sou · H6B349 · 2018-06-15 00:00:00 — Detta betyder att vissa organisationer ingår i databasen som i egentligen inte driver konventionell och typiskt näringsverksamhet som bostadsrättsföreningar, kommuner och vissa dödsbon. växande företagandet i . Egenföretagande har en lång historia. Många generationer har klarat sin försörjning som bönder, jägare, fiskare, hantverkare och genom att utföra många skiftande sysslor. Industrialismens genombrott förändrade företagandet och stora företag med många anställda växte fram. minskade antalet egenföretagare men som framgår av tabellen ovan kan man i stället se en uppåtgående trend. fanns det, som tidigare nämnts, totalt drygt en miljon företag i . Av dessa företag hade 884 65426 inga anställda. Av tabell 3.3 nedan framgår utvecklingen fördelat på respektive näringsgren. Antalet företagare inom i princip samtliga näringsgrenar har ökat. Antalet företagare har vuxit mest inom näringsgrenarna fastighetsförvaltning och fastighetsföretag samt utbildningsväsendet där antalet företagare mer än fördubblats. En stor ökning har också skett inom näringsgrenen enheter för kultur, nöje och fritid som har ökat . 26Siffror från där samtliga juridiska och fysiska personer som är registrerade för mervärdesskatt, F-skatt eller som arbetsgivare ingår. Källa: SCB, Företagsdatabasen, företag efter näringsgren SNI 2007, storleksklass samt utredningens egna beräkningar. etablerades nästan 69 000 nya företag, vilket i förhållande är en minskning med drygt 2 900 företag, vilket motsvarar . Det är flera branscher som kännetecknas av ett lägre nyföretagande : vård- och omsorg, finans-, försäkrings och fastighetsverksamhet, handel och service samt bygg och anläggning. Den största minskningen skedde i näringsgrenen vård och omsorg, i vilken antalet nystartade företag minskade . 27I övriga ingår Tillverkningsindustrin; El, gas- och värmeverk; gruvor och mineralutvinningsindustri; vattenverk; reningsverk o.d., avfallsanläggningar; och försäkringbolag m.m.; civila myndigheter och försvaret; förvärvsarbete i hushåll; hushållsproducenter av diverse varor och tjänster för eget bruk; internationella organisationer; utländska ambassader o.d.; avdelning okänd. Det svenska skattebetalningssystemet innefattar direkta skatter, indirekta skatter och socialavgifter. En skatt är något som ska betalas oavsett om det som ska finansieras genom skatten kommer den skattskyldige direkt till del eller inte. En avgift ska däremot svara mot en bestämd förmån för den avgiftsskyldige. De mest centrala direkta skatterna är den kommunala och statliga inkomstskatten som båda regleras i inkomstskattelagen (1999:1229), IL. Bland de indirekta skatterna är mervärdesskatten den mest framträdande. Till denna grupp av skatter räknas också punktskatterna på t.ex. energi, tobak och alkohol. Regler för indirekta skatter behandlas inte i denna framställning. Socialavgifterna, som betalas som arbetsgivaravgifter eller egenavgifter, har till syfte att finansiera socialförsäkringen. Avgifterna innefattar sjukförsäkringsavgift, föräldraförsäkringsavgift, ålderspensionsavgift, efterlevandepensionsavgift, arbetsmarknadsavgift och arbetsskadeavgift. Vissa inkomster faller utanför socialavgiftslagen (2000:980), , och beläggs därför med en särskild löneskatt. I skatteförfarandelagen (2011:1244), SFL, finns det regler om hur skatter och avgifter ska betalas och redovisas, s.k. förfaranderegler, samt materiella bestämmelser om skatteavdrag. I avsnitt 4.2–4.4 behandlas bestämmelser avseende såväl skatter och avgifter som förfarandereglerna som är av betydelse för uppdraget. Europeiska unionens (EU) regler och principer har fått allt större betydelse inom skatteområdet för direkt beskattning, främst gäller det reglerna om fri rörlighet för personer, tjänster och kapital samt etableringsfrihet. I avsnitt 4.5 redogörs särskilt för bestämmelser som gäller för utländska näringsidkare som arbetar i . Här berörs kort det EU-rättsliga regelverket om fri rörlighet och reglerna som gäller vid utstationering av arbetstagare. Därefter behandlas vad som gäller för utländska personer som är begränsat skattskyldiga i i fråga om godkännande för F-skatt, socialavgifter och skatteavdrag. Skattepliktiga inkomster delas i inkomstskattelagen in i tre inkomstslag: tjänst, kapital och näringsverksamhet. Bestämmelser om beräkning av resultatet i de olika inkomstslagen finns för inkomstslaget tjänst i 10–12 kap., inkomstslaget näringsverksamhet i 13–40 kap., och inkomstslaget kapital i 41 och 42 kap. (1 kap. 8 § IL). Till inkomstslaget tjänst räknas inkomster och utgifter p.g.a. tjänst till den del de inte ska räknas till inkomstslaget näringsverksamhet eller kapital (10 kap. 1 § första stycket IL). I andra stycket anges att med tjänst avses anställning, uppdrag och annan inkomstgivande verksamhet av varaktig eller tillfällig natur. I tredje stycket behandlas gränsdragningen mellan inkomstslagen kapital och tjänst när en skattskyldig avyttrar en tillgång som inte räknas till inkomstslaget näringsverksamhet. Inkomstslaget tjänst är ett restinkomstslag som ska omfatta alla ersättningar som kan anses hänförliga till eget arbete eller egen prestation om de inte hör till näringsverksamhet.1 Med näringsverksamhet avses förvärvsverksamhet som bedrivs yrkesmässigt och självständigt (13 kap. 1 § första stycket IL). Vid bedömningen av om en uppdragstagares verksamhet bedrivs självständigt ska det särskilt beaktas vad som avtalats med uppdragsgivaren, i vilken omfattning uppdragstagaren är beroende av uppdragsgivaren och i vilken omfattning uppdragstagaren är inordnad i dennes verksamhet (andra stycket). Innehav av näringsfastigheter och näringsbostadsrätter samt avverkningsrätt till skog räknas alltid som näringsverksamhet. Privatbostadsfastigheter, privatbostadsrätter och andra privatbostäder kan inte ingå i en näringsverksamhet (tredje stycket). Vidare finns i 27 kap. inkomstskattelagen bestämmelser om att den som innehar vissa tillgångar anses bedriva näringsverksamhet i form av byggnadsrörelse eller handel med fastigheter. Där finns också bestämmelser om vad som räknas som tomtrörelse. Den som får ersättning i form av royalty eller utgående avgift för att 1999/2000:2 s. 126–127. materiella eller immateriella tillgångar utnyttjas anses också bedriva näringsverksamhet. Om royaltyn eller avgiften grundar sig på anställning eller på uppdrag eller tillfällig verksamhet som inte ingår i en näringsverksamhet, räknas den dock inte till inkomstslaget näringsverksamhet utan till inkomstslaget tjänst (13 kap. 11 § IL). 4.3Socialavgifter – arbetsgivaravgifter eller egenavgifter Socialavgifternas syfte är att finansiera systemen för social trygghet. De betalas som arbetsgivaravgifter av arbetsgivare och andra som ger ut avgiftspliktig ersättning eller som egenavgifter av egenföretagare och delägare i handelsbolag. Reglerna om arbetsgivaravgifter och egenavgifter finns i 2 respektive 3 kap. socialavgiftslagen. Sedan F-skattesystemet infördes är det i princip beslut om utfärdande av godkännande för F-skatt som är avgörande för vem som ska betala avgifterna. Om den som tar emot ersättning för arbete är godkänd för F-skatt antingen när ersättningen bestäms eller när den betalas ut, ska inte arbetsgivaravgifter betalas (2 kap. 5 § ). Det har ingen betydelse om mottagaren bedriver näringsverksamhet eller om mottagaren ska redovisa ersättningen som inkomst av tjänst. har bekräftat detta i dom i mål nr 1889-17 och 1890-17. I sådant fall ska mottagare av ersättningen betala avgifterna i form av egenavgifter på löner, arvoden, förmåner och andra ersättningar för arbete (3 kap. 8 § ). Detta gäller endast om mottagaren är en fysisk person. En uppgift om godkännande för F-skatt från mottagaren får godtas om den lämnas i en handling som upprättas i samband med uppdraget och som innehåller nödvändiga identifikationsuppgifter för utbetalaren och mottagaren. Om utbetalaren känner till att en uppgift om godkännande för F-skatt är oriktig, får den inte godtas. Den som ger ut ersättning för arbete till den som är godkänd för F-skatt med villkor enligt 9 kap. 3 § SFL ska betala arbetsgivaravgifter om inte godkännandet åberopas skriftligen (2 kap. 5 § andra stycket ). 4.4Förfarandet vid uttag av skatter och avgifter Bestämmelser om hur skatter och avgifter ska betalas och redovisas finns i skatteförfarandelagen. Den preliminära skatten ska betalas för beskattningsåret med belopp som så nära som möjligt kan antas motsvara den slutliga skatten (8 kap. 1 § SFL). Den preliminära skatten kan betalas antingen genom särskild debitering (F-skatt eller särskild A-skatt) eller genom skatteavdrag (A-skatt), 8 kap. 2 § SFL. Det är som beslutar om den skattskyldige ska betala särskild A-skatt eller F-skatt eller både A- och F-skatt. Bestämmelserna om beslut om preliminär skatt finns i 55 kap. SFL. Den som är godkänd för F- skatt ska normalt betala sådan skatt (8 kap. 3 § SFL). Aktiebolag har oftast godkännande för F-skatt. Det är också den vanliga skatteformen för den som bedriver enskild näringsverksamhet. En näringsidkare, både fysisk och juridisk person, som inte vill ha eller behöver F-skatt eller som har fått sitt godkännande om F-skatt återkallat, har dock A-skatt. Fysiska personer som har inkomst av både näringsverksamhet och anställning kan ha F-skatt med villkor att godkännandet endast får göras gällande i personens näringsverksamhet. Den som är godkänd för F-skatt med villkor har alltså även A-skatt. F-skatt med villkor kallas därför även FA-skatt. Vem som är skyldig att göra skatteavdrag för preliminär skatt regleras i 10 kap. SFL. Den som betalar ut ersättning för arbete, ränta, utdelning eller annan avkastning som är skattepliktig enligt inkomstskattelagen ska göra skatteavdrag. Skatteavdrag ska göras då utbetalning sker (10 kap. 2 § SFL). Skatteavdrag ska inte göras om den som tar emot ersättning för arbete är godkänd för F- skatt antingen när ersättningen bestäms eller när den betalas ut (10 kap. 11 § SFL). Om mottagaren är godkänd för F-skatt med villkor gäller detta bara om godkännandet åberopas skriftligen. Den som betalar ersättning för arbete får godta en uppgift om godkännande för F-skatt från mottagaren om den lämnas i en handling som upprättas i samband med uppdraget och som innehåller nödvändiga identifikationsuppgifter för utbetalaren och mottagaren (10 kap. 12 § SFL). Om utbetalaren känner till att en uppgift om godkännande för F-skatt är oriktig, får den inte godtas. Vem som ska betala preliminär skatt och socialavgifter är som ovan framgår knutet till godkännande och åberopandet av ett godkännande för F-skatt. Bestämmelserna om godkännande för F-skatt finns i 9 kap. skatteförfarandelagen. ska efter ansökan, under vissa förutsättningar, godkänna den som uppger sig bedriva eller ha för avsikt att bedriva näringsverksamhet i för F-skatt (9 kap. 1 § första stycket SFL). Detta gäller oavsett om en person är skattskyldig i eller inte. Vad som avses med näringsverksamhet framgår av hänvisningar till 13 kap. IL i 3 kap. 14 § SFL. Enligt 13 kap. 1 § IL avses med näringsverksamhet förvärvsverksamhet som bedrivs yrkesmässigt och självständigt. I det följande behandlas de tre näringskriterierna. Med uttrycket förvärvsverksamhet menas att syftet ska vara att verksamheten ska ge ett ekonomiskt utbyte, vilket brukar översättas med att verksamheten ska bedrivas med ett vinstsyfte. Att syftet ska vara inställt på vinst är inte detsamma som att verksamheten måste generera ett ekonomiskt överskott. Om så vore fallet skulle nämligen bl.a. nystartade företag ha svårt att kvalificera sig. Detta näringskriterium avgränsar verksamheten mot hobbyverksamhet och rent ideell verksamhet, men kan också avgränsa mot kapital. Att verksamheten ska vara yrkesmässig innebär att den ska drivas regelbundet, varaktigt och ha en viss omfattning. Syftet med detta näringskriterium är främst att skilja ut inkomster av kapital från inkomster av näringsverksamhet. Slutligen finns ett krav på självständighet. Kravet avgränsar mot inkomstslaget tjänst och innebär att verksamheten inte får bedrivas som en anställning. För näringsverksamhet fordras alltså att verksamheten bedrivs varaktigt, självständigt och med ett vinstsyfte. Det är främst rättspraxis som närmare anger var gränsen mellan inkomstslagen näringsverksamhet och tjänst ska dras (se t.ex. Högsta förvaltningsdomstolens avgörande RÅ84 1:47, RÅ84 1:56, RÅ85 1:37, RÅ 1986 ref. 8 och RÅ 2001 ref. 25). Som framgår i avsnitt 3.2.4 gäller ett nytt andra stycke i 13 kap. 1 § IL som reglerar när en uppdragstagare ska anses bedriva verksamheten självständigt. Stycket infördes för att underlätta för personer att bli godkända för F-skatt och därmed göra det lättare att starta en näringsverksamhet. Bl.a. lagrådet ifrågasatte om förslaget inte var en kodifiering av praxis snarare än att skänka en ny innebörd åt begreppet näringsverksamhet. Regeringen ansåg dock att det var nödvändigt att lagfästa det nya förslaget och att det skulle leda till att fler personer skulle anses bedriva näringsverksamhet. I författningskommentaren till bestämmelsen i propositionen 2008/09:62 F-skatt åt fler (prop. 2008/09:62)s. 33 f. uttalas följande. Jämfört med tidigare prövning avses även fortsättningsvis att en helhetsbedömning ska göras utifrån ett antal kriterier. Det nya är att tre kriterier lyfts fram och ges ökad betydelse. Dessa tre kriterier är inbördes likvärdiga. En viktig omständighet för bedömningen av om självständighetsrekvisitet är uppfyllt avses således vara vad en uppdragsgivare och en uppdragstagare har avtalat. Detta innebär närmare att parternas avsikt att ingå ett uppdragsavtal och de villkor som styr uppdraget avses få ökad betydelse vid bedömningen. Sådana villkor kan vara fördelning av ansvar och risk, liksom rätt att anta andra uppdrag parallellt eller rätt att tacka nej till fler uppdrag från uppdragsgivaren. Om uppdragstagarens beroende till uppdragsgivaren respektive inordnande i dennes verksamhet är stor kan det dock medföra att partsviljan inte får genomslag. Vid denna bedömning avses att villkoren för uppdragsgivarens ordinarie anställda ska beaktas. I ett uppdrags natur ligger att uppdragsgivaren bestämmer ramen för vad som ska utföras. Det ankommer dock i regel på uppdragstagaren att bestämma hur arbetet ska utföras. Var och när uppdraget ska utföras kan vara beroende av verksamhetens natur och omständigheterna. En verksamhet som bygger på att man hyr ut sig själv för längre uppdrag i syfte att endast ersätta ordinarie anställda kan normalt inte utföras självständigt. Avgörande för bedömningen är om arbetsuppgifterna är specifika och avgränsade till sin natur eller om arbetsinsatserna endast gäller arbetsuppgifter allt eftersom de uppkommer. En verksamhet som innefattar att man hyr ut sig själv för kortare uppdrag till olika uppdragsgivare kan dock komma att bedömas annorlunda. Det kan vara fråga om att ersätta ordinarie anställda till följd av tillfälligt behov av arbetskraft till exempel på grund av sjukfrånvaro eller att rycka in vid arbetstoppar. Det kan i sådana fall förekomma att tjänsterna tillhandahålls under sådana former och villkor att det är fråga om självständig verksamhet. Omständigheterna, ”i vilken omfattning uppdragstagaren är beroende av uppdragsgivaren och i vilken omfattning uppdragstagaren är inordnad i dennes verksamhet” tar sikte på relationen mellan uppdragstagaren och uppdragsgivaren och hur arbetet bedrivs. Sådana omständigheter som kan påverka bedömningen av om uppdragstagaren är beroende av uppdragsgivaren är t.ex. uppdragstagarens avsikt med verksamheten, om uppdragstagaren står under uppdragsgivarens arbetsledning, uppdragstagarens rätt att anlita medhjälpare, möjlighet att anta andra uppdrag och att tacka nej till erbjudna uppdrag, uppdragstagarens rätt att låta någon annan utföra arbetet men också antalet uppdragsgivare. Uppdragstagarens avsikt att bedriva näringsverksamhet kan bl.a. framgå genom att uppdragstagaren agerar som en företagare. Om uppdragstagaren t.ex. har inregistrerat en firma och gjort de anmälningar som krävs av företagare i skatte- och avgiftshänseende, är det omständigheter som kan tala för att uppdragstagaren ser sig som näringsidkare. Åandra sidan kan inte det motsatta förhållandet tas till intäkt för att näringsverksamhet inte avses bedrivas. Omständigheter som kan påverka bedömningen av om uppdragstagaren är inordnad i uppdragsgivarens verksamhet är om verksamheten utförs i uppdragsgivarens lokaler och med dennes verktyg, ansvarsfördelning mellan parterna, ekonomiskt risktagande, om verksamheten avser utförande av ålagda arbetsuppgifter efter hand och om arbetsuppgifterna ingår i uppdragsgivarens ordinarie verksamhet samt uppdragets varaktighet. har i ett rättsligt ställningstagande om Utfärdande av F-skattsedel efter ändrat näringsbegrepp (dnr 131 751308-08/111) uttalat att i och med att relationen mellan uppdragstagaren och uppdragsgivaren och deras gemensamma avsikt lyfts fram minskar betydelsen av kravet på flera uppdragsgivare. nämner i ställningstagandet några kategorier som kan anses bedriva näringsverksamhet. •Uthyrning av arbetskraft i fall någon hyr ut sig själv eller hyrs ut via ett bemanningsföretag för kortare uppdrag (kortare än ) till flera olika uppdragsgivare i syfte att ersätta ordinarie anställda. •Försäljningsverksamhet då säljare som arbetar på provisionsbasis och som har sitt tjänsteställe i bostaden eller i en egen lokal om han eller hon inte är inordnad i en uppdragsgivares verksamhet. •Verksamhet som dagbarnvårdare som tar hand om tre eller fler barn förutom sina egna. •Konsultverksamhet, t.ex. inom ekonomi eller IT, där den sökande påbörjar sin näringsverksamhet med bara enstaka kunder och där den tidigare arbetsgivaren är en av uppdragsgivarna. Även arbete som styrelseledamot för ett bolag som inte ägs av personen själv eller någon närstående om det finns minst tre sådana fortlöpande uppdrag bedömdes i ställningstagandet uppfylla kriterierna för näringsverksamhet. Med anledning av Högsta förvaltningsdomstolens avgörande HFD 2017 ref. 41 har emellertid ändrat sitt ställningstagande i denna del, se kommentar HFD, mål nr 278–17, Beskattning av styrelsearvode (dnr 202 278405-17/111). 4.4.2Hinder för godkännande för F-skatt Under vissa förutsättningar ska inte godkänna en sökande för F-skatt. Det ska inte göras om det finns skälig anledning att anta att näringsverksamhet varken bedrivs eller kommer att bedrivas, eller om ansökan bara grundar sig på en delägares intäkter från ett svenskt handelsbolag. Ett godkännande ska inte heller ges om den sökande har brutit mot villkor om att ett godkännande för F-skatt enbart får åberopas i hans eller hennes näringsverksamhet eller på annat sätt har missbrukat ett godkännande och missbruket inte är obetydligt. Beslut om godkännande ska inte heller fattas om den sökande inte har redovisat eller betalat skatter eller avgifter i en utsträckning som inte är obetydlig. Detsamma gäller om den sökande inte har följt ett föreläggande att lämna inkomstdeklaration eller särskild uppgift som ska lämnas av svenska handelsbolag och i utlandet delägarbeskattade juridiska personer, eller har lämnat eller godkänt så bristfälliga uppgifter att de uppenbarligen inte kan läggas till grund för beskattning. Godkännande ska inte heller ske om den sökande har näringsförbud eller är försatt i konkurs (9 kap. 1 § andra stycket). Nedan behandlas de punkter som i detta sammanhang bör lyftas fram särskilt. Det finns skälig anledning att anta att näringsverksamhet varken bedrivs eller kommer att bedrivas (punkten 1) När en person ansöker om godkännande för F-skatt ska godkänna ansökan såvida det inte finns skälig anledning att anta att näringsverksamhet varken bedrivs eller kommer att bedrivas. Det kan finnas skäl till ett sådant antagande om det framgår av sökandens uppgifter att verksamheten inte kan betraktas som näringsverksamhet, om sökanden inte har lämnat tillräckliga uppgifter om verksamheten eller inte lämnat några uppgifter alls (proposition Utfärdande av F- skattsedel m.m. [prop. 1997/98:33] s. 41). Bedömningen av om det är fråga om näringsverksamhet eller inte (framför allt självständighetskriteriet) ska göras utifrån de faktiska förhållandena när den uppgivna verksamheten verkligen kommit igång och inte utifrån situationen när ansökan görs.2 I skatteförfarandelagen regleras inte hur innan en verksamhet kommit igång som ett beslut om godkännande för F-skatt kan fattas. Enligt allmänna råd om godkännande för F-skatt (SKV A 2012:6) bör dock kunna besluta om godkännande för F-skatt om verksamheten beräknas starta från ansökningstillfället. Om beslutet om godkännande för F-skatt baseras på en avsikt att bedriva näringsverksamhet, ska informera den sökande om att bedömningen om verksamheten uppfyller kraven för näringsverksamhet är preliminär. kan komma att göra en annan bedömning senare om de verkliga förhållandena visar att förutsättningarna för näringsverksamhet inte uppfyllts. Det kan ske t.ex. i samband med beslut om slutlig skatt. Informationen om att bedömningen är preliminär bör lämnas i sådan form att det framgår att den inte är en del av beslutet (propositionen Skatteförfarandet [prop. 2010/11:165] s. 726). 2Se bl.a. rättsliga vägledning Vägledning 2018, Skattebetalning & borgenärsarbete, A-skatt, , , Vem kan bli godkänd för F-skatt? (hämtad ). Det är så gott som uteslutande i samband med ansökningar från fysiska personer som det kan uppstå tveksamheter om huruvida den beskrivna verksamheten ska bedömas som näringsverksamhet eller inte. Huvudregeln för juridiska personer är att verksamheten alltid beskattas i inkomstslaget näringsverksamhet. Någon mer ingående utredning av om ett aktiebolag, ett handelsbolag eller en ekonomisk förening bedriver eller avser att bedriva näringsverksamhet görs därför sällan. Ett undantag från huvudregeln är dock s.k. lagerbolag. Ett lagerbolag är ett aktiebolag som har bildats för att överlåtas och först därefter starta egen verksamhet. Ett sådant bolag ska normalt inte kunna godkännas för F-skatt förrän tidigast när lagerbolaget sålts, de nya ägarna tillträtt och bolaget därmed upphört att vara ett lagerbolag.3 Vid missbruk av ett godkännande för F-skatt (punkten 3 a) ska inte besluta om godkännande för F-skatt om sökanden eller någon som ska prövas enligt 2 § har brutit mot villkor att F-skatten bara får åberopas i hans eller hennes näringsverksamhet och missbruket inte är obetydligt eller på annat sätt har missbrukat ett godkännande för F-skatt och missbruket inte är obetydligt. Om den sökande är ett fåmansföretag ska prövningen även omfatta företagsledare i företaget och andra fåmansföretag som han eller hon är eller har varit företagsledare i . Om den sökande är eller har varit företagsledare i ett fåmansföretag ska prövningen omfatta även företaget (9 kap. 2 § första stycket SFL). Enligt allmänna råd (SKV A 2012:6) bör med missbruk av ett godkännande för F-skatt med villkor avses att den som åberopat godkännandet i ett anställningsförhållande borde ha insett missbruket. Av de allmänna råden framgår vidare att med missbruk som inte är obetydligt menas att det belopp som utbetalaren borde ha gjort skatteavdrag med uppgår till av den beräknade slutliga skatten, dock lägst ett prisbasbelopp. Missbruk av godkännande för F-skatt som inte är obetydligt leder till att inte kan besluta om ett nytt godkännande . Tiden räknas från det senaste missbrukstillfället, dvs. 3Skatteverkets allmänna råd om godkännande för F-skatt (SKV A 2012:6) s. 1. för den senaste utfärdade fakturan eller annan motsvarande handling då godkännandet för F-skatt missbrukades. Inte redovisat eller betalat skatter eller avgifter (punkten 3 b) Beslut om godkännande ska inte fattas om skatter eller avgifter enligt lagen inte redovisats eller betalats i en utsträckning som inte är obetydlig.