att brottet utgjorde ett återfall i brottslighet från den tilltalades sida. Även i fråga om individualpreventiva hänsyn vid påföljdsvalet ansåg kommittén att lagstiftaren borde ange mer preci- serade regler som vägledning för tillämpningen.45 Kommittén menade att det var både möjligt och önskvärt att minska bruket av fängelsestraff. I den delen uttalade kommittén föl- jande:46 Ett ökat användande av fängelsestraff är inte ett verksamt medel när det gäller att minska brottsligheten eller ens att motverka en ökning av detta. I den mån det är möjligt att minska brottsligheten är det åtgärder av helt annat slag som krävs. Härav följer som en viktig slutsats att det 44SOU 1986:13–15. redovisade överväganden också i de tidigare del- betänkandena SOU 1980:1 och SOU 1981:92 samt i det senare slutbetänkandet SOU 1988:7 45SOU 1986:14 s. 69–76. Se i fråga om straffvärde även s. 131–173. 46SOU 1986:14 s. 77–81. inte heller finns något som tyder på att en måttlig minskning av använd- andet av fängelsestraff allmänt sett har någon betydelse för brottslig- hetens omfattning. Kommittén hade inte i uppdrag att se över innehållet i de påföljder som innebar överlämnande till särskild vård. Den ansåg att överlämnande till särskild vård borde behållas i och för sig men påtalade att det inte var logiskt att benämna sådana vårdåtgärder som straffrättsliga påfölj- der. Ifrågasättandet förklarades med att domstolen, när den dömer ut en vårdpåföljd, i princip inte vet vad som kommer att ske med den döm- de. Kommittén förordade därför en lösning som innebar att vårdåt- gärderna tekniskt sett inte skulle vara att betrakta som påföljder.47 I fråga om påföljdsbestämningen konstaterade kommittén att den dåvarande bestämmelsen i 1 kap. 7 § inte gav tillräcklig ledning i fråga om vilka omständigheter som skulle få påverka påföljds- valet och straffmätningen och i vilken omfattning detta skulle få ske. Vidare pekade kommittén på att fängelse borde användas i mindre utsträckning . Användningen av villkorlig dom och skydds- tillsyn borde, enligt kommittén, vidgas. Kommittén ansåg därför att bestämmelsen i 1 kap. 7 § borde ersättas med ny regler- ing. Kommittén pekade också på att det i straff- system hade framförts att en enhetlig reglering av påföljdsval och straff- mätning kunde leda till att domstolarna motiverade sina beslut i straffmätningsfrågorna och att de argument som användes på så sätt skulle kunna föras fram och diskuteras. Kommittén bedömde att allmänna regler för påföljdsbestämningen skulle göra påföljdsbestäm- ningen mer förutsebar och leda till att en rättvis proportion mellan brott och brottspåföljd bättre skulle kunna säkerställas.48 Även om kommittén hade förkastat tanken på att individualpre- ventiva hänsyn, dvs. ett prognostänkande avseende möjligheten att motverka fortsatt brottslighet från den tilltalades sida, skulle få nå- gon självständig betydelse vid påföljdsbestämningen menade den att gärningspersonens personliga förhållanden eller hans eller hennes handlande efter brottet kunde vägas in i mildrande riktning, ”i minst samma utsträckning” som tidigare, om det skulle framstå som ”obil- ligt och orättfärdigt” att inte beakta dessa omständigheter. Mot den bakgrunden föreslog kommittén en uppräkning av s.k. billighetshän- syn i lagtexten. Kommittén såg en poäng i att skilja mellan å ena sidan 47SOU 1986:14 s. 117–120. 48SOU 1986 :14 s. 415–422. ”omständigheter som är hänförliga till brottet, dvs. till straffvärdet” och å andra sidan ”omständigheter som är hänförliga till gärnings- mannens person och hans agerande efter brottet, dvs. billighetshän- syn”. Billighetshänsyn skulle ytterst kunna leda till påföljdseftergift.49 Kommittén ansåg att den tilltalades tidigare brottslighet liksom tidi- gare skulle kunna påverka såväl valet av påföljd som straffmätningen, dock skulle inte någon skärpning av ett fängelsestraff ske vid straff- mätningen med hänvisning till återfall. På fängelsenivån skulle återfallet beaktas genom förverkande av (eventuellt återstående) villkorligt med- Beträffande påföljdsbestämning för unga lagöverträdare angav följande:51 Enligt vår åsikt finns starka skäl att betona att påföljder som innebär krimi- nalvård och då främst fängelse skall användas med mycket stor åter- hållsamhet för unga lagöverträdare. Åtgärder mot dessa bör för ålders- gruppen 15–ske inom och inte inom kriminalvården. För åldersgruppen 18–bör stor restriktivitet iakttas med att ådöma fängelse. [- - -] Enligt vårt förmenande skulle […] en mer restriktivt hållen regel för när fängelse får användas i de yngre åldersgrupperna bättre återspegla dagens praxis och också kunna leda till en ytterligare minskad använd- ning av fängelse för unga lagöverträdare. En sådan reglering skulle också för framtiden bättre kunna motverka eventuella tendenser till ökad användning av fängelse i åldersgruppen 15–. I fråga om straffmätning för unga lagöverträdare angav kommittén följande:52 Vi vill i detta sammanhang också trycka på att om fängelse används för unga lagöverträdare bör åldern beaktas vid straffmätningen. Straffet bör således regelmässigt sättas lägre för en ungdom än för en äldre gärningsman. Och det bör naturligen bli än lägre ju yngre den dömde är. I en sammanfattande bedömning konstaterade att det krävdes ytterligare utredning av frågan om och i vilken utsträckning unga lagöverträdare skulle kunna dömas till fängelse:53 49SOU 1986 :14 s. 422 f. och 427–432. 50SOU 1986:14 s. 423–426. 51SOU 1986:14 s. 437. 52SOU 1986:14 s. 438. 53SOU 1986:14 s. 438. Sammanfattningsvis anser vi att det finns skäl att överväga en ändring av påföljdssystemet för den aktuella åldersgruppen, dvs. ungdomar i ål- dern 15–. Den ändring som då främst bör övervägas är att helt för- bjuda fängelse som påföljd för denna åldersgrupp. För ett sådant förslag krävs dock närmare utredning i skilda avseenden. Väsentligt för möjlig- heten att avskaffa fängelsepåföljden för denna grupp är att det inom ra- men för kan skapas sådana särskilt anpassade resurser att vård inom framstår som ett realistiskt alternativ till fäng- else. Det är enligt vår uppfattning mycket angeläget att frågan om och i vilken utsträckning fängelse bör kunna ådömas unga lagöverträdare övervägs ytterligare. Departementschefen instämde i huvudsak i överväganden om preventionsteorier och straffvärde samt förslaget att införa mer detaljerade bestämmelser angående straffmätning och val av påföljd. Vidare delade hon – i huvudsak – kommitténs över- väganden och förslag i fråga om vilka omständigheter som vid sidan av straffvärdet borde få påverka påföljdsbestämningen. Hon ansåg dock att återfall borde kunna påverka även straffmätningen på fäng- elsenivå.54 Genom den följande lagändringen55 infördes bl.a. ett nytt 29 kap. med bestämmelser om straffvärde och straffmätning, och ett nytt 30 kap. med bestämmelser om valet av påföljd. Därmed infördes den nuvarande systematiken – och den grundläggande principen att på- följdsbestämningen ska göras med utgångspunkt i brottets straff- värde – i den del av som gäller påföljdsbestämningen.56 Det nuvarande påföljdssystemets struktur behandlas i avsnitt 4. Vad särskilt gäller påföljdsbestämning för unga lagöverträdare kan nämnas att det infördes en bestämmelse i 29 kap. 7 § med följande lydelse: Har någon begått brott innan han fyllt tjugoett år, skall hans ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen. Härvid får dömas till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Ingen får dömas till fängelse på livstid för brott som han begått innan han fyllt tjugoett år. 1987/88:120 s. 32–44 och 47–61. 55SFS 1988:942, som trädde i kraft . 56Se SOU 1993:35 del A s. 106 f. I nya 30 kap. 4 och 5 §§ reglerades valet av påföljd för lagöverträdare i allmänhet respektive unga lagöverträdare på följande sätt: Vid val av påföljd skall rätten fästa särskilt avseende vid omständigheter som talar för en lindrigare påföljd än fängelse. Därvid skall rätten beakta sådana omständigheter som anges i 29 kap. 5 § [s.k. billighetshänsyn]. Som skäl för fängelse får rätten, utöver brottslighetens straffvärde och art, beakta att den tilltalade tidigare gjort sig skyldig till brott. För brott som någon begått innan han fyllt får rätten döma till fängelse endast om det finns synnerliga skäl. För brott som någon begått efter det att han fyllt arton men innan han fyllt tjugoett år får rätten döma till fängelse endast om det med hänsyn till gärningens straffvärde eller annars finns särskilda skäl för det. 31 kap. 1 § ändrades så att förutsättningen för att kombinera vård in- om med böter var att det motiverades av straffvärdet, brottets art eller att den tilltalade återfallit i brott. I regeringens lagförslag till ingick inte några förslag till förändringar av de påföljder som innebar överlämnande till särskild vård. Departementschefen såg inte några ”skäl som [var] bärande nog” för förslaget.57 Behandlingstanken var alltså fortfarande förankrad i fråga om åt- gärder mot unga lagöverträdare i och med den kvarvarande möjlig- heten att döma ut den tidsobestämda påföljden överlämnande till vård inom socialtjänsten.58 På ett övergripande plan – sett till de allmänna bestämmelserna om straffmätning och påföljdsval – får reform sägas innebära att behandlingstanken minskade kraf- tigt i betydelse till förmån för främst resonemang om tillbaka- blickande proportionalitet och förutsebarhet. 3.6Påföljdsutredningen (1990–1991) Regeringen bemyndigade 1990 en särskild utredare att överväga möj- ligheterna att vidareutveckla innehållet i de påföljder som utgjorde alternativ till fängelsestraff och mot den bakgrunden pröva behovet av 1987/88:120 s. 63 f. 58Se dock avsnitt 3.7 om det fortsatta lagstiftningsarbetet i fråga om reaktioner mot ung- domsbrott. justeringar av vissa bestämmelser angående valet mellan fängelsestraff och andra påföljder samt se över vissa frågor om verkställigheten av fängelsestraff.59 Utredningen, som tog namnet ,60 redovisade sina överväganden och förslag 1991 i betänkandet Påföljdsfrågor. Fri- givning från anstalt, m.m.61 I betänkandet lämnades förslag till förändringar rörande bl.a. vill- korlig frigivning men utredningen lämnade inte några förslag angående vare sig frivårdspåföljderna eller bestämmelserna om påföljdsval. 3.7Ungdomsbrottskommittén (1990–1993) tillkallades en parlamentariskt sammansatt kommitté för att utvärdera regelsystemet för unga lagöverträdare samt lämna förslag till i vilka former och på vilket sätt det allmänna borde ingripa när ungdomar som har fyllt begår brott. I direktiven62 framhölls att det var närmare socialtjänstreformen genomfördes, med införande av socialtjänstlagen (1980:620) och lagen (1980:621) med särskilda bestämmelser om vård av unga, och att det var naturligt att genomföra en samlad utvärdering av reformens betydelse för be- handlingen av unga lagöverträdare. Huvuduppgiften skulle vara att undersöka om fördelningen av uppgifter mellan och rättsväsendet var väl avvägd när det gällde unga lagöverträdare och om samordningen mellan myndigheterna kunde förbättras. Ungdomsbrottskommittén63 redovisade sina överväganden och för- slag i betänkandet Reaktion mot ungdomsbrott.64 Till grund för kommitténs överväganden låg ingående undersök- ningar av ungdomsbrottslighetens omfattning, karaktär och orsaker 1990:11, som sammanfattas i SOU 1991:45 på s. 61–63. 1990:53, som sammanfattas i SOU 1993:35 del A på s. 89. och en översikt över olika former av reaktioner på brott av unga. Vi- dare gjordes en jämförelse av system för reaktioner mot ungdoms- brottslighet i olika länder.65 Vid diskussionen av olika åtgärder mot ungdomsbrottsligheten konstaterade kommittén att det fanns en större grupp unga med låg brottsaktivitet och en mindre grupp med hög brottsaktivitet. För att motverka brottslighet inom den större gruppen med låg brottsakti- vitet antogs ökad upptäcktsrisk vara betydligt mer effektivt än att skärpa straffen. Den kriminologiska forskningen hade visat att förändringar av påföljder inte kunde förväntas ge några större allmänpreventiva effekter. Beträffande den lilla gruppen med hög brottsaktivitet an- gavs att det fanns ett svagt stöd för att individualpreventiva effekter kunde uppnås genom tvångsbehandling och att det inte kunde ute- slutas att sådan behandling kunde få motsatta effekter. I betänkandet uttalades följande:66 Vid en samlad bedömning av svensk och internationell forskning om individualpreventiva effekter av samhällets ingripanden mot unga lag- överträdare, tvingas man konstatera att kunskaperna är långt ifrån till- räckliga för ett slutgiltigt ställningstagande. Det finns dock tillräckligt mycket kunskap som talar om negativa resultat eller nollresultat för att man inte skall knyta några speciella förhoppningar till dessa åtgärder. Mot bakgrund av sin syn på möjligheten att förhindra fortsatt brotts- lighet genom olika behandlingsinsatser fäste kommittén stor vikt vid att poängtera det brottsförebyggande arbetet.67 Kommittén pekade också på vikten av ändamålsenliga utredningsformer hos bl.a. polis, åklagare och socialtjänst.68