sou · H6B35 · 2018-02-05 00:00:00 — Med en beloppsgräns i socialförsäkringsbalken uppnås överens- stämmelse med det sätt på vilket statsmakterna hitintills valt att in- föra beloppsgränser för återkrav av socialförsäkringsförmåner. Ett angivande av beloppsgränsen direkt i 108 kap. SFB har också den fördelen att förutsättningarna för återkrav av förmåner som betalats ut felaktigt enligt socialförsäkringsbalken regleras i ett sammanhang. Det kan i någon mån också ifrågasättas om huruvida det lämp- ligaste är att beslutsmyndigheterna själva får besluta om belopps- gränser. Även om, som påtalats ovan, det finns goda skäl för en sådan ordning, finns det också skäl som talar mot detta. Till exempel kan befaras att en myndighet, som anförtros att fastställa en belopps- gräns, inte i tillräcklig mån väljer att anlägga ett sådant mer över- gripande perspektiv på beloppsfrågan som torde fordras. Det kan inte uteslutas att det finns en risk för att myndigheter lägger för stor vikt vid interna myndighetshänsyn och prioriteringar; priori- teringar och hänsyn som kan föranleda myndigheterna att göra av- vägningar som inte helt sammanfaller med vad som är önskvärt ur ett bredare allmänt perspektiv. Till stöd för det nu sagda kan näm- nas att t.ex. administrativa beslut om att införa beloppsgränser i icke ringa grad synes ha motiverats av en önskan att reducera antalet återkrav och frigöra arbetsresurser. Mot denna bakgrund anser vi att övervägande skäl talar för att det lämpligaste är att det i socialförsäkringsbalken intas en bestäm- melse som anger att återkrav understigande ett visst belopp inte ska återkrävas. Vilken beloppsgräns bör tillämpas? Frågan blir då vilken beloppsgräns som bör förordas. tillämpar såväl som en beloppsgräns om . Såvitt framgår är detta belopp framför allt fram- räknat utifrån kostnaderna för återkravsutredning och efterföljande fordringshantering. Den typ av legitimitets- och preventionskostnader som vi också menar måste kostnadssättas, synes myndigheterna så- ledes inte ha fäst avseende vid. Detta talar för att den beloppsgräns som tillämpas är för hög. I denna riktning talar även att be- Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande loppet klart överstiger de beloppsgränser som tillämpas såväl på andra områden som i socialförsäkringsbalken. När en beloppsgräns för bostadsbidragen först infördes i lagen (1993:737) om bostadsbidrag, uppgick den till endast 100 konor. höjdes gränsen till (prop. 1999/2000:1, utg. omr. 18 s. 43 och 44). Därefter, , höjdes gränsen till den nivå som alltjämt gäller , dvs. Höjningen av beloppsgränsen, i förarbetena även kallad det s.k. för- låtandeintervallet, motiverades dock inte särskilt (jfr prop. 2003/04:1, utgiftsområde 18, s. 65). När en motsvarande beloppsgräns om infördes vid återkrav av sjukersättning som utbetalats preliminärt enligt 37 kap. SFB, föreslogs initialt att belopp understigande 3 000 kro- nor, motsvarande , inte skulle betalas tillbaka till (Ds 2008:14 s. 138 f). Flera remissinstanser ansåg emellertid att var ett för högt belopp och hän- visade i stället till reglerna för bostadsbidrag med liknade regler om preliminärt och slutligt beslut. Regeringen tog intryck av kritiken, men ansåg det angeläget att undvika att alltför små belopp skulle återbetalas. Enligt regeringen borde en viss feltolerans tillåtas och en avvikelse om ansågs i det sammanhanget skälig (jfr prop. 2007/08:124 s. 81). Såväl bostadsbidrag som bestämmelserna om steglös avräkning vid sjukersättning enligt 37 kap. SFB bygger på att det årsvis sker en avstämning mellan vad som beslutats preliminärt och slutligt. betalar ut ersättning enligt ett preliminärt beslut och om det i ett slutligt beslut i efterhand visar sig att ersättning utgått med för högt belopp, ska ersättningen återkrävas. Den avvikelse häremellan som regeringen ansåg skälig motsvarar alltså och utbetalning (1 200/12). Den beloppsgräns som och Pensionsmyndig- heten infört genom sina administrativa beslut synes således klart avvika från vad regeringen tidigare betraktat som skäligt. Som tidigare nämnts har en beloppsgräns om ansetts skälig vid återkrav av studiemedel. Beträffande detta belopp anges i förarbetena endast att belopp som understiger en viss miniminivå, exempelvis , inte ska återkrävas (prop. 1997/98:1, utg. omr. 15 s. 20). Att notera är dock att denna beloppsgräns endast Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande gäller om en studerande har fått studiemedel felaktigt eller med för högt belopp på grund av att summan av hans eller hennes överskott i inkomstslagen tjänst, näringsverksamhet och kapital enligt beslut om slutlig skatt överstigit den inkomst som lagts till grund för beräkningen av studiemedel. I övriga fall, dvs. i sådana situationer som motsvarar vad som anges i 108 kap. 2 § SFB, gäller inte denna beloppsgräns. Lagstiftaren har således gjort ett medvetet val att varken ange en beloppsgräns eller bemyndiga regeringen att med- dela föreskrifter om beloppsgränser för återkrav då någon genom oriktiga uppgifter har orsakat att medel lämnats felaktigt eller med för högt belopp. Detsamma gäller om någon på annat sätt fått studiestöd felaktigt eller med för högt belopp och insett eller borde ha insett detta. Enligt vår mening talar detta för att en högre beloppsgräns än inte bör komma ifråga. Om en beloppsgräns överhuvud- taget ska fylla en funktion kan beloppet inte heller gärna vara lägre. En beloppsgräns om motsvarar ungefär dags- beloppet för föräldrapenning på grundnivå och knappt halva maxi- mala dagsbeloppet vid hel sjukpenning beräknat på av den försäkrades sjukpenninggrundandeinkomst (SGI). I tabell 6.23 har vi beträffande tagit fram beräkningar för bl.a. kostnader och intäkter vid olika beloppsgränser. 61 Med detta avses hur mycket varje investerad krona i återkravsverksamheten kan antas in- bringa till det allmänna. Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande Ovanstående beräkningar visar att det allmänna åsamkas betydligt högre kostnader om en lägre beloppsgräns tillämpas som det totala utfallet blir sämre. Enligt dessa beräkningar medför således exempelvis en beloppsgräns om nästan fullständig kostnadstäckning, medan en beloppsgräns om exempelvis 300 kro- nor innebär en kostnadstäckning om . I figur 6.15 nedan åskådliggörs hur avståndet mellan förväntade intäkter och kostnader ökar respektive minskar utifrån olika be- loppsgränser. Figur 6.15 Förväntade kostnader och intäkter utifrån beloppsgräns, ϯϬϬ ϲϬϬ ϵϬϬ ϭϮϬϬ ϭϱϬϬ ϭϴϬϬ Av tabell 6.24 nedan framgår förväntade nya ärenden och ökade kostnader för utifrån olika beloppsgränser. Tabell 6.24 Kostnader och ärenden utifrån beloppsgräns, Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande Beräkningar ovan är emellertid gjorda helt utifrån beräknade hand- läggningskostnader och, såvitt avser , förväntade intäkter vid olika beloppsgränser. Den typ av preventionskostnader och legitimitetskostnader som vi redogjort för ovan och som bör vägas in i beräkningarna, har således inte beaktats. Frågan är då hur man skulle kunna justera dessa siffror i syfte att även beräkna vad denna typ av effekter kan antas medföra för kostnader. Givetvis är detta en väldigt grannlaga uppgift. Det är emellertid viktigt att överväga och försöka beräkna hur kostnader av detta slag kan antas påverka kalkylen. Av denna anledning har gjort ett försök att beakta även denna typ av kostnader. Våra beräkningar återges i bilaga 3 till betänkandet. Vår uppskattning av dessa kostnader är givetvis väldigt osäker och gör inte anspråk på att vara fullständig eller utan brister. För att råda bot på detta krävs ett betydligt säkrare statistiskt underlag än det vi har tillgång till. Beräkningarna syftar främst till att visa att man måste och att det är fullt möjligt att vidga det perspektiv som vi menar bör anläggas vid beräkningar av detta slag. Med detta sagt kan konstateras att våra beräkningar tyder på att skillnaderna mellan att tillämpa olika beloppsgränser krymper be- tydligt om även preventions- och legitimitetskostnader beaktas. En beloppsgräns om exempelvis kommer således att med- föra avsevärt högre preventionskostnader jämfört med exempelvis en beloppsgräns om . Detta får till följd att utfallet mel- lan att införa dessa två beloppsgränser krymper jämfört med vad som framgår av beräkningarna ovan. Vid en sammantagen bedömning anser vi därför att en belopps- gräns om framstår som rimlig och väl avvägd även för socialförsäkringens del. Närmare om vårt förslag I 108 kap. 2 a § SFB bör det införas ett undantag från huvudregeln om att felutbetalda belopp ska återkrävas. Återkrav ska enligt denna bestämmelse inte ske om fråga är om ett återkravsanspråk som understiger . Denna beloppsgräns ska gälla oavsett vem som har orsakat den felaktiga utbetalningen. Ett mer välfungerande och ändamålsenligt återkravsförfarande ska fylla sin kostnadsbesparande funktion krävs att den kan tilläm- pas oaktat huruvida förutsättningarna för återkrav enligt 108 kap. 2 § föreligger eller inte. Det är nödvändigt att införa någon form av säkerhets- ventil. Det kan i vissa situationer nämligen finnas skäl från allmän synpunkt att även belopp som understiger beloppsgränsen kan åter- krävas. Vi föreslår därför att det i 108 kap. 2 a § SFB också anges att en felaktig utbetalning ska kunna återkrävas även om beloppet understiger beloppsgränsen, om det behövs från allmän synpunkt. Exempel härpå kan vara om den enskilde t.ex. vid upprepade tillfällen orsakat felutbetalningar av var och för sig mindre belopp eller det finns misstanke om brott. Återkrav bör trots beloppsgränsen också kunna aktualiseras i den situationen att en försäkrad hör av sig och själv begär att få betala tillbaka felaktigt utbetald ersättning. Som nämnts i avsnitt 6.2.4 hänvisas det i vissa andra författ- ningar till socialförsäkringsbalkens bestämmelser om återkrav. För vissa författningar på socialförsäkringsområdet finns dessutom egna återkravsbestämmelser intagna direkt i den aktuella författningen. Några bärande skäl för att inte tillämpa en beloppsgräns vid åter- krav av förmåner och ersättningar enligt dessa specialförfattningar finns egentligen inte. Vi föreslår därför att det införs en bestäm- melse i respektive författning varigenom det – direkt eller genom hänvisning – klargörs att beloppsgränsen även ska tillämpas i dessa fall. Undantag härifrån görs dock för återkrav enligt förordningen om bidrag till arbetsgivare för köp av arbetsplatsnära stöd för åter- gång i arbete och förordningen om bidrag till företagshälsovården för köp av medicinsk service. Detta görs med anledning av det finns särskilda bestämmelser om återkrav i den EU-rättsakt som de nationella författningarna hänvisar till.62 62 Båda författningarna hänvisar till kommissionens beslut av om till- lämpning av artikel 106.2 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt på statligt stöd i form av ersättning för allmännyttiga tjänster som beviljas vissa företag som fått i uppdrag att tillhandahålla tjänster av allmänt ekonomiskt intresse. I beslutet finns särskilda bestämmelser om återkrav i artikel 6. 7 Verkställighet av återkrav och beslut om återkrav av en felaktigt utbetald socialförsäkringsförmån utgör inte en exeku- tionstitel, dvs. verkställighet hos får inte ske på grund av myndighetens avgörande. Överklagas ett sådant beslut av den enskilde, utgör inte heller förvaltningsdomstolens dom en exekutionstitel enligt ett avgörande från (NJA 2013 s. 413). ansågs i rättspraxis en sådan dom av en förvaltningsdomstol utgöra en exekutionstitel. För verk- ställighet krävs numera att betalningsskyldigheten meddelas i utslag av i mål om betalningsföreläggande eller i dom av allmän domstol. Det nya rättsläget, samt det grundläggande förhållandet att För- säkringskassans och beslut om återkrav inte utgör exekutionstitlar, påverkar möjligheten att på ett effektivt sätt driva in dessa fordringar. I avsnitt 6.2.6 har vi redovisat hur den faktiska hanteringen avseende verkställighet av återkravsfordringarna ska går till. Av av- snitt 6.7.2 framgår hur fordringshanteringen går till i praktiken. 7.1.2Utredningens uppdrag i denna del Som framgått av avsnitt 6.1.1 ska utredningen enligt direktiven ut- reda och föreslå åtgärder för att uppnå en mer effektiv och ändamåls- enlig återkravshantering inom socialförsäkringen. Vidare anges i direktiven följande (dir. 2016:104 s. 8 och 9). och beslut om återkrav enligt 108 kap. SFB är inte direkt verkställbara enligt utsökningsbalken. Det innebär att myndigheten måste ansöka om betalningsföreläggande eller väcka talan i tingsrätten för att på det sättet få en exekutionstitel som kan ligga till grund för verkställighet. Frågan om vilka förutsättningar som bör gälla för att en myndighets beslut ska få verkställas har övervägts av i betänkandet Ett modernare utsökningsför- farande (SOU 2016:81). I betänkandet föreslås lagändringar som syftar till att myndigheters beslut om bl.a. återbetalning i större utsträckning ska vara direkt verkställbara. Utredningens förslag angränsar alltså till frågor i detta uppdrag. Utfallet av förslagen i betänkandet Ett modernare utsökningsförfarande (SOU 2016:81) ska beaktas. Det är angeläget att bestämmelserna i fungerar på ett tillfredsställande sätt i förhållande till bestämmelserna i utsökningsbalken. Syftet med att uppnå en mer effektiv och ändamåls- enlig hantering är att åstadkomma en ökad återbetalning som både kan minska fordringsstocken och, framför allt, förhindrar att den växer ytter- ligare. En mer effektiv och ändamålsenlig hantering ska också öka rätts- säkerheten för den försäkrade och minska risken för att hamna i om- fattande och långvarig skuldsättning. Utredaren ska särskilt beakta på vilket sätt föreslagna åtgärder kan påverka den enskilda försäkrade. I avsnitt 7.5.3 redogör vi för hur vi ser på vårt uppdrag i denna del, med beaktande av det förslag som har lämnat. Avsnitt 7.2 ägnas åt gällande rätt i de delar den har betydelse för förståelsen av de frågor vi ska ta ställning till. Vi redogör översiktligt för nuvarande ordning i fråga om betalningsföreläggande och utsök- ning (7.2.1) och vad som gäller allmänt i fråga om verkställighet av förvaltningsmyndigheters beslut (7.2.2), i fråga om verkställighet av återkrav inom socialförsäkringen (7.2.3) och i fråga om verkställighet av vissa andra förvaltningsmyndigheters beslut (7.2.4). I avsnitt 7.3 redogörs för hur frågor om verkställighet av för- valtningsmyndigheters beslut har behandlats. Redogörelsen avser rättsläget före utsökningsbalkens införande (7.3.1), förarbe- tena till utsökningsbalken (7.3.2), en skrivelse från till regeringen (7.3.3) samt avläm- SOU 2018:5 Verkställighet av återkrav nade betänkande (7.3.4) och remissyttrandena över det betän- kandet (7.3.5). Avsnitt 7.4 innehåller en redovisning av viss statistik som utred- ningen har inhämtat. Avsnittet är indelat i en inledning där vi beskri- ver hur uppgifterna har inhämtats (7.4.1), en del om verkställighet av återkrav (7.4.2) och en del om hantering av ford- ringar avseende betalningsskyldighet för underhållsstöd (7.4.3). Våra överväganden, bedömningar och förslag redovisar vi i av- snitt 7.5 och avsnitt 7.6. handlägger mål om betalningsföreläggande inom ramen för den s.k. summariska processen. Detta är ett förenklat förfarande där , i stället för domstol, be- slutar i fråga om borgenärs rätt att få betalt för en fordran. Bestämmelser om handläggning av mål av nämnt slag finns i lagen (1990:746) om betalningsföreläg- gande och handräckning. Av lagen framgår bl.a. följande. En ansökan om betalningsföreläggande får avse åläggande för svaranden att betala en penningfordran som är förfallen till betalning, om förlikning är tillåten i saken. Tar upp ansökningen, ska svaranden föreläggas att till myndigheten yttra sig från det att ansökningen delgavs honom eller henne. Tiden får inte utan särskilda skäl bestämmas . Om svaranden efter delgivning bestrider ansökningen i rätt tid, ska sökanden underrättas om det. Om sökanden vill vidhålla sitt yrkande, kan sökanden begära att målet i den bestridda delen ska överlämnas till tingsrätten. Har svaranden inte i rätt tid bestritt ansökningen, ska meddela utslag i enlighet med ansökningen. Inom en månad från det att utslaget meddelades kan svaranden ansöka om återvinning av utslaget. Om ansökan om återvinning görs i rätt tid ska överlämna målet till tings- rätten för fortsatt handläggning. Tvångsmässigt genomförande av förpliktelser benämns ofta exeku- tion. Exekutiva åtgärder som har till syfte att tillgodose endast en viss berättigad benämns utsökning. Detta begrepp omfattar i första hand verkställighet, dvs. genomförande av förpliktelser som har prövats av domstol eller i annan särskild ordning (Gregow, Utsökningsrätt, 2012, s. 21). Den centrala svenska utsökningsrätten regleras i utsöknings- balken, UB, och i utsökningsförordningen (1981:981), UF. Utsök- ningsrättsliga bestämmelser finns också i t.ex. lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar m.m., indrivningslagen, och indriv- ningsförordningen (1993:1229). Utsökningsbalken är tillämplig bl.a. i fråga om verkställighet av dom eller annan exekutionstitel som innefattar betalningsskyldighet. Verkställighet som avser betalningsskyldighet sker genom utmätning. ansvarar för all verkställighet enligt ut- sökningsbalken. kom det in totalt cirka 3,4 miljoner ärenden och mål till . Av de inkomna målen avsåg cirka 1,2 miljoner mål om betalnings- föreläggande. Ungefär lika många mål om betalningsföreläggande avslutades . av de målen återkallades innan de hann avgöras, oftast på grund av att sökanden fått betalt alternativt nått en uppgörelse med svaranden. Det var få mål som bestreds av svaranden. inkom bestridande i cirka 80 000 mål, vilket motsvarade av inflödet av mål. Endast cirka 10 000 mål eller av de inkomna målen överlämnades till domstol. Cirka 2,2 miljoner av de inkomna målen avsåg verkställighet, varav cirka 1,6 miljoner allmänna mål och 600 000 enskilda mål (se nedan under rubriken och enskilda mål om vad som avses med sådana mål). Antalet tillkommande gäldenärer i inkomna mål var cirka 200 000, varav förstagångsgäldenärer cirka 100 000. 1 Uppgifterna är hämtade från årsredovisning 2016 s. 21, 22 och 56–58. drev in totalt , varav i allmänna mål och 4,7 miljarder kro- nor i enskilda mål. Allmänna och enskilda mål Vilka mål som är allmänna respektive enskilda Utsökningsmålen indelas enligt 1 kap. 6 § första stycket UB i en- skilda mål och allmänna mål. I de allmänna målen är indrivningslagen tillämplig.2 De fordringar som ska handläggas som allmänna mål är enligt paragrafens andra stycke böter, vite, skatt, tull, avgift och andra medel som staten har rätt till och som får utsökas utan föregående dom samt, enligt vad regeringen närmare föreskriver, annan liknande ford- ran som staten eller en kommun har rätt till. Vidare anges att i annan lag kan föreskrivas att även mål om uttagande av någon annan fordran är allmänt mål. Sådana föreskrifter av regeringen som avses i andra stycket har meddelats i 1 kap. 2 § UF. Där finns en uppräkning av vissa ford- ringar som ska handläggas som allmänna mål, bl.a. belopp som dom- stol har dömt någon att betala till staten eller belopp som någon enligt lag har rätt att återkräva av någon annan, om enligt särskild föreskrift indrivning av beloppet får ske enligt bestämmelserna i 2 I betänkandet Ett modernare utsökningsförfarande (SOU 2016:81), föreslås att begreppen allmänna och enskilda mål utmönstras ur lagstiftningen men att vissa särskilda regler även fortsatt ska gälla för mål som ska handläggas enligt indrivningslagen. I avsnitt 7.3.4 beskrivs närmare förslag i vissa delar. indrivningslagen.3 Föreskrifter med hänvisning till indrivningslagen finns i ett stort antal författningar.4 beslut utgör exekutionstitel endast om det finns en särskild föreskrift om att beslutet får verkställas (se vidare i avsnitt 7.2.2). Andra mål än allmänna är enskilda mål, vilket framgår av 1 kap. 6 § tredje stycket UB. Staten (eller en kommun) kan vara sökande i ett utsökningsmål utan att det är allmänt mål. Detta gäller oftast i de fall då fordran inte är verkställbar enligt utsökningsbalken. Om en fordran ska handläggas som ett allmänt eller enskilt mål framgår inte alltid av en författning utan den frågan kan behöva lösas med ledning av förarbeten (se SOU 2016:81 s. 118). 3De fordringar som i övrigt räknas upp i paragrafen är 1.belopp som har förklarats förverkat eller som någon har ålagts att betala som annan sär- skild rättsverkan av brott, 2.belopp som i ett mål eller ärende vid domstol eller annars i samband med en rättegång har utgått av allmänna medel och som enligt domstolens beslut ska återbetalas, 3.sådan kostnad för rättshjälp som part eller någon annan har ålagts att ersätta staten enligt rättshjälpslagen (1996:1619), 4.vad som ska betalas enligt beslut som avses i lagen (2003:491) om konsulärt ekonomiskt bistånd, 5.byggsanktionsavgifter enligt 11 kap. (2010:900), 6.utländsk skatt eller avgift enligt lagen (2011:1537) om bistånd med indrivning av skatter och avgifter inom Europeiska unionen och lagen (1990:314) om ömsesidig handräckning i skatteärenden, 7.avgifter enligt förordningen (1995:1459) om avgifter vid lantmäteriförrättningar, 8.avgifter enligt förordningen (2006:1166) om avgifter för offentlig kontroll av livsmedel, 9.fordran mot en aktieägare, styrelseledamot eller verkställande direktör i ett aktiebolag på grund av punkt 5 av övergångsbestämmelserna till lagen (1994:802) om ändring i aktie- bolagslagen (1975:1385) och fordran mot en övertagare på grund av 17 § lagen (1996:761) om inkomstskatteregler m.m. med anledning av ändrade bestämmelser om aktiekapitalets storlek, om fordringen mot bolaget drivs in som allmänt mål, 10.avgifter enligt förordningen (1998:940) om avgifter för prövning och tillsyn enligt miljö- balken och förordningen (1998:903) om avgifter för prövning enligt lagen (1998:814) med särskilda bestämmelser om gaturenhållning och skyltning samt avgifter enligt föreskrifter som en kommun meddelat med stöd av sistnämnda förordning eller med stöd av 27 kap. , 11.upphandlingsskadeavgift enligt lagen (2016:1145) om offentlig upphandling, lagen (2016:1146) om upphandling inom försörjningssektorerna, lagen (2016:1147) om upp- handling av koncessioner eller lagen (2011:1029) om upphandling på försvars- och säkerhets- området, samt 12.skattetillägg enligt lagen (2015:632) om talan om skattetillägg i vissa fall. 4En sammanställning av några författningar som innehåller en särskild föreskrift om verkstäl- lighet eller hänvisning till indrivningslagen finns i betänkandet Ett modernare utsökningsför- farande (SOU 2016:81), bilaga 8. Skillnader i handläggningen av allmänna respektive enskilda mål har i allmänna mål dubbla roller. Myndig- heten ska dels tillvarata borgenärens, dvs. statens, rätt, dels såsom verkställande myndighet handlägga målet objektivt utan att ge staten oberättigade fördelar. I ett enskilt mål kan fordringsägaren välja att avstå från indrivningsåtgärder medan huvudregeln i de allmänna målen är att den debiterande myndigheten ska begära indrivning hos om inte särskilda skäl talar mot det. En annan skillnad mellan allmänna och enskilda mål är att någon avgift inte tas ut av sökanden för indrivning av fordringar i allmänna mål. Det finns härutöver en rad särbestämmelser för Kronofogde- myndighetens handläggning av de allmänna målen genom vilka undan- tag görs från utsökningsbalkens vanliga bestämmelser. I bl.a. indrivningslagen och indrivningsförordningen finns ytter- ligare särbestämmelser som gäller för de allmänna målen. 7.2.2Allmänt om verkställighet av förvaltningsmyndigheters beslut Behov av verkställighet enligt utsökningsbalken När det gäller förvaltningsavgöranden föreligger behov av exekution enligt utsökningsbalken främst beträffande beslut som innebär betal- ningsskyldighet.