sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — SOU 2016:92 demokratin mot våldsbejakande extremism Nationell samordning och kommunernas ansvar. Den lokala nivåns betydelse i det förebyggande arbetet … Spalek, B., McDonald, L. & El-Awa, S. (2011). Preventing religio-political extremism amongst youths: a study exploring police-community partnership. (2011). Reasons to be Fearful, One, Two, Three: The ’Preventing Violent Extremism’ Agenda. Relations, 13(2), s. 165–188. , V., Wimelius, M. E., Ghazinour, M., Kinsman, J. &, J. (Kommande 2017). Lokal resiliens mot vålds- bejakande islamistisk extremism i norra , i Høgestøl, , A. E., , och , (red). Fremmedkrigere: Forebygging, straffeforfølgning og rehabili- tering i Skandinavia, : Gyldendal Norsk Forlag. & Horgan, J. (2006). A conceptual framework for addressing psy¬chological process in the development of the terrorist. Terrorism and Political Violence, 18(4), s. 585–601. (2016). Youth, terrorism and education: ’s Prevent programme. , 35(2), s. 171–187. & Bucerius, S. (2017). Transnational radicalization, diaspora groups, and within-group sentiment pools: and Somali Canadians on the LTTE and al Shabaab. Terrorism and Political Violence, doi: 10.1080/09546553.2016.1264938. , H. F., Rooze, M. & Holsappel, J. (2015). Translating conceptualizations into practical suggestions: What the literature on radicalization can offer to practitioners. Peace and Conflict: , 21(2), s. 212–225. Ungar, M. (Kommande 2017). social inclusion and community engagement of youth: pathways to resilience as alternatives to violence, i , T. & Hadji-Janev, M. ): Understanding and countering the South Eastern European terrorist threat. : IOS Press. (2012). resilience to violent extremism in diaspora communities in the . Dynamics of Asymmetric Conflict, 5(1), s. 60–73. Den lokala nivåns betydelse i det förebyggande arbetet … , , , S., Shanfield, S. & Legha, R. (2013). Community Resilience to Counter Violent Extremism. Democracy and Security, 9(4), s. 327–33. (2004). Prevention of mental disorders: Effective interventions and policy options: Summary report. & Strand, S. (2013). Tapestry and the aesthetics of theatre in education as dialogic encounter and civil exchange. Research in Drama Education: and Performance, 18(1), s. 62–78. 10Socialt arbete och våldsbejakande extremism Syftet med detta kapitel är att spegla den forskning kring vålds- bejakande extremism (i fortsättningen: VBE) som finns inom forsk- ningsämnet socialt arbete samt hur det relaterar till det sociala arbetets praktik. Innan jag går närmre in på detta kan det vara på sin plats att ägna visst utrymme åt frågan vad socialt arbete är. Denna fråga är emellertid inte helt lätt att besvara, utan tvärtom ständigt föremål för såväl inom- som utomakademiska diskussioner. Det finns emellertid en global definition av socialt arbete som lyder: Socialt arbete är en praktikbaserad profession och en akademisk discip- lin som verkar för social förändring och utveckling, social sammanhåll- ning, skydd och stöd för utsatta, empowerment och frigörelse av männi- skors resurser. Mänskliga rättigheter, social rättvisa, barnets bästa, kollektivt ansvar samt respekt för mångfald är centrala principer för socialt arbete. Med utgångspunkt i teorier för socialt arbete, samhälls- vetenskap, humaniora och urfolkens kunskap strävar professionen efter att involvera människor och påverka strukturer, för att möta utmaningar i livet och öka välbefinnandet. (, 2015:3). I denna definition betonas således att socialt arbete är både en veten- skaplig disciplin och en praktikbaserad profession, och i kapitlet som följer kommer jag att förhålla mig till båda delar. Även om definitio- nen ovan kan tolkas, förstås och användas på olika sätt i olika sam- manhang, urskiljs här konturerna av en värdegrund som bygger på social rättvisa, mänskliga rättigheter, solidaritet och sammanhållning. Blennberger menar att socialt arbete kan beskrivas som ett etiskt pro- jekt och att: ”[u]ppmärksamheten på människor i utsatta situationer Socialt arbete och våldsbejakande extremism kan ses som ett mått på ett samhälles empati och moraliska känslig- het” (2006:227). , som kanske är den första aktör vi kommer att tänka på när vi talar om det sociala arbetets praktik, har ofta framhållits som en viktig medaktör i arbetet mot VBE, även om detta är en uppgift som inte med självklarhet låtit sig smältas in bland tidi- gare ansvarsområden. (2016) beskriver VBE som ett relativt nytt samhällsproblem, och därmed en ny uppgift för det sociala arbetet. Att sammanställa en forskningsöversikt som denna innebär att upptäcka att mycket lite har gjorts på detta område och att fenomenet tycks vara förhållandevis nytt även på forskningssidan. De inklusionskriterier jag tillämpat för att avgöra vilka studier som ska ingå i denna översikt har varit relativt generösa. Detta beror dels på att det finns så pass få studier att tillgå, och att breda sökningar följaktligen varit en nödvändighet. Det bygger emel- lertid också på tanken att sociala fenomen som påminner om varandra faktiskt också kan säga något om varandra (, 2016). Genom systematiska och breda sökningar i tre vetenskapliga databaser – Social Services Abstracts; Applied Social Sciences Index and Abstract; och International Bibliography of the Social Sciences – identifierades slutligen 57 vetenskapligt granskade artiklar som på något sätt relate- rade till VBE eller terrorism och som dessutom kunde placeras inom ramarna för, eller med koppling till, disciplinen socialt arbete. Till dessa artiklar har sedan adderats ytterligare litteratur, dels genom så kallad ”pearl growing” där de påträffade publikationernas referens- listor genomsökts för att identifiera ytterligare referenser, dels genom tillägg av ett antal kompletterande publikationer som bl.a. adresserar det sociala arbetets praktik och som bedömts lämpliga i samman- hanget. I kapitlet redogörs för vad som framkom under genom- gången av det insamlade materialet, med ambitionen att ge en över- skådlig bild av forskningsområdets landskap och visa vilka delar av det som studerats och vilka som är vita fläckar på kartan. Kapitlet är uppbyggt kring tre huvudsakliga delar, där den första delen tar upp de teman som utkristalliserats i forskningsgenom- gången och därmed ger läsaren en föreställning inte bara om vad som redan studerats, utan också om de begränsningar som finns. Om kapitlets första del således kan sägas handla om vad vi vet, så handlar den andra delen om vad vi inte vet, samt i viss mån varför. Ett antal kunskapsluckor och brister, relaterade till såväl forskning som det Socialt arbete och våldsbejakande extremism praktiska sociala arbetet, lyfts fram och vikten av att belysa dem ytterligare betonas. I den tredje och avslutade delen formuleras, med utgångspunkt i de resonemang som förts i kapitlet, ett antal områden och frågor som skulle kunna bidra till en djupare förståelse av samt förstärka arbetet mot VBE. Socialt arbetes beröringsytor med VBE Den första frågan vi bör ställa oss handlar om i vilken utsträckning samt var beröringsytor mellan socialt arbete och VBE uppkommer. genomförde en enkätundersökning som riktade sig till landets samtliga kommuner samt stadsdelarna i de tre storstadsregionerna. Av de totalt 316 kommunerna och stadsdelarna var det 218 som besvarade enkäten. Resultatet visade att av kommunerna/stadsdelarna kommit i kontakt med unga personer på något sätt involverade i, alternativt i riskzonen för att bli invol- verade i, VBE. Religiös extremism var den form av VBE som social- tjänsten enligt enkäten oftast kom i kontakt med, men även politisk extremism uppgavs förekomma. Vad som avsågs med religiös och politisk extremism definierades inte. Det framkom även att det är vanligare att insatser riktas mot anhöriga än mot indi- vider direkt involverade i VBE (, 2016). En mindre kartläggning av behov och förutsättningar för en avhopparverk- samhet i (, 2015) visade att möten med personer i anslutning till VBE var sällsynta, men att det fanns en tro på att vissa av de rutiner och den beredskap som redan fanns i arbete kring hot och våld skulle kunna appli- ceras även i kontakter med till exempel personer som behöver stöd för att lämna VBE. Andra i verksamhetsstrukturerna redan inarbe- tade resurser som ansågs relevanta för detta arbete var samtalsstöd, bistånd, förebyggande arbete i barn- och ungdomsfrågor samt sam- verkan genom avstämningar med skola och polis. I kartläggningen framkom vidare ”behovet att lyfta frågan inom på ett sätt som får de anställda att vilja arbeta med personer som finns inom olika grupperingar, då frågan alltså inte hör till de högst prioriterade” (, 2015:39). Socialt arbete och våldsbejakande extremism Individers involvering i VBE betraktas ofta ur ett livslopps- perspektiv, där ”vägen in”, ”tiden i” och ”vägen ut” blir delprocesser i en ”karriär” eller ”livscykel” (se t.ex. Horgan, 2005). Det sociala arbe- tets utförare är som mest troliga att komma i kontakt med dessa individer under ”vägen in” samt ”vägen ut”, när individen väl är aktiv inom VBE är eventuella kontakter mer troliga att ske med dennes an- höriga. Utöver dessa mer individinriktade kontakter så är det sociala arbetet en viktig medaktör även när det gäller förebyggande genom breda generella insatser på grupp- och samhällsnivå, s.k. primär pre- vention (se , 2000). I en artikel om religiös extremism menar (2006) att bilden av individer som förekommer i sådana miljöer som militanta fanatiker uppfyllda av ett bakåtsträvande motstånd mot moderniteten är grova förvrängningar av verkligheten. Sekteristiska rörelser, som författarna kallar det, når framgång och rekryterar medlemmar av den betydligt enklare anledningen att de lyckas väcka hopp , underlätta och försäkra mot olycka. Ut- ifrån en sådan förståelse är det lätt att förstå att samhällets förmåga att i motsvarande utsträckning förse individer med hopp och till- försikt, tillgodose demokratiska och mänskliga rättigheter och er- bjuda en fungerande välfärd är avgörande och helt grundläggande komponenter i att förebygga individers inträde i VBE. Även Burgoon (2006) hävdar att en mer generös tillgång på social välfärd tenderar att reducera sociala aktörers benägenhet att bli invol- verade i terrorism. Detta förklarar han med att faktorer som ojämlik- het och socioekonomisk utsatthet ökar incitamenten för individer att ägna sig åt eller stödja terrorism i och med att extremistiska grupper och organisationer då får en möjlighet att erbjuda trygghet där sam- hällets egna skyddsnät fallerat. Awan och (2017) menar att kopplingen mellan socialtjäns- ten och frågor om radikalisering konkretiserats ytterligare av att det blivit en fråga om barnavårdsärenden, då frågan om omhändertagande aktualiserats i relation till familjer utifrån misstanken att de planerat att ta sina barn till . Vad gäller specifika metoder för att arbeta med individer som är involverade i eller riskerar att involveras i VBE saknas till- räckligt prövade och utvärderade metoder, och det finns inom socialt arbete ytterst få studier med denna inriktning. I och har visst arbete bedrivits kring utvärdering och analys av arbetet med Socialt arbete och våldsbejakande extremism högerextrema miljöer (se t.ex. Widmer et al, 2007; Danielsen & Franger, 2012; , 2014), men några ordentliga utvär- deringar har inte åstadkommits, då tillräckligt underlag från de olika programmen inte funnits tillgängligt för analys (Widmer et al, 2007). I har Spalek och (2012) utvärderat ett men- torprogram riktat till individer som bedöms röra sig mot en involver- ing i VBE – vilket i sammanhanget avser högerextremism, inspirerade miljöer samt djurrättsextremism. Slutsatsen är att mentor- skap riktat mot dessa individer delvis skiljer sig från mentorskap rik- tat mot individer med andra former av kriminellt beteende eller alkohol-/drogmissbruk. Medan vikten av att stärka banden mellan individen och majoritetssamhället genom insatser som utbildning och sysselsättning är närvarande inom alla former av mentorskap, ger mentorerna uttryck för att det i relation till VBE också behövs en ideologisk intervention. I synnerhet de mentorer som arbetar med individer inom al-Qaidainspirerade miljöer betonar den ideologiska aspekten av arbetet, och kunskaper om ideologi och teologi beskrivs som nödvändiga för att på ett trovärdigt sätt kunna utmana adeptens föreställningar i samtal. Hur detta bör ske finns emellertid olika åsikter om. En säger: ”Vanliga brottslingar vet att de gör fel, men det gör inte de här personerna. Det handlar om att förse dem med en alternativ tro, en som överensstämmer med ideologin i motsats till den förvrängda versionen” (Spalek & , 2012:358, min översättning). En annan menar att den inte handlar om att omvända adepten genom att förse hen med en ”korrekt” syn, utan snarare om att ställa frågor och få individen att själv börja ifrågasätta sina utgångspunkter. Också vad gäller mentorskapets syfte finns skilda uppfattningar, och det föreligger därmed ingen samsyn på huruvida den förändring som eftersträvas främst ska fokuseras kring åsikt eller handling, eller båda delarna (Spalek & , 2012). Viss forskning finns kring exitprocesser av olika slag, och vad gäller individer som vill lämna VBE kan uppdrag förstås som att stödja och underlätta deras återanpassning i samhället och därmed minska risken att de återgår till dessa sammanhang (Social- styrelsen, 2016). Att erbjuda stöd är viktigt, då rädslan att inte Socialt arbete och våldsbejakande extremism kunna förändras ofta utgör en utträdesbarriär som försvårar för individen att lämna sitt gamla sammanhang (Bubolz & , 2015). Ett av sociologins stora teoretiska dilemman handlar om aktör- skap kontra social struktur, dvs. huruvida människan ska förstås som en kreativ varelse som aktivt styr sina egna handlingar och livsvillkor, eller som styrd av sociala krafter och fakta som ligger bortom indi- videns egen räckvidd och kontroll. Även om inget enkelt svar på denna fråga finns, så får den konsekvenser för hur vi ser på individer i VBE och hur arbetet med dessa ska utformas. Gör insatser störst nytta när de riktas mot individer eller mot strukturer? Gällande arbe- tet med att få individer att lämna VBE så behövs också en utökad för- ståelse för hur denna process av distansering till det tidigare samman- hanget kan upplevas av individen. Utträdesprocesser har schema- tiserats av bland andra Ebaugh (1988), som utformat en modell som visar utträdesprocessen och även synliggör hur emotioner knyts in i de olika faserna. Medan Ebaughs processmodell är allmän i bemärkelsen att den behandlar och betonar likheterna mellan roll- utträden överlag, oavsett om det gäller att lämna en kriminell livsstil, att skilja sig eller byta yrke, så har Liedgren Dobronravoff (2007; 2009) utformat en modell utifrån utträden från Jehovas vittnen. Den typ av fastänkande som kännetecknar processmodeller tenderar för- visso att förenkla komplexa skeenden (se t.ex. Wacquants 1990 kritik av Ebaugh) men har förtjänsten att det synliggör hur indivi- dens behov varierar beroende på var i processen hen befinner sig – något som förstås är relevant att ta hänsyn till i det arbete som organiseras för att stödja individerna i deras utträde. Något annat som ibland framhållits som en värdefull resurs att tillvarata för arbetet med individer i VBE är de individer som redan lämnat, då detta dels visat sig stärka deras egen utträdesprocess, dels hjälpt andra i deras. (2015) har i en studie kring stiftelsen , som vänder sig till individer aktiva i främst nazistiska rörelser, visat hur avhoppare som börjat coacha andra indi- vider som vill lämna olika grupperingar genom detta har fullföljt sina egna utträden och etablerat nya roller och kommit att kategorisera både sig själva och andra på nya sätt. Att sammanföra individer med liknande erfarenheter som därmed kan fungera som förebilder för varandra kan således utgöra ett viktigt stöd i exitprocesser (se även et al, 2006). Individer med egen bakgrund kan också kon- struera ”mot-narrativ”. För att en viss grupp ska kunna etablera en Socialt arbete och våldsbejakande extremism känsla av kollektiv identitet hos sina medlemmar och därmed locka ytterligare individer till sig behöver gruppen ha ett någorlunda tydligt innehåll och kanske också en tradition och historia som både sträcker sig bakåt i tiden och blickar framåt, och därmed framstår som be- ständig . Här har t.ex. den självutnämnda Islamiska staten (IS) varit framgångsrika i att konstruera ett narrativ om det egna kollektivet som i anhängarnas ögon skänkt rörelsen en legitimitet, och som spänner både framåt och bakåt i tiden, i och med deras själv- utnämnda återupprättande av kalifatet. IS:s statsbyggande ambitioner kan ytterligare stärka rörelsens förmåga att inge medlemmarna en känsla av gemensam identitet. Ett tydligt avgränsat ”vi” som under- byggs av föreställningen om exempelvis en gemensam historia, kultur eller värderingar, kan få en stark emotionell inverkan på de enskilda individerna och verka sammansvetsande för den kollektiva identiteten genom idén om den egna särarten. Här kan alltså individer som själva lämnat VBE fylla en mycket viktig funktion genom att problema- tisera de storslagna narrativ som grupperingarna själva sprider (se t.ex. , 2016b). Det spelar förstås roll vilken typ av ideologisk miljö det handlar om, och en av bristerna med begreppet VBE är just att det felaktigt kan signalera att man talar i singularis och att de undermiljöer be- greppet täcker därmed ska förstås som homogena. Likheter mellan in- och utträden från ideologiskt olika miljöer har emellertid poäng- terats flertalet gånger (se t.ex. Barrelle, 2015; , 2016b). Lik- heter mellan olika miljöer har också betonats av Bubolz och (2015), i deras fall avseende paralleller mellan gäng, miljöer med ”extrema” ideologier och nya religiösa rörelser. Här kan även nämnas Mullins (2010) som har studerat rehabiliteringsprogram för militanta jihadister och satt dessa i samband med forskning kring rehabili- tering av det han refererar till som ”ordinary criminal offenders”. Mullins slutsatser är att även om den finns en rad faktorer där mili- tanta jihadister och ”vanliga kriminella” skiljer sig åt, så överlappar de två populationerna varandra tillräckligt mycket för att terrorist- rehabiliteringen, som befinner sig i ett relativt tidigt stadium, ska kunna dra nytta av den kriminologiska forskningen (Mullins, 2010). Hur arbetet med individer involverade i VBE behöver anpassas ut- ifrån ideologi är emellertid något som behöver utforskas ytterligare. Socialt arbete och våldsbejakande extremism (2016) formulerar i en kunskapsöversikt om att lämna VBE tolv punkter som han menar bör fungera vägledande i utforman- det av interventioner avsedda att främja individers utträden ur VBE: 1.Individens specifika situation måste alltid vägas in i utformandet av interventionen för att goda förutsättningar att stödja indivi- den i dennes utträde ska kunna skapas. 2.I utformandet av interventioner bör viljan att lämna VBE inte sammanblandas med att faktiskt lämna VBE. En intervention som är inriktad på det första är därmed inte nödvändigtvis tillräcklig för att åstadkomma det . 3.Att som utomstående försöka övertala någon att lämna VBE är ofta kontraproduktivt. I stället är det individens eget tvivel som bör leda vägen. 4.Att den personal som arbetar inom en intervention har egen bak- grund inom miljön ifråga kan stärka utsikterna att motivera även andra att lämna (se t.ex. , 2015 och et al, 2006 ovan). 5.Motivationen att lämna är ofta, men inte alltid, starkast i över- gångsfasen mellan ungdom och vuxenliv. 6.Utträdets orsaker kan inte förstås som en direkt spegling av var- för individen en gång trädde in i miljön, utan är ofta mer kom- plext än så. 7.Vad som får individer att vilja lämna VBE härrör ofta från sociala och praktiska aspekter av involveringen i miljön, snarare än från ideologiska. 8.Utträdet är främst en social och praktisk process där individen distanserar sig från den tidigare miljön. Förändring av ideologiska ståndpunkter inträder ofta i ett senare skede av den sammantagna processen, just som en följd av de sociala och praktiska föränd- ringarna. 9.När individen etablerar meningsfulla band till det omgivande sam- hället genom t.ex. arbete, studier och familj så stärker detta förut- sättningarna för att utträdet ska bli bestående. Socialt arbete och våldsbejakande extremism 10.Interventioner bör följaktligen vara inriktade på att tillmötesgå individens sociala och praktiska behov snarare än att eftersträva en omedelbar förändring av ideologiska ståndpunkter. 11.Vid sidan av relationer till familjemedlemmar och vänner, kan en framgångsfaktor vara att t.ex. myndigheter underlättar sådant som rör de praktiska behoven, som arbete, bostad, körkort etcetera. 12.Ett utvärderingsperspektiv bör finnas med i utformandet och implementeringen av interventionen för att kunna fastslå dess potentiella effekter. (, 2016) Tuffa/mjuka metoder Det offentliga samtalet kring VBE präglas ofta av vad som kommit att bli en motsättning mellan s.k. tuffa och mjuka metoder (se t.ex. , 2015), även om det måhända inte alltid är en mot- sättning metoderna emellan lika mycket som mellan deras respektive förespråkare. Människor gör ständigt kategoriseringar av varandra, och även myndigheters bedömningar görs utifrån en moraliskt base- rad polarisering där vissa individer bedöms förtjäna hjälp mer än andra (se även , 1994a; 1994b). Inom människobehandlande organisationer, inom vilka många socialarbetare verkar, är det viktigt att vara medveten om den definitionsmakt som yrkesutövandet medför och vilka konsekvenser det kan få i klientmötet. och (2016) har studerat inramningens betydelse för olika yrkesgruppers – däribland praktiker verksamma inom det sociala arbetets fält – förståelse av sitt arbete med s.k. våldsbejakande miljöer, till vilka även olika former av VBE räknas. Studien behandlar således förhållandet mellan kunskap, föreställningar och social praxis genom att visa hur förespråkandet av specifika åtgärder hänger sam- man med synen på det preventiva arbetet som endera ett främjande av det goda eller ett bekämpande av det onda. När preventivt arbete ramas in som ett främjande av det ses individerna som ”stackare” och arbetet runt de våldsbejakande och extremistiska miljöerna ses främst som en sociopolitisk fråga där mjuka åtgärder är att föredra. Inramningen av det preventiva arbetet som ett motarbetande av det onda förstår däremot individerna som ”skurkar” och problematiken som ett säkerhetshot som kräver tuffa åtgärder. Socialt arbete och våldsbejakande extremism VBE har tidigare främst betraktats som ett område för polisarbete och rättsväsende, en uppfattning som förskjutits till att en rad sam- hällsaktörer framstår som viktiga och självklara i arbetet, inte minst . En av de faktorer som bidragit till att förtydliga denna koppling till arbetet runt VBE är det fokus som hamnat på barn, ungdomar och unga vuxna som rest till kon- fliktområdet i och och i vissa fall anslutit sig till den Islamiska staten eller liknande rörelser. Men också mer generellt finns en given koppling då uppdrag består i att utifrån individers särskilda behov erbjuda individer stöd och förhindra att de involveras i destruktiva miljöer. I takt med att fler aktörer klivit in i arbetet har dock begreppsapparaten förblivit i mångt och mycket densamma, och den säkerhetspolitiska diskursen tenderar att tränga sig in även på andra områden som arbetar med frågorna, såsom . Detta kan bidra till ett främmandeskap inför det arbete man förväntas göra och en osäkerhet kring vari det egna upp- draget ligger, och därmed resultera i svårigheter att omsätta arbetet i praktiken. Nödvändigheten av samverkan mellan olika myndigheter och aktörer i arbetet runt VBE betonas ofta.