sou · H5B3111 · 2018-01-12 00:00:00 — Det finns också uppgifter om att föräldrar till tvångsvårdade barn blir ombedda att ta hand om t.ex. mobiltelefon, ett förfaringssätt som förefaller tvek- samt oaktat föräldrarnas vårdnadsansvar. Ett beslut om inskränkning i rätten till elektroniska kommunikationstjänster är ett överklagbart beslut. Av förvaltningslagen (1986:223) följer att en patient ska un- derrättas om beslut och om att patienten kan överklaga beslutet. Genom att be föräldrarna ta hand om barnets mobiltelefon förtas patienten rätten att överklaga. Inte heller respekteras den i lagen 2005/06:195, s. 25. 2005/06:195, s. 25. stipulerade tidsgränsen som ett sådant beslut får gälla. I samman- hanget bör också beaktas att barn och unga uttrycker att de hittar merparten av information om rättigheter i tvångsvården på internet, och att denna möjlighet att söka information, på det sätt som är mest naturligt för barnet, begränsas vid inskränkningar i rätten att an- vända elektroniska kommunikationstjänster. Ett beslut om inskränkning enligt 20 a § och övervakning av för- sändelser från en patient enligt 22 a § LPT gäller enligt nuvarande regelverk . Mot bakgrund av att beslutet ska upphöra så fort förutsättningar för åtgärden är uppfyllda och att det åligger chefsöverläkaren att fortlöpande ompröva be- sluten och så snart förutsättningarna brister i något hänseende, häva beslutet, har lagstiftaren ansett att framstår som rimlig.138 Barn och unga lever till stor del sina liv genom att använda elek- troniska kommunikationstjänster och ett sådant beslut kan innebära ett långt större ingrepp i deras liv, jämfört med en vuxen. Därtill kommer den omständigheten att den genomsnittliga vårdtiden för barn i tvångsvård är . Ett beslut om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster bör därför vara väsentligt kortare i fråga om barn. Utredningen föreslår därför att tidsgränsen för ett beslut enligt den föreslagna 20 c § ska begränsas till . Frågan om upphörande ska övervägas minst en gång . Tiden för inskränkningen får genom ett nytt beslut förlängas med högst . Den myndighet som regeringen bestämmer ska utan dröjsmål underrättas om beslut att inskränka rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster vilket, enligt utredningens uppfattning, i fråga om barn bör vara den föreslagna kontroll av psykiatrisk tvångsvård (avsnitt 7.4). 7.3.12Särskild underrättelse om tvångsåtgärder Utredningens förslag: Det ska införas en ny paragraf om att en särskild underrättelse ska skickas till den myndighet som reger- ingen bestämmer om ett barn varit föremål för fasthållning, 2005/06:195, s. 30 f. fastspänning, avskiljning, vård i enskildhet och/eller inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster vid tre olika tillfällen . Regleringen av vilka särskilda tvångsåtgärder som kan komma i fråga under sluten psykiatrisk tvångsvård ska ses mot bakgrund av fri- och rättighetsskyddet i grundlagen och andra internationella människo- rättsdokument. För att tillgodose regeringsformens krav ska en tvångslagstiftning tydligt ange vilka ”särskilda tvångsåtgärder” som får tillgripas och under vilka förutsättningar detta får ske. Lagstif- tarens utgångspunkt har därvid varit att försöka åstadkomma sådana begränsningar som gör att tvångsåtgärderna kommer till användning bara när det inte finns någon annan utväg att tillgå i en verkligt besvärlig situation139 och föreskrifterna skall säkerställa att tvångs- behandling och andra tvångsåtgärder används restriktivt.140 Ett beslut om tvångsvård innebär inte i sig att det med automatik följer åtgärder om inlåsning, kroppsvisitation m.m. Också den som är frihetsberövad omfattas av grundlagsskyddet och de rättighets- bevarande föreskrifterna i t.ex. och barnkon- ventionen. Varje intrång i rättigheterna måste ha en rättslig grund och föregås av noggranna överväganden med strikt iakttagande av gällande bestämmelser. Utöver rent rättsliga aspekter på tvångsåtgärderna innebär de en integritetskränkning för den enskilde och det är av synnerlig vikt att den integritetssfär som kvarstår trots frihetsberövandet respekteras. De barn som utredningen talat med beskriver fastspänning med bäl- te som en obehaglig upplevelse som framkallat känslor av makt- löshet och de beskriver att stämningen i de situationer när bältes- läggning används är ofta upprörd och att situationen kan upplevas som mycket våldsam och övergreppslik (se avsnitt 6.4.2). 1990/91:58, s. 141. 1999/2000:44, s. 57. ser som () gjort är att barn kan uppleva en fastspänning som en bestraffning141 – vilket inte är tillåtet – och som ett hot. Några barn i BO:s undersökning har varit utsatta för ett stort antal fastspänningar med bälte. Ett barn uppges ha varit fast- spänt under en knapp veckas tid och att det varit fråga om långa stunder i bälte. Enligt dokumentationen uppgavs fastspänning vara det enda sättet att få patienten att komma till ro. Ett annat barn hade varit fastspänt 64 gånger BO gjorde granskningen. hade patienten varit fastspänd med bälte och ibland om dagen.142 Utredningens egna iakttagelser ger också vid handen att tvångsåtgärder förekommer i större utsträckning och än vad som synes vara befo- gat, i vart fall med utgångspunkt från vad som uppgetts i de under- rättelser som skickats till Inspektionen för vård och omsorg (). Att blir fastspänd med bälte eller avskild från andra patienter kräver noggranna överväganden från chefsöverläkarens sida. Möjlig- heten att vidta tvångsåtgärder får inte utvecklas till en behandlings- metod utan man måste se det för vad det är, dvs. en integritets- kränkande åtgärd som bara får vidtas under särskilda förutsättningar. I den slutna miljön är omvårdnadsprocessen särskilt viktig. Metoder måste ständigt omprövas och utvecklas så att användningen av tvångsåtgärder kan minimeras och det krävs kunskap och självinsikt hos den personal som ansvarar för en tvångsomhändertagen patient. En fastspänning kan vara så pass traumatiserande att det kan riskera att medföra en vårdskada. Hälso- och sjukvårdspersonalen måste inse kraften i åtgärderna och arbeta för andra metoder i stället. Mot bakgrund av vad som anförts ovan är det utredningens mening att i syfte att motverka vårdskador och att utveckla lärande och insikt måste det genomföras en särskild granskning om ett barn varit föremål för en fasthållning, fastspänning, avskiljning, vård i enskildhet och/eller inskränkning i rätten till elektronisk kommu- nikation vid tre olika tillfällen . Med ett tillfälle avses att en patient vid ett och samma tillfälle kan bli föremål för mer än en tvångsåtgärd. Det kan t.ex. bli aktuellt med både fasthållning och bältesläggning för att barnet ska kunna få den behandling som är nödvändig, vilket då anses som ett tillfälle. 141Barnombudsmannen (2014a), s. 89 f. 142Barnombudsmannen (2014a), s. 101. är att motverka upprepade frihetsinskränkningar, varför flera åtgär- der som är avhängiga av varandra sålunda ska räknas som ett tvångs- åtgärdstillfälle. För att det ska anses som ett ”nytt” tillfälle ska be- hovet av att tillgripa tvångsåtgärden ha upphört och därefter har ett nytt beslut fattats om sådana åtgärder som nämnts ovan. Mot bakgrund av vad som anförts ovan föreslår utredningen att det ska skickas en särskild underrättelse till den myndighet som regeringen bestämmer så att det kan föras en diskussion kring vad som förevarit, t.ex. varför har åtgärderna behövt tillgripas ? Hur såg vårdens innehåll ut vid tiden för åtgärderna? Hur såg personalsituationen ut? Vilken tid har det inträffat osv. Det är utredningens mening att underrättelsen ska skickas till den nämnd som föreslås inrättas enligt vad som framgår i avsnitt 7.4. Om ett beslut om t.ex. fastspänning förlängs i enlighet med 19 a § tredje stycket ska på sedvanligt sätt en underrättelse skickas till den myndighet som regeringen föreskriver. Den särskilda underrättelsen enligt förevarande föreslagna bestämmelse är en åtgärd därutöver. Åtgärden ska inte förväxlas med sådana underrättelser som ska skickas in enligt de föreslagna 19 a, 20 a och 20 b §§ dvs. vid beslut om att förlänga ett beslut om fastspänning, avskiljning, vård i en- skildhet eller enligt 22 b § om inskränkning i rätten till elektronisk kommunikation och försändelseövervakning. Med vårdperiod avses tiden från beslutet om intagning för tvångs- vård till dagen för tvångsvårdens upphörande. Utredningens förslag: Den som är förordnad som offentligt bi- träde för någon som är ska utan särskilt förordnande vara den unges ställföreträdare i det mål eller ärende som förordnandet avser. Bestämmelsen om att barn som är får höras inskränks till att enbart gälla i domstol. Barnet får höras i domstol om han eller hon inte kan antas ta skada av det. Utredningens bedömning: Rätten att till förvaltningsrätten över- klaga tvångsåtgärderna bör utökas vilket bör gälla såväl barn som vuxna. Utredningen delar den bedömning som gjordes av Barnrättig- hetsutredningen att regeringen bör utreda om Barnombudsman- nen bör ges möjlighet att föra talan för enskilda i de fall frågan är av särskild betydelse för rättstillämpningen eller på annat sätt är av särskilt intresse för genomförandet av . De särskilda tvångsåtgärder i LPT och LRV som kan överklagas är, enligt 32 och 33 §§ LPT (18 § LRV), chefsöverläkarens beslut om in- skränkningar att använda elektroniska kommunikationstjänster en- ligt nuvarande 20 a § LPT, övervakning av försändelser enligt 22 a § LPT och förordnande enligt 24 § LPT om förstöring eller försäljning av egendom. Andra tvångsåtgärder kan inte överklagas. Av 38 a § LPT (22 a § LRV) framgår att offentligt biträde ska för- ordnas för den som åtgärden avser i mål hos allmän förvaltnings- domstol, bl.a. om målet gäller beslut om inskränkning enligt 20 a §, eller beslut om övervakning enligt 22 a §. Offentligt biträde ska dock inte förordnas, om det måste antas att det inte finns något behov av ett biträde. Enligt 48 § LPT (30 § LRV) ska en patient, så snart hans eller hennes tillstånd medger det, genom chefsöverläkarens försorg upp- lysas om sin rätt att enligt 32 och 33 §§ överklaga vissa beslut, att anlita ombud eller biträde och att, enligt 38 a §, få offentligt biträde. Det är inte tillräckligt att patienten informeras om sin rätt att överklaga i samband med intagningen. Patienten måste ha ett for- mellt beslut med överklagandehänvisning varje gång det fattas ett beslut som enligt lagen är överklagbart. Det är endast patienten som är klagoberättigad. Chefsöverläkaren får inte överklaga rättens beslut enligt LPT (33 § andra stycket). I förarbetena framhålls att eftersom patienten på grund av sitt psy- kiska tillstånd, eller av andra skäl, kan ha svårigheter att överklaga ett beslut, är det viktigt att patienten får det stöd och den hjälp som han eller hon behöver i detta hänseende av vårdpersonalen eller genom dess förmedling.143 1990/91:58, s. 274. Av 44 § första stycket LPT (24 § LRV) framgår att om patienten har fyllt , har han eller hon rätt att själv föra sin talan i mål och ärenden enligt lagen. Av andra stycket framgår att en person som är yngre bör höras, om det kan vara till nytta för utredningen och det kan antas att patienten inte tar skada av att höras. Överklagande enligt annan lagstiftning Också de sociala tvångslagarna, lagen (1988:870) om vård av miss- brukare i vissa fall, förkortad LVM, och lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU, innehåller bestämmelser om vissa tvångsåtgärder – benämnt särskilda befogen- heter – bl.a. vistelse i avskildhet.144 Enligt 34 § fjärde stycket LVM får, om det är särskilt påkallat på grund av att den intagne uppträder våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han eller hon inte kan hållas till ordningen, den intagne hållas i avskildhet. Den intagne får inte hållas i sådan avskildhet än vad som är oundgängligen nödvändigt och inte i något fall än . En likalydande bestämmelse finns i 15 c § första stycket LVU. Av andra stycket den bestämmelsen framgår dessutom, att om den intagne är ska läkare skyndsamt yttra sig om varje åtgärd som vidtas enligt första stycket. Om läkaren begär det ska åtgärden genast avbrytas. Beslut om avskildhet enligt LVM eller LVU kunde initialt inte överklagas. Detta ändrades emellertid då den särskilda individuella vårdformen vård i enskildhet infördes, som innebär att den enskilde kan vårdas utan möjlighet att fritt träffa övriga intagna.145 gäller sålunda, enligt 44 § 3 LVM och 42 § 2 LVU att beslut av Sta- tens institutionsstyrelse (SiS) som gäller vård i enskildhet eller av- skildhet kan överklagas till förvaltningsrätt. Av respektive bestäm- melse framgår att prövningstillstånd krävs vid överklagande till kam- marrätten. SiS ansvarar för vården vid LVM-hemmen och de särskilda ung- domshemmen enligt LVM och LVU. SiS ansvarar också för verk- 144Tidigare talades om att den intagne fick ”hållas avskild från de övriga vid hemmet” (se beträffande LVU SFS 2001;466 och SFS 2003:406). 2002/03:53, s. 204 f. ställigheten av sluten ungdomsvård enligt 32 kap. 5 § (lag [1998:603] om verkställighet av sluten ungdomsvård, förkortad LSU). Enligt 15 § LSU gäller 16 § LVU om förbud mot innehav av vissa missbruksmedel, 17 § LVU om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning, 19 § LVU om övervakning av brev m.m. och 20 § LVU om förstöring eller försäljning av viss egendom. Enligt 14 § LSU får den dömde också, under vissa förutsättningar, vårdas i en- skildhet och, enligt 17 § LSU, i avskildhet. Beslut av SiS enligt LSU får i särskilda fall, enligt 23 § LSU, överklagas hos allmän förvalt- ningsdomstol. Prövningstillstånd krävs vid överklagande till kam- marrätten. Den dömde har alltså rätt att överklaga alla beslut av inskränkande karaktär. Uttryckssättet i särskilda fall har använts i syfte att markera att allmänna ordningsregler inom det särskilda ung- domshemmet inte får överklagas.146 Utredningen om tvångsvård för barn och unga (SOU 2015:71) hade bl.a. i uppdrag att stärka rättssäkerheten för barn och unga. Utredningen konstaterade att en väsentlig del av rättssäkerhets- begreppet är kontrollen av att reglerna iakttas. Utredningen föreslog bl.a. att rätten att överklaga tvångsåtgärderna skulle utökas och även omfatta beslut om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning, vård vid låsbar enhet, skyldighet att lämna blod-, urin-, utandnings-, saliv- eller svettprov samt övervakning av brev och andra försändelser.147 Utredningens förslag bereds i . Möjligheten att överklaga beslut om tvångsåtgärder enligt LPT och LRV bör utökas Frågan om i vilken utsträckning beslut om tvångsmedicinering eller användning av tvångsåtgärder ska kunna överklagas togs upp i remiss- behandlingen lagstiftningsärende. Föredragande statsråd anförde då att det inte var lämpligt att en rad olika frågor angående vårdens innehåll ska kunna bli föremål för prövning av domstol bl.a. för att det skulle kunna medföra problem med gränsdragningen gentemot andra myndigheters uppgifter, t.ex. tillsynsmyndigheten 1997/98:96, s. 188. 147Utredningen om tvångsvård för barn och unga, (SOU 2015:71), s. 902. Utredningen före- slog även två nya skyddsåtgärder; visitation av bostadsrum och avskiljning med öppen dörr och att dessa åtgärder också skulle kunna överklagas. Däremot föreslogs inte motsvarande ändring i LVM eftersom detta inte utretts. eller Hälso- och sjukvårdens ansvarsnämnd.148 Ett visst avsteg från detta synsätt gjordes emellertid i fråga om läkarbeslut om särskilda villkor i samband med permission, som sålunda kan överklagas i en- lighet med 33 § 3 LPT. Detta eftersom Lagrådet påpekat att villkor av sådant slag ibland kan få betydelse och inne- bära kännbara begränsningar i patientens frihet.149 I senare lagstiftningsärende har införts möjlighet att även över- klaga beslut om inskränkning i användningen av elektroniska kom- munikationstjänster och beslut om försändelseövervakning. Detta har motiverats utifrån att sådana beslut skiljer sig från andra tvångs- åtgärder eftersom de kan fattas inte endast utifrån behandlingshän- syn utan även för att undvika att någon annan lider skada samt att giltighetstiden för besluten är väsentligt längre än för andra tvångs- åtgärder.150 De särskilda tvångsåtgärder som regleras i 18–24 §§ LPT (8 § LRV) får vidtas i särskilda syften. Bestämmelserna medger att sam- hället genom hälso- och sjukvårdens försorg, förutom själva frihets- berövandet, ytterligare inkräktar på den enskildes person och det skydd man åtnjuter enligt grundlagen och internationella konven- tioner. Under förutsättning att rekvisiten är uppfyllda får vissa tvångs- åtgärder också vidtas redan innan ett formellt beslut om intagning fattats (6 och 6 a §§ LPT). Bestämmelserna har betydelse för att hälso- och sjukvården ska kunna bedriva en kvalificerad och effektiv och säker vård, men får inte innebära att klienternas trygghet till person och egendom efter- sätts. Det handlar om allvarliga ingrepp mot den enskildes integritet varför det gäller att finna en ordning som tillfredsställer kraven på effektivitet vid vårdens bedrivande och rättssäkerheten för den en- skilde. Bestämmelsernas relativa vaghet gör att det finns en klar risk att effektivitetsintresset får väga över i tillämpningen och den en- skildes integritet får stå tillbaka.151 Det måste därför finnas kontroll- mekanismer så att den enskildes rättssäkerhet, där förutsebarhet och kontrollerbarhet är viktiga beståndsdelar, tas tillvara. Sådana kon- trollmekanismer är t.ex. utökad insyn och tillsyn, vilket i fråga om barn föreslås i avsnitt 7.4, men även möjligheter att få till stånd en 1990/91:58, s. 274. 1990/91:58, s. 273. 2005/06:195, s. 31. 151Gustafsson (2010), s. 338. domstolsprövning av fri- och rättighetsinskränkningar, även om de är av kortvarig natur. Som framgått ovan var ett skäl till att beslut om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster (20 a §) och försändelseövervakning (22 a §) ska kunna överklagas att de kan fattas, inte endast utifrån behandlingshänsyn, utan även för att und- vika att någon annan lider skada. Även övriga tvångsåtgärder har emellertid också, som regel, ett syfte att förhindra att andra kommer till skada. Det gäller användningen av tvång i 18 §, fastspänning en- ligt 19 §, avskildhet enligt 20 §, förbud mot innehav av viss egendom enligt 21 § och försändelsekontroll enligt 22 §. Det är alla tvångs- åtgärder som enligt 2 § förordning (1991:1472) om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård, förkortad FPT, kräver särskild dokumentation bl.a. om åtgärden i sig och om skälen för åtgärden. När det i LVU och LVM infördes möjlighet till att besluta om vård i enskildhet var det ursprungliga lagförslaget att den enskilde skulle ha rätt att få ett sådant beslut – men inte ett beslut om avskild- het – prövat i domstol. Lagrådet konstaterade därvid, att ett beslut om avskildhet är en frihetsinskränkande åtgärd. De skäl som anförts i remissen för att inte ge möjlighet till en prövning i domstol ansågs av Lagrådet inte övertygande. Det är visserligen riktigt, anförde Lag- rådet, att avskildheten, som enligt den lagstiftningen, inte får pågå längre än , regelmässigt har upphört när prövning i domstol kan ske. Detta förhållande utesluter dock inte, menade , att den intagne kan ha ett berättigat intresse att få ett beslut om avskildhet prövat av domstol efter det att åtgärden upphört (jfr RÅ 81 2:44 och RÅ 1986 ref. 150). Lagrådet föreslog därför att 42 § LVU och 44 § LVM skulle kompletteras med en bestämmelse som ger den intagne rätt att även få ett beslut om avskildhet prövat av domstol.152 Regeringen anförde med anledning av vad Lagrådet yttrat, att Regeringsrätten153 i sin praxis funnit att domstol ska pröva ett över- klagande av ett frihetsinskränkande beslut, oaktat att beslutet redan verkställts, om berörd enskild har ett beaktansvärt intresse av att i efterhand få beslutet överprövat. En sådan prövning bidrar dessutom till att tydliggöra kriterierna för när avskildhet är befogat. 2002/03:53, s. 204 f. SFS 2003:406 och 2003:416. grund av detta instämde sålunda regeringen i Lagrådets bedömning att beslut om avskildhet borde tillföras de överklagbara föreståndar- besluten.154 Mot bakgrund av vad som anförts ovan menar utredningen att också patienter i den slutna psykiatriska tvångsvården har ett beak- tansvärt intresse att i efterhand få beslut om frihetsinskränkande åtgärder överprövat. Det är ett grundläggande krav att beslut om inskränkningar i fri- och rättigheter ska kunna överprövas. Arti- kel 37 (d) i ställer krav på att varje frihetsberövat barn ska ha rätt att få tillgång till såväl juridiskt biträde och annan lämplig hjälp som rätt att få lagligheten i sitt frihetsberövande prövad av en domstol eller annan behörig, oberoende och opartisk myndighet samt rätt till ett snabbt beslut i saken. Också Europa- konventionen ger i artikel 13 var och en vars rättigheter kränkts rätten till ett effektivt rättsmedel. En möjlighet att överklaga bidrar till en ökad rättssäkerhet och till att, genom utveckling av praxis, skapa en enhetlig rättstillämpning och därmed vara till stöd för de bedömningar som ska göras vid sjukvårdsinrättningarna.155 Det finns enligt utredningens mening inget juridiskt eller annat skäl till att beslut om inskränkningar i den enskildes fri- och rättigheter ska kunna överklagas enligt annan lag- stiftning med liknande syfte men inte enligt LPT eller LRV. Som Lagrådet anfört utesluter inte den omständigheten att åtgärden som regel har upphört vid domstolsprövningen att den enskilde har ett berättigat intresse att få saken prövad även i efterhand. Även om vissa av tvångsåtgärderna endast får pågå kortvarigt är det utred- ningens bedömning att rätten att överklaga ska utökas och att offentligt biträde ska förordnas för den som åtgärden avser. Som framgått inledningsvis kan beslut om inskränkning i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster enligt nu gällande 20 a § eller övervakning av försändelser enligt 22 a § redan överklagas enligt 32 § LPT (8 § LRV). Bestämmelsen i 20 a § innebär enligt första stycket att rätten till användning får inskränkas. Enligt andra stycket får den tekniska utrustningen omhändertas beslutet gäller, och den ska återlämnas till patienten senast när be- slutet om inskränkning upphör. Beslut att omhänderta den tekniska 2002/03:53, s. 100. JO Dnr 1170-2012. utrustningen som möjliggör användning av elektroniska kommuni- kationstjänster torde inte kunna överklagas eftersom omhändertagen utrustning ska återlämnas. Inte heller är omhändertagande av sådan egendom som anges i 21 § LPT överklagbart eftersom egendomen ska återlämnas senast när vården upphör såvida det inte är fråga om sådan egendom som enligt 24 § får förstöras eller säljas, vilket är överklagbart enligt 33 § LPT. Utredningen menar sålunda att möjligheten att överklaga sär- skilda tvångsåtgärder bör utökas så att de mest integritetskränkande åtgärderna kan bli föremål för en domstolskontroll. Det innebär att sådana tvångsåtgärder som regleras i 19–24 §§ LPT, utom bestäm- melserna som reglerar att viss egendom tillfälligt får eller ska om- händertas (nuvarande 20 a § andra stycket och 21 § andra stycket LPT), ska omfattas av rätten att överklaga. Utredningen menar att det inte bör vara någon skillnad i fråga om vilka beslut som ska kunna överklagas beroende på om patienten är ett barn eller vuxen. Eftersom utredningens uppdrag är begränsat till att avse barn i psykiatrisk tvångsvård avstår utredningen från att lämna något förslag i denna del. Frågan bör dock beaktas i det fort- satta lagstiftningsarbetet. Det är vidare utredningens bedömning, så som anfördes av Barn- rättighetsutredningen, att regeringen bör utreda om Barnombuds- mannen bör ges möjlighet att föra talan för enskilda i de fall frågan är av särskild betydelse för rättstillämpningen eller på annat sätt är av särskilt intresse för genomförandet av barnkonventionen.156 Barns rätt att överklaga