sou · H6B377 · 2018-11-01 00:00:00 — Enligt den praxis som utvecklats vid många lärosäten ställs krav på en om- fattning av 15 högskolepoäng för det självständiga arbetet för till- träde till forskarutbildning. I betänkandet Högre utbildning (SOU 2015:70) redogörs på ett omfattande sätt om bakgrund och argument för läro- sätenas utfärdande av dubbla examina. Enligt nämnda utredning an- förs i huvudsak två argument som ska belysa värdet av dubbla exa- mina. För det första – en yrkesexamen måste ha en tydlig akademisk status i internationell jämförelse, vilket tolkats så att även en generell examen måste föreligga. För det andra – fortsättningsstudier på avan- cerad nivå eller forskarnivå förutsätter en generell examen. Båda argumenten torde ha sin grund i det upplevda behovet av ”akademi- sering” av yrkesutbildningar som tidigare ej ingått i högskolan men integrerats i högskolan . Vid analys av examensmålen för 37Högskoleförordningen, bilaga 2. 38Specialistsjuksköterskeutbildningen, utredning av kvalitet och framtida möjligheter. Karo- linska Institutet (Dnr 1–557/2014). 39Utredning om specialistsjuksköterskeutbildningen. 407 kap. 40 § högskoleförordningen. generella examina respektive yrkesexamina framgår, enligt nämnda betänkande, att generella examina styrs av mål som tydligare leder till fortsatta akademiska studier medan yrkesexamina styrs av mål mer definierade av arbetslivets krav. För att öka yrkesutbildningar- nas akademiska status har generella examina och deras mål framstått som ett användbart verktyg. I samband med UKÄ:s kvalitetsutvärderingar –2014 fram- kom att bedömarna fann det problematiskt att samma utbildning kunde leda till två olika uppsättningar av examensmål. Bedömarna menade att en yrkesexamen är styrd av andra examensmål än en generell examen och att det uppstod oklarheter när två examina utdelades för samma utbildning. Förutom de oklarheter som uppstår när samma utbildningsgång används för att nå två olika uppsätt- ningar av examensmål är det värt att notera bedömargruppens syn- punkt att systemet med dubbla examina riskerar att leda till att ingen av de två examina blir optimalt planerad och genomförd. Vid Hög- skoleverkets/UKÄ:s utvärderingar framkom, följdriktigt, att flera utvärderingar av framför allt vårdutbildningar och tekniska utbild- ningar resulterade i olika omdömen för den yrkesinriktade respek- tive den generella examen, trots att det var identiska utbildningar.41 I betänkandet Högre utbildning redovisas även att regering och riksdag från att ha varit positiva till dubbla examina har svängt i frågan och i propositionen Bäst i klassen – en ny lärar- utbildning (prop. 2009/10:89) menar regeringen att förutom risken för missförstånd och otydlighet hos arbetsgivare och utländska aktörer kan dubbla examen riskerar att signalera att yrkesexamen inte är tillräckligt bra. I sammanhanget kan vara värt att nämna att kraven för tillträde till nästa nivå i högskolan till forskarnivå inte heller begränsas för yrkesexamen på avancerad nivå i förhållande till en generell examen på avancerad nivå. Kraven för tillträde till utbild- ning på forskarnivå utgörs enligt 7 kap. 39 § högskoleförordningen, liksom redovisats ovan. Mot bakgrund av ovanstående i fråga om dubbla examina rekom- menderas i ovan nämnda utredning regeringen att utreda hur en ändring kan komma till stånd. Utredningen delar bedömningen och anser inte att ett identiskt utbildningsinnehåll bör kunna ligga till grund för både en yrkesexamen och en magisterexamen och/eller en masterexamen. 41Ibid., s. 283–284. 6.8Den verksamhetsförlagda delen av utbildningen (VFU) 6.8.1Reglering och omfattning av den verksamhetsförlagda utbildningen Av examensbeskrivningen för specialistsjuksköterskeexamen fram- går att studenten ska ha fullgjort en verksamhetsförlagd del av ut- bildningen i en omfattning som är anpassad efter behovet för respek- tive inriktning.42 Omfattningen i form av högskolepoäng för den verksamhetsför- lagda delen av utbildningen regleras dock inte i examensbeskriv- ningen för specialistsjuksköterskeexamen. Det är lärosätena som har att besluta om omfattningen. Utredningen erfar att omfattningen på den verksamhetsförlagda utbildningen varierar mellan olika lärosäten och examensinrikt- ningar med allt från 5 högskolepoäng till 30 högskolepoäng. Den verksamhetsförlagda delen av utbildningen utgörs av en eller flera kurser som examineras och ger högskolepoäng men där kurs- momenten och viss undervisning sker i praktisk miljö inom hälso- och sjukvårdens verksamhet. Se även avsnitt 6.3.1. 6.8.2Statens kostnader för VFU I samband med att staten övertog huvudmannaskapet för vårdhög- skoleutbildningarna beslutade utifrån proposi- tionen Nytt huvudmannaskap för vårdhögskoleutbildningar (prop. 2000/01:71) att den kliniska praktiken bör regleras i avtal mel- lan respektive högskola och landsting. Om inte annat överenskoms mellan högskola och landsting, bör få ersättning från hög- skolan för den kliniska praktik som är förlagd till verk- samheter, med per student och praktikvecka. Kostnaden per helårsstudent uppgår nivå till . För att få en uppfattning om hur stor ersättningsnivån för VFU är prisnivå utgår utredningen från vårdprislappens utveck- ling . Eftersom det i budgetpropositionen angavs att prislappen omfattade ersättning för klinisk praktik 42Högskoleförordningen, bilaga 2. kan det anses lämpligt att ersättningen ökar i enlighet med prislappen. Ersättningsbeloppet får vård har ökat utifrån den årliga PLO- uppräkning som sker av ersättningsbeloppen för helårsstudenter och helårsprestationer. En ökning av utbildningsersättningen görs där- med . Det är dock för utredningen oklart om lärosätena har justerat VFU-ersättningen till vårdgivarna i samma takt som utbild- ningsersättningens ökning. Som nämns inledningsvis varierar omfattningen på VFU i specia- listsjuksköterskeutbildningen mellan 5 och 30 högskolepoäng. Vid beräkningen utgår utredningen ifrån ett genomsnitt av VFU:s omfatt- ning till av utbildningen, det vill säga (hela utbild- ningen uppgår till totalt ). Ersättningen för VFU mätt nivå skulle uppgå till per student och vecka. Kostnaden för en helårsstudent uppgår till . För att få en uppfattning om VFU-ersättningen storlek gör utred- ningen en jämförelse med statens ersättning till landstingen för läkar- studenternas verksamhetsintegrerade lärande eftersom ersättningen fastställs i och kostnaden är därmed känd. Staten lämnar ersättning till landstingen för medverkan i den verksamhetsintegrerade utbildningen av läkare med drygt 72 000 (nivå) kronor per helårsstudent. Se vidare kapitel 10 för fullständig ekonomisk redovisning. 6.8.3Lärosätena ansvarar för examinering av den verksamhetsförlagda delen av utbildningen Även om den verksamhetsförlagda utbildningen enligt riksdagen43 ska regleras genom avtal mellan lärosäte och vårdgivare och genom- föras i landstingen eller annan vårdgivares regi är ansvaret för den verksamhetsförlagda utbildningen inte ett delat ansvar utan ankom- mer på högskolan eftersom kurserna examineras i högskolan utifrån målen i respektive utbildnings examensbeskrivning. betonar i en utredning om spe- cialistsjuksköterskeutbildningen vikten av att de teoretiska och 2000/01:71, bet. 2000/01:UbU17. kliniska delarna hålls samman men att det inte får finnas några tvivel i vårdverksamheten att VFU är lärosätets ansvar.44 Av naturliga skäl behöver samverkan om VFU ske mellan läro- säten och vårdgivare i fråga om planering av tidsperiod, antal dagar/ veckor och om innehållet i VFU. Landstingen ersätts av högskolorna per student och vecka, som nämnts. Ersättningsnivån fastlades av att gälla till per student och vecka45. Det finns en rad problem behäftade med VFU. I enlighet med direktiven ska utredningen se över samverkan inom ramen för VFU samt kartlägga lärosätets och vårdgivarens roller i planering av VFU. Se även avsnitt 5.4.4. Av direktiven till utredningen framgår att bris- ten på VFU-placeringar i vården leder till svårigheter för lärosätena att utbilda specialistsjuksköterskor i enlighet med vårdens behov. Lärosätena behöver komma överens med vårdgivarna om omfatt- ning och ersättning för denna del av utbildningen som sjukvårdshuvudmännen bara kan ta emot ett visst antal studenter vid ett och samma tillfälle för att behålla en hög kvalitet i utbildning och handledning. Klinikernas storlek, patientunderlag och tillgången på kvalificerade handledare är avgörande för en verksamhetsförlagd utbildning av hög kvalitet. På specialistsjuksköterskeutbildningen är ett viktigt komplement till VFU befintliga kliniska träningscentrum, utbildningsmottag- ningar och utbildningsavdelningar som i vissa fall drivs av lärosäten i samverkan med vårdgivare. Dessa inrättningar kan enligt avnämare till utredningen bidra till hög kvalitet av den verksamhetsförlagda specialistutbildningen med syfte att erbjuda en akademisk lärmiljö, främja samverkan i team och bidra till ökad vårdkvalitet. anser att det är angeläget att krav- ställa omfattningen av VFU för samtliga examensinriktningar samt att åstadkomma en balanserad dialog mellan verksamhet, forskning och internationella utbildningsströmningar för att garantera kvali- teten i VFU.46 44Utredning om specialistsjuksköterskeutbildningen. (2017). 2000/01:71. 46Utredning om specialistsjuksköterskeutbildning. (2017). Landstingsrevisorernas granskning av VFU Även Landstingsrevisorerna i gör bedöm- ningen att de avtal om VFU som ingås mellan och vissa lärosäten bör tydliggöras i fråga om innehållsliga krav på omfattning och kvalitet. Kraven bör även vara uppföljnings- bara så att en god kvalitet kan nås.47 Även om revisorernas bedöm- ning enbart gäller villkor inom och vissa lärosäten i , anser utredningen att revisorernas beskrivning stämmer väl in på den problematik kring VFU som även andra landsting och lärosäten brottas med. Revisorerna har granskat de krav som uppställs i avtalen med vårdgivaren om VFU samt den uppföljning som genomförs. Reviso- rerna menar att avtalen innehåller en alltför generell formulering om att vårdgivaren ska tillhandahålla utbildningsplatser och i flera avtal saknas uppgifter om omfattning på VFU. Om krav för VFU skulle ställas i fråga om omfattning och kvalitet, menar revisorerna att det i högre utsträckning än skulle gå att säkra tillgången på VFU- platser och i förlängningen skulle vårdgivarna bidra till att lands- tingets gemensamma kompetensförsörjningsuppdrag kan uppfyllas i högre utsträckning än . Revisorerna pekar även på att det delade ansvaret mellan olika delar inom ris- kerar leda till att styrningen upplevs vara otydlig samt att frågor hamnar mellan stolarna. Denna risk, menar revisorerna, blir än mer tydlig när lärosätena tas med i bilden.48 Revisorerna menar även att det saknas strategier inom för hur ska kunna frambringas. Därför krävs det tydli- gare ansvar, styrning och incitament för att möjliggöra att tillräckligt antal platser med tillräcklig kvalitet ska kunna frambringas. I fråga om ekonomiska delar har revisorerna i sin granskning gjort följande iakttagelser. Personalen uppfattar att det saknas tydlighet kring vem som har ansvar för kompetensförsörjningen i och att medel för planerade aktiviteter inte är öronmärkta utan ham- nar i en odefinierad pott i verksamheten. Personalen efterfrågar en strategisk satsning med öronmärkta medel för att bland annat kunna utveckla handledning och lärandemiljöer i verksamheten i högre grad. 47Kompetensförsörjning i vården – utbildning hos vårdgivare en förutsättning för fler sjuk- sköterskor. Landstingsrevisorerna, , projektrapport (nr 10/2013). De förändringar som framtidens hälso- och sjukvård för med sig med bland annat utflyttning av patienter och personal från akut- sjukhusen leder till förändrade förutsättningar för VFU, enligt revi- sorerna. Även vårdvalen innebär fler vårdgivare som VFU behöver anpassas till. Revisorerna lyfter att vissa av de mer nyetablerade vårdgivarna upplevt VFU som ett sidoåtagande. Revisorernas granskning har även visat att krav i avtal och möj- ligheten att ställa krav på medverkan i VFU hos exempelvis olika vårdgivare inte till fullo stämmer överens. Även om vårdgivaren rapporterar att den tagit emot studenter så innebär det inte att de tagit emot så många som möjligt utifrån vad som regleras i avtalet. Eftersom antalet distriktssjuksköterskor och sjuksköterskor på respektive mottagning inte följs upp är det svårt att ställa krav på en verksamhet om att de ska bidra med ett visst antal VFU-veckor utöver minsta krav. Revisorerna gör bedömningen att det bör ställas krav på VFU i fråga om omfattning och kvalitet men även på handledning och lärandemodell så att klara och uppföljningsbara krav kan ställas på vårdgivarna. Lärosätena och vårdgivarna ska som nämnts ovan utifrån riks- dagen beslut49 samverka i fråga om VFU vilket sker i olika grad. Revisionen anser att samverkan är en viktig väg att gå för att förankra och skapa gemensam riktning vad gäller arbetet med utbildning och kompetens i och att den till stora delar fungerar väl. Men samverkan, betonar revisionen, kan bara ge det som parterna är fullt ut överens om.50 Utredningen delar revisionens bedömning enligt ovan. Det finns även en uppfattning bland lärosätena, artikulerad bland annat av , som lyfter fram att det är allmänt känt att VFU är en stötesten i utbildningen vilket delvis beror på avsak- naden av akademisk kompetens inom omvårdnadsområdet i klini- ken. På klinikerna saknas det i hög grad förståelse för vikten av spe- cialisering medan högskolorna främst identifierar framtidens vård på ett sätt som den kliniska verksamheten inte gör vilket påverkar vård- givarens roll som beställare.51 2000/01:71, bet. 2000/01:UbU17. 50Landstingsrevisorerna, (2013). 51Specialistsjuksköterskeutbildningen, utredning av kvalitet och framtida möjligheter. Karo- linska Institutet (Dnr 1-557/2014). 6.8.4Verksamhetsförlagd utbildning inom andra utbildningar Som nämndes inledningsvis finns inte någon reglering för den verk- samhetsförlagda delen av utbildningen i lag och förordning, utöver beslut med anledning av regeringens proposition Nytt huvudmannaskap för vårdskoleutbildningar (prop. 2000/01:71) om att universitet och högskolor bör samverka med landstingen och andra vårdgivare för att praktikplatser kan tillhandahållas i tillräcklig om- fattning och för att utveckla en väl fungerande klinisk praktik. I nämn- da proposition slogs även fast att den kliniska praktiken bör regleras i avtal mellan respektive högskola och landsting senast då huvudmannaskapet övergår till staten, den 11 januari 2001.52 När det gäller verksamhetsförlagd utbildning för övriga utbild- ningar i högskolan kan nämnas att staten för läkarutbildningen och tandläkarutbildningen på central nivå ingått avtal med vissa landsting i fråga om samarbete om utbildning av läkare och tandläkare, klinisk forskning och utvecklingen av hälso- och sjukvården. I avsnitten nedan redogörs i korthet för innehållet i ALF-avtalet53 som avser läkarutbildningen. För tandläkarutbildningen gäller , vilket inte kommer att behandlas i denna utredning. En kort redo- görelse görs även över frågor om den verksamhetsförlagda utbild- ningen inom ramen för lärarutbildningen. Det nuvarande började gälla och gäl- ler tillsvidare. Avtalet ingicks mellan svenska staten och , i län, i Östergöt- land, läns landsting, Västra , läns landsting och . Avtalet upphör att gälla efter att det sagts upp. Staten har dock rätt att säga upp avtalet med omedelbar verkan gentemot ett landsting som inte åtgär- dat brister i universitetssjukvården. I avtalet regleras bland annat samarbetet mellan landsting och universitet, statens ersättning till landstingen för medverkan i den verksamhetsintegrerade utbildningen av läkare samt det minsta antal 2000/01:71, bet. 2000/01:UbU17. 53www.vr.se/download/18.41566e4915b6b1121051f2d3/1494586500817/ALF- avtal+2015.pdf helårsstudenter per universitet som staten förväntar sig att lands- tingen ska ta emot för den verksamhetsintegrerade utbildningen av läkare. I avtalet regleras även att en nationell partssammansatt styr- grupp för ska tillsättas. I avtalet regleras också att regionala avtal ska ingås mellan lands- ting och vissa angivna lärosäten. De regionala avtalen reglerar i sin tur bland annat organiseringen av verksamheter som avser forskning, utbildning och utveckling inom universitetssjukvården, inrättandet av ett gemensamt ledningsorgan för samarbete mellan landsting och universitet på jämbördiga villkor och hur gemensam prioritering och fördelning av ALF-ersättningen ska göras. I propositionen Kunskap i samverkan – för samhällets utmaningar och stärkt konkurrenskraft (prop. 2016/17:50) aviserar regeringen en satsning på en försöksverksamhet för att få en starkare vetenskaplig grund i skolan. Syftet är att pröva och utveckla modeller som kan stärka den praktiknära forskningen och som kan lägga grunden till robusta strukturer för samverkan mellan de som är verksamma i skol- väsendet och på universitet och högskolor. Regeringen lyfter fram att kunskaper och erfarenheter från det så kallade inom hälso- och sjukvården bör kunna tas tillvara när försöksverksam- heten utformas.54 I enlighet med ovanstående beslutade regeringen om ett uppdrag åt , , och att planera och genomföra en försöksverksamhet i syfte att utveckla och pröva olika modeller för samverkan mellan universitet och högskolor och huvudmän inom skolväsendet kring praktiknära forskning. Försöksverksamheten ska bidra till en stärkt vetenskaplig grund i lärar- och förskollärarutbild- ningarna och i skolväsendet. Enligt regeringens beslut ska de an- svariga universiteten samordna försöksverksamheten mellan sig och ansvara för att den dokumenteras och utvärderas och att erfaren- heterna och resultaten av utvärderingen sprids i syfte att göra det 2016/17:50. Kunskap i samverkan – för samhällets utmaningar och stärkt konkurrens- kraft, s. 105. möjligt för andra universitet, högskolor och skolhuvudmän att använda sig av samverkansmodellerna. Uppdraget avser perioden –2021 och det ska slutredovisas senast den 1 mars 2022.55 Lärosätena som ingår i försöksverksamhet har skapat en gemen- sam hemsida där det framgår hur arbetet fortlöper. Där framgår bland annat att försöksverksamheten syftar till att skapa långsiktigt hållbara strukturer som vilar på tre ben: forskning, skolverksamhet och lärarutbildning. Vidare anges att för att nå målet krävs nationellt likvärdiga och hållbara strukturer som möjliggör ett nära samarbete som vilar på insikten om det ömsesidiga beroendet mellan verksam- heten inom akademin och inom skolväsendet. Inom hälso- och sjuk- vården har möjliggjort en sådan utveckling. är därför en självklar utgångspunkt för uppdraget om försöksverk- samhet med praktiknära forskning.56 finns även en förordning om föreskrifter om försöks- verksamhet med övningsskolor och övningsförskolor inom ramen för den verksamhetsförlagda delen av utbildningen inom lärar- och förskollärarutbildningar57. 6.8.5Lärosätenas och hälso- och sjukvårdshuvudmännens olika roller i planeringen av den verksamhetsförlagda delen av utbildningen Enligt direktiven ska utredningen belysa lärosätenas och hälso- och sjukvårdshuvudmännens olika roller i planeringen av den verksam- hetsförlagda utbildningen och, lämna förslag på åtgärder för att kvaliteten i denna del av utbildningen ska förbättras. Under arbete med att samla in material har utredningen besökt ett antal lärosäten och ställt frågor om bland annat den verksamhets- förlagda utbildningen. Nedan beskrivning av den verksamhetsför- lagda utbildningen är hämtad från och som är ett exempel på samverkan om VFU. 55Uppdrag om försöksverksamhet med praktiknära forskning. (U2015/03573/UH och U2017/01129/UH). /vad-ar-ulf-/ Se även SOU 2018:19, s. 47 ff. 57Förordning (2014:2) om försöksverksamhet med övningsskolor och övningsförskolor inom lärar- och förskollärarutbildningar. () har ett ramavtal avseende den verksam- hetsförlagda utbildningen för studerade inom akademiska vårdut- bildningar på grundnivå och avancerad nivå. För samverkan enligt detta avtal har parterna gemensamma organ på två nivåer: en regional samverkansgrupp (RGS) som behandlar övergripande frågor gällan- de det utbildningsuppdrag som regleras av avtalet, samt lokala sam- verkansgrupper (LOS) varav Vårdsam utgör den Göteborgsbaserade med fokus på i huvudsak operativa frågor. RGS består av lika antal ledamöter från (VGR) och från de fyra lärosätena i regionen (GU, , och ). Samtliga lärosäten ska vara representerade och ledamöterna i utses inom respek- tive organisation. Ledamöterna ska ha mandat att besluta i övergri- pande frågor som omfattas av avtalet. Vårdsam består av företrädare för , vårdgivare (lands- ting och kommun samt vissa privata vårdgivare) och eventuellt andra avnämare till utbildningen. Vårdsam har möten per termin och behandlar bland annat verksamhetsplanering, de olika utbild- ningsprogrammens behov av , när VFU:n ska äga rum, eventuella förändringar av redan beslutad dimensionering av VFU samt andra centrala frågor så som IT-miljön och utdrag ur till exempel belastningsregister. Samverkan och kontakter mellan par- terna i Vårdsam kännetecknas utöver de återkommande termins- mötena av en tät, löpande och informell dialog med korta kon- taktvägar med mer intensiva dialoger vissa perioder på terminen. beställning av till landsting och andra vårdgivare föregås av en behovsinventering över antalet från respektive utbildningsprogram. Behovet ska kommuniceras från programmen till planeringsfunktionen före beställ- ningen görs gentemot vårdgivarna. Behovet ska inte komma som en överraskning. beställs från till vårdgivarna i ett webb- baserat förmedlingsverktyg ””, i vilket utbildnings- samordnarna på lägger in det antal platser som överens- kommits med vårdgivarna. Studenterna kan vid en utsatt tid själva gå in och söka i verktyget. Vårdverksamheten, lärare och handledare har också tillgång till verktyget och kan följa hur plats- tillgången utvecklas. Studierektorsfunktionen vid VGR tar emot beställningsunderlaget om från . Studierektorsfunktionen sam- arbetar sedan med huvudhandledarna i verksamheterna och föreslår en fördelning av antal per enhet. För vissa utbild- ningsprogram samordnar huvudhandledarna planeringen och fördel- ningen av . VGR anger att de i princip alltid klarar uppdraget inom regionen men i sällsynta fall händer det att studenter får göra sin VFU utanför regionen. För att klara av uppdraget krävs ibland möten med vård- verksamhetens chefer. Om följer de uppsatta tids- ramarna för planeringen av antal platser menar VGR att de klarar av att ta emot det överenskomna uppdraget. Om behov utanför detta uppstår kan VGR säga nej. Om en ökning av platser ska ske måste det ske i dialog med vård- verksamheten och en indelning utifrån prioriteringsordning görs för att fördela platserna. Reflektioner från representanter i Vårdsam om VFU-planering Verktyget för planering av är nödvändigt. Dialogen i Vårdsam är avgörande för att kommunicera tillgång och efterfrågan mellan parterna. Den löpande informella kontakten är viktig efter- som tillgången på platser kan vara avhängigt vissa personer. Kom- munikationen är således av yttersta vikt. Planeringen av VFU kräver resurser och är en avgörande fråga hos båda parter för att lyckas med uppdraget. Detta gäller i synner- het för planeringsfunktionen på VGR som behöver ha samtal med i stort sett samtliga klinikchefer före terminsstart för att för- ankra och diskutera vilken möjlighet kliniken har att ta emot stu- denter. I takt med att personalsituationen blivit mer ansträngd har viljan hos vårdgivarna att ta emot VFU-placeringar minskat. Ett ökat deltagande från privata såväl som kommunala vårdgivare efterfrågas. I är det till exempel endast ett fåtal privata vårdgivare som tar emot VFU-placeringar.