sou · H6B362 · 2018-08-16 00:00:00 — Det har blivit tydligt att en borttagen tillståndsplikt, eventuellt i kombination med en anmälningsplikt eller någon annan form av integritetsskyddande reglering, bör utformas på samma sätt så att regleringen kan gälla oavsett om det är fråga om kamerabevakning som omfattas av dataskyddsförordningen, brottsdatalagen eller motsvarande reglering för Säkerhetspolisen. Att förenklingar i kamerabevakningslagen utformas på ett så enhetligt sätt som möjligt är dessutom i sig eftersträvansvärt. Detta för att bestämmelserna ska bli så förutsebara och enkla att tillämpa som möjligt (se avsnitt 6.4, 7.3 och jfr prop. 2017/18:231 s. 30). Att tillståndsplikten tas bort innebär att berörda myndigheters kamerabevakning i större utsträckning kommer att regleras direkt av den nya generella dataskyddsregleringen (se ovan). Det finns dock även framöver vissa bestämmelser i kamerabevakningslagen som måste iakttas, t.ex. i fråga om skyltning. Som kommer framgå i avsnitt 10 föreslår vi dessutom en bibehållen överviktsprincip för de berörda myndigheternas kamerabevakning. Det finns också andra bestämmelser, t.ex. i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), som måste iakttas. Bör tillståndsplikten tas bort för berörda myndigheter? Vi har föreslagit att tillståndsplikten tas bort. Detta bör lagtekniskt komma till uttryck genom att ett generellt undantag från tillståndskravet införs i 9 § 1 kamerabevakningslagen i fråga om kamerabevakning som bedrivs av , , och . Specifika undantag från tillståndsplikten som gäller för berörda myndigheter kommer inte längre att behövas och bör därför utgå. Nuvarande bestämmelse i 9 § 1 kamerabevakningslagen, som tar sikte på undantag från tillståndsplikten i fråga om bevakning som bedriver vid automatisk hastighetsövervakning, kan därmed utgå. Vidare bör bestämmelsen i 10 § första stycket 1 kamerabevakningslagen utgå. Bestämmelsen avser undantag från tillståndsplikten gällande bevakning som bedrivs av eller Säkerhetspolisen, om det av särskild anledning finns risk för allvarlig brottslighet. Eftersom undantaget bör utgå är det inte längre aktuellt att överväga om ska omfattas av detsamma (se avsnitt 6.5.4 och prop. 2017/18:231 s. 84). Slutligen bör ordet utmönstras ur punkten 2 i nämnda paragraf. Den bestämmelsen tar sikte på viss bevakning som bedrivs under högst en månad av bl.a. Att övriga undantag i 9 och 10 §§ kamerabevakningslagen kvarstår medför viss dubbelreglering, t.ex. i fråga om undantaget i 9 § 2 som gäller bevakning av skyddsobjekt. Det undantaget, liksom vissa andra undantag, tillämpas av bl.a. Eftersom kvarstående undantag gäller även för andra myndigheter än de som undantas helt från tillståndsplikten måste dock undantagen finnas kvar. En viss dubbelreglering är alltså befogad. 8.4Kommunernas rätt att yttra sig Vår bedömning: När tillståndsplikten tas bort kommer bestämmelsen i kamerabevakningslagen om yttrande av kommunen inte längre att vara tillämplig för kamerabevakning som bedrivs av , , och . Kommunernas möjlighet att bidra med information och Bör tillståndsplikten tas bort för berörda myndigheter? lämna synpunkter kan emellertid tillgodoses på ett tillfredsställande sätt genom redan etablerade samverkansformer. Någon ytterligare reglering kring kommunernas möjlighet till yttrande vid berörda myndigheters kamerabevakning behövs därför inte. Bestämmelsen om yttrande av kommunen har generell räckvidd och ska därför inte upphöra att gälla när tillståndsplikten tas bort för vissa brottsbekämpande myndigheter. 8.4.1Kommunernas rätt att yttra sig i tillståndsärenden Avslutningsvis ska något sägas om hur en borttagen tillståndsplikt påverkar kommunernas möjligheter att yttra sig i frågor som rör kamerabevakning. I kameraövervakningslagen fanns en bestämmelse om att , innan den beslutade om ett tillstånd till kameraövervakning, skulle lämna kommunen där övervakningen skulle ske rätt att yttra sig om det inte var onödigt (18 § kameraövervakningslagen). Utgångspunkten var därmed att ett yttrande skulle inhämtas. Den kartläggning som gjordes av Utredningen om kameraövervakning – brottsbekämpning och integritetsskydd visade att kommunerna sällan hade några särskilda synpunkter när de gavs tillfälle till yttrande (SOU 2017:55 s. 290). Genom regleringen i kamerabevakningslagen har möjligheten för kommunen att yttra sig inskränkts. Av 12 § kamerabevakningslagen framgår att kommunen ska få tillfälle att yttra sig, om det av särskild anledning behövs ett yttrande. I förarbetena till kamerabevakningslagen konstaterade regeringen att syftet med bestämmelsen är att säkerställa att lokala synpunkter beaktas i ärendet när sådana kan vara av särskild betydelse. Som ett exempel på detta angavs om ansökan gäller omfattande och varaktig kamerabevakning av centrala stadsdelar eller bevakning av en plats där flera kommunala evenemang väntas äga rum (prop. 2017/18:231 s. 74). När tillståndskravet tas bort kommer bestämmelsen om yttrande av kommunen inte att vara tillämplig i fråga om bevakning som ska bedrivas av berörda myndigheter. Frågan är därför om det finns skäl att införa en skyldighet för de berörda myndigheterna att i vissa fall inhämta en kommuns synpunkter, eller om kommunernas inflytande kan tillgodoses på annat sätt. Mot bakgrund av ovan redovisade Bör tillståndsplikten tas bort för berörda myndigheter? förarbetsuttalanden kan slutsatsen dras att bestämmelsen främst bör aktualiseras när det gäller sådan kamerabevakning som bedriver. Berörda myndigheter har bekräftat den bilden. Det är därmed av särskilt intresse att titta närmare på hur och kommunerna samverkar. 8.4.2Hur samverkar och kommunerna? organiserar de flesta kommuner det lokala brottsförebyggande arbetet i lokala råd, där oftast är representerad. har, tillsammans med kommuner och landsting och , utarbetat en modell för samverkan mellan och kommunerna. Syftet är att genom ett strukturerat och systematiskt arbetssätt, utifrån lokala behov och förutsättningar, säkra kvaliteten på det brottsförebyggande arbetet och utveckla samverkan mellan kommun och polis. Mycket kort kan sägas att man inom samverkansprocessen utarbetar en samverkansöverenskommelse mellan och respektive kommun. Denna kompletteras därefter med åtgärdsplaner och medborgarlöften. har av landets kommuner en överenskommelse med om samverkan i det brottsförebyggande arbetet. Den tidigare modellen för samverkan utifrån samverkansöverenskommelser har dessutom förstärkts genom den nya polisorganisationen. Beslut och resurser förs ut till lokalpolisområdena och myndighetens samverkan med kommunerna leds och drivs av s.k. kommunpoliser, som utgår från dessa områden. Medborgarna involveras i större utsträckning i utformningen av arbetet med hjälp av dialoger (, och kommuner och landsting, Samverkan i lokalt brottsförebyggande arbete, 2016, s. 6 f.). När det gäller samverkan mer specifikt kring kamerabevakning har uppgett följande. Eftersom omfattningen av myndighetens kamerabevakning är relativt liten har endast ett fåtal kommuner i landet någon egentlig samverkan med i dessa frågor. I exempelvis polisregion 58 kommuner, finns det endast i fem ett gemensamt arbete med kamerabevakning. I dessa områden sker detta inom ramen för redan etablerad sam- Bör tillståndsplikten tas bort för berörda myndigheter? verkan och oftast genom kommunpoliserna. Som ett konkret exempel nämner en tillståndsansökan gällande en omfattande kamerabevakning i ett särskilt utsatt område inom polisområde (). Där har och samverkat från projektets början. Från kommunens sida har representanter från både det kommunala bostadsbolaget och från kommunens enhet för trygghets- och säkerhetsfrågor varit involverade. Syftet med samverkan har varit att ska få en heltäckande bild av problematiken i området. Kamerorna har därefter placeras på platser som bedömt som lämpliga utifrån lägesbilden. 8.4.3Kommunernas inflytande tillgodoses genom etablerade samverkansformer Som framgått har kommunerna sällan yttrat sig inom ramen för tillståndsförfarandet när de fått möjlighet till detta. Detta talar mot en motsvarande reglering när tillståndsförfarandet försvinner. är en samverkan med kommunerna viktig i de fall det finns särskilda skäl för detta. har också betonat vikten av att det förs en dialog med berörda parter, t.ex. kommun och fastighetsägare, inför en ny kamerabevakning. Att berörd kommun som huvudregel är delaktig inför en kamerabevakning ligger alltså inte bara i kommunens intresse utan även i . och flertalet av kommuner samverkar i organiserade former kring det brottsförebyggande arbetet. Även om kommuner sällan yttrar sig i tillståndsärenden finns alltså en kommunikation med kommunerna inom ramen för denna etablerade samverkan. Det förs även en dialog med kommunerna som går utöver de mer formaliserade samverkansformerna, t.ex. inför den kamerabevakning som bedrivs i , (se ovan). Det finns alltså en kommunikation mellan och kommuner inför kamerabevakningar. Kommunerna bör inom ramen för denna samverkan kunna framföra den typ av synpunkter som annars skulle ha framförts under tillståndsförfarandet. Någon bestämmelse som reglerar kommunernas möjlighet till yttrande inför kamerabevakning som bedrivs av behövs därför inte när tillståndsplikten tas bort. Bör tillståndsplikten tas bort för berörda myndigheter? Bestämmelsen om yttrande av kommunen synes, som framgått ovan, inte primärt ta sikte på sådan bevakning som bedrivs av , Säkerhetspolisen eller . Dessa myndigheter har dock bekräftat att i den mån det skulle bli aktuellt kan en dialog föras direkt med kommunerna. Avslutningsvis bör sägas att eftersom bestämmelsen om yttrande av kommunen har generell räckvidd bör den inte upphöra att gälla när tillståndsplikten tas bort för vissa brottsbekämpande myndigheter. 9 En eventuell anmälningsplikt Utgångspunkten för vårt uppdrag är att tillståndsplikten i första hand ska ersättas med en anmälningsplikt. I det här avsnittet överväger vi frågan om någon form av anmälningsplikt bör införas. 9.2Är en anmälningsplikt förenlig med den EU-rättsliga dataskyddsregleringen? Vår bedömning: Den EU-rättsliga dataskyddsregleringen hindrar inte att en anmälningsplikt införs i nationell rätt för berörda myndigheters kamerabevakning. En anmälningsplikt måste dock utformas på ett sådant sätt att den inte strider mot regleringen i dataskyddsdirektivet, genomfört i huvudsak genom brottsdatalagen (2018:1177), och dataskyddsförordningen. 9.2.1En anmälningsplikt måste vara förenlig med den EU-rättsliga dataskyddsregleringen Vårt uppdrag innebär att vi i första hand ska ersätta tillståndsplikten med någon form av anmälningsplikt. Som framgått omfattas merparten av den personuppgiftsbehandling som berörda myndigheter (bortsett från Säkerhetspolisen) bedriver genom kamerabevakning av den nya EU-rättsliga dataskyddsregleringens tillämpningsområde. En svensk reglering om anmälningsplikt är endast möjlig om den är förenlig med denna EU-reglering. Varken dataskyddsdirektivet eller dataskyddsförordningen innehåller några allmänna bestämmelser om ett anmälningsförfarande för behandling av personuppgifter. utesluter dock inte att ett sådant förfarande kan vara möjligt att införa i nationell rätt såväl inom det direktivstyrda som inom det förordningsstyrda området. Avgörande är vilket utrymme som direktivet och förordningen ger för nationella bestämmelser på området. Nedan analyseras dessa aspekter. 9.2.2Utrymmet för en anmälningsplikt på det direktivstyrda området På det direktivstyrda området är artikel 1.3 av intresse. Av artikeln följer att direktivet inte hindrar medlemsstaterna från att föreskriva starkare skyddsåtgärder än de som fastställs i direktivet för skyddet av den registrerades rättigheter och friheter. I kamerabevakningslagen (2018:1200) har en sådan starkare skyddsåtgärd införts genom tillståndskravet (7 §). En annan form av starkare skyddsåtgärd skulle kunna vara någon form av anmälningsplikt (se prop. 2017/18:231 s. 58). Utredningen om kameraövervakning – brottsbekämpning och integritetsskydd konstaterade att det är tveksamt om en ren anmälningsskyldighet är möjlig enligt direktivet (SOU 2017:55 s. 239). Vi delar den bedömningen. En anmälningsplikt måste givetvis utformas på ett sätt som gör att regleringen i direktivet inte åsidosätts. En anmälningsplikt kan t.ex. inte ersätta kraven på konsekvensbedömningar och förhandssamråd (artiklarna 27 och 28 i direktivet, genomförda genom 3 kap. 7 § brottsdatalagen). Något hinder i sig för en anmälningsplikt uppställer däremot inte direktivet. 9.2.3Utrymmet för en anmälningsplikt på det förordningsstyrda området Frågan är då om det är möjligt att införa en anmälningsplikt även på det förordningsstyrda området. Det är endast möjligt att frångå dataskyddsförordningens bestämmelser om förordningen ger utrymme för det. Av artikel 6.2 i förordningen följer bl.a. att medlemsstaterna får behålla eller införa mer specifika bestämmelser för att anpassa tilllämpningen av bestämmelserna i förordningen med hänsyn till behandling för att efterleva bl.a. punkt 1 e genom att närmare fastställa specifika krav för uppgiftsbehandlingen och andra åtgärder för att säkerställa en laglig och rättvis behandling, inbegripet för andra specifika situationer då uppgifter behandlas i enlighet med kapitel IX. I angivet kapitel finns bestämmelser om särskilda behandlingssituationer. Artikel 6.1 e tar sikte på behandling som är nödvändig för att utföra en uppgift av allmänt intresse eller som ett led i den personuppgiftsansvariges myndighetsutövning. Regleringen är tilllämplig på den kamerabevakning som berörda myndigheter bedriver inom det förordningsstyrda området (jfr prop. 2017/18:231 s. 55). Inom det förordningsstyrda området finns alltså, när det handlar om bl.a. myndigheters kamerabevakning, i och för sig ett visst utrymme för nationell reglering. Som exempel på nationell reglering kan nämnas det svenska tillståndskravet för viss kamerabevakning. Tillståndskravet utgör en precisering av den skyldighet att göra en konsekvensbedömning som i många fall hade gällt ändå enligt EU- regleringen (prop. 2017/18:231 s. 73). Någon form av anmälningsplikt bör närmast vara att betrakta som en sådan nationell specificering som anpassar tillämpningen av förordningens bestämmelser i syfte att säkerställa en laglig och rättvis behandling av personuppgifter enligt artikel 6.2 i förordningen (jfr prop. 2017/18:231 s. 65). Utredningen om kameraövervakning – brottsbekämpning och integritetsskydd har menat att förordningen inte kan anses lämna utrymme för en ren anmälningsskyldighet (SOU 2017:55 s. 238 f.). Vi delar den bedömningen. Liksom direktivet innehåller förordningen reglering om konsekvensbedömningar och förhandssamråd med tillsynsmyndigheten (se artikel 35 och 36 samt avsnitt 3.4 och 5.2.3). Den regleringen medför ett preventivt skydd vid höga risker för fysiska personers fri- och rättigheter. Regleringen kan givetvis inte ersättas av en ren anmälningsplikt. Regleringen om förhandssamråd är i sammanhanget av särskilt intresse även ur ett annat perspektiv. Av artikel 36.1 framgår att den personuppgiftsansvarige ska samråda med tillsynsmyndigheten före behandling om en konsekvensbedömning avseende dataskydd enligt artikel 35 visar att behandlingen skulle leda till en hög risk om inte den personuppgiftsansvarige vidtar åtgärder för att minska risken. Av artikel 36.5 följer vidare att trots vad som sägs i punkt 1 får det i medlemsstaternas nationella rätt krävas att personuppgiftsansvariga ska samråda med, och erhålla förhandstillstånd av, tillsynsmyndig- heten när det gäller en personuppgiftsansvarigs behandling för utförandet av en uppgift som den personuppgiftsansvarige utför av allmänt intresse. Frågan är om den bestämmelsen ska tolkas som att ett till samråd tillkommande krav i nationell rätt kan avse endast krav på förhandstillstånd, vilket skulle utesluta ett anmälningsförfarande. Mot en sådan tolkning talar den inledande regleringen som ger ett mer generellt utrymme för olika former av preciseringar (se artikel 6.2). Vidare skulle en sådan tolkning innebära att mindre långtgående tillkommande nationella krav än förhandstillstånd skulle vara otillåtna (jfr SOU 2017:55 s. 239). En sådan tolkning framstår inte som ändamålsenlig mot bakgrund av förordningens syfte att skydda fysiska personers grundläggande rättigheter och friheter, särskilt deras rätt till skydd av personuppgifter (artikel 1.2 i förordningen). Slutsatsen är därmed att inte heller förordningen ställer upp något hinder mot en anmälningsplikt. En anmälningsplikt måste dock utformas på ett sådant sätt att den inte står i strid med regleringen i förordningen. 9.3Bör någon form av anmälningsplikt införas? 9.3.1Vilket syfte skulle en anmälningsplikt tjäna? Vår bedömning: Ett viktigt syfte med tillståndskravet är att garantera ett starkt integritetsskydd vid kamerabevakning. När tillståndskravet tas bort kan det medföra vissa risker ur ett integritetsperspektiv. Syftet med att ersätta tillståndsförfarandet med någon form av anmälningsplikt bör därmed vara att väga upp och i förlängningen minimera dessa integritetsrisker genom en effektiv tillsyn. Som framgått syftar tillståndskravet till att garantera ett starkt integritetsskydd vid kamerabevakning (se t.ex. prop. 2017/18:231 s. 55). Tillståndsförfarandet medför att den myndighet som avser kamerabevaka på förhand får besked av tillståndsmyndigheten om intresset av bevakningen väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli bevakad (den s.k. överviktsprincipen, se 8 § kamerabevakningslagen, se även avsnitt 3.5.1). För att bevakningsintresset ska kunna väga tyngre än den enskildes intresse av att inte bli bevakad är en första förutsättning att det finns en rättslig grund för kamerabevakningen i tillämplig dataskyddsreglering (för berörda myndigheter dataskyddsförordningen, brottsdatalagen eller motsvarande reglering för Säkerhetspolisen). Under förutsättning att sådan rättslig grund finns ska sedan en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet göras. Vid bedömningen av den enskildes intresse av att inte bli bevakad ska det särskilt beaktas hur bevakningen ska utföras, om integritetsfrämjande teknik ska användas och vilket område som ska bevakas (8 § kamerabevakningslagen). Att ett tillstånd kan förenas med villkor om upplysning om bevakningen, bevarande eller annan behandling av bilder eller ljud och andra förhållanden som har betydelse för att skydda enskildas personliga integritet (13 § andra stycket 4 kamerabevakningslagen) innebär ytterligare integritetsskydd. När tillståndsförfarandet tas bort kommer förhandsprövningen av integritetsaspekter vid kamerabevakning inte längre att göras av en utomstående tillståndsmyndighet. I stället kommer det i huvudsak att vara de berörda myndigheternas eget ansvar att bedöma om kamerabevakningen är förenlig med dataskyddsregleringen. Att förhandsprövningen inte längre görs av en tillståndsmyndighet kan medföra vissa risker ur ett integritetsperspektiv. Syftet med att ersätta tillståndsplikten med någon form av anmälningsplikt måste därmed primärt vara att väga upp och i förlängningen minimera dessa risker genom en effektiv tillsyn. Som framgått tidigare medför övrig dataskyddsreglering i sig ett långtgående skydd för integritetsaspekter vid kamerabevakning (se avsnitt 5.2). Behovet av ytterligare integritetsskyddande åtgärder – i form av t.ex. en anmälningsplikt – måste därför ses i ljuset av den regleringen. I följande avsnitt behandlar vi den frågan. 9.3.2Vilket integritetsskydd kan en anmälningsplikt tillföra utöver det skydd som övrig dataskyddsreglering ger? Vår bedömning: Dataskyddsregleringen ger ett långtgående preventivt och korrigerande skydd för den personliga integriteten. Dataskyddsregleringen ger dessutom ett starkt skydd som bevakningen pågår. Att komplettera dataskyddsregleringen med någon form av anmälningsplikt skulle kunna medföra vissa ytterligare positiva integritetseffekter. Den viktigaste är att tillsynsmyndigheten skulle kunna få goda möjligheter att snabbt agera i tillsynsverksamheten. I avsnitt 3 och 5 har integritetsskyddet i dataskyddsregleringen beskrivits relativt ingående. I det här avsnittet ska vi därför bara kort uppehålla oss vid de i sammanhanget mest centrala integritetsskyddande delarna. Inledningsvis kan konstateras att dataskyddsregleringen ger ett såväl förebyggande som korrigerande integritetsskydd i samband med kamerabevakning. Dataskyddsregleringen ger dessutom ett starkt skydd som bevakningen pågår. När det gäller det förebyggande skyddet är regleringen om konsekvensbedömning och förhandssamråd central. Den regleringen kommer att aktualiseras när tillståndsplikten tas bort. Regleringen om förhandssamråd bedöms medföra att Datainspektionen, i de fall det är motiverat med hänsyn till särskilda integritetsrisker, kommer att vara involverad i myndigheternas arbete med integritetsaspekter redan inför att en kamerabevakning påbörjas. Utöver det preventiva integritetsskydd som regleringen om konsekvensbedömning och förhandssamråd medför innehåller dataskyddsregleringen ett starkt integritetsskydd när det gäller behandling av personuppgifter vid kamerabevakning (här kan t.ex. nämnas regleringen som tar sikte på behörighet, loggning och hur länge uppgifter får sparas). Slutligen ger dataskyddsregleringen goda möjligheter för en effektiv tillsyn. Personuppgiftsansvariga är skyldiga att samarbeta med tillsynsmyndigheten och tillhandahålla det material som behövs för tillsynen. Regleringen ger vidare tillsynsmyndigheten en rad korrigerande befogenheter. kan t.ex. förelägga en myndighet att vidta vissa åtgärder, förbjuda behandlingen eller utfärda sanktionsavgifter. Att en felaktig behandling av personuppgifter i slutänden kan bli mycket kostsam för den myndighet som bedriver kamerabevakning bedöms innebära ett ytterligare skydd för integriteten. Frågan är då vad ett anmälningsförfarande skulle kunna tillföra utöver det integritetsskydd som den generella dataskyddsregleringen ger. En anmälningsplikt skulle ge tillsynsmyndigheten en god helhetsbild över vilken kamerabevakning som bedrivs. Den starkaste integritetsvinsten med ett anmälningsförfarande skulle dock sannolikt vara att tillsynsmyndigheten direkt skulle uppmärksammas på vilken kamerabevakning som påbörjas. Om en kamerabevakning skulle framstå som tveksam skulle tillsynsmyndigheten därmed snabbt kunna inleda ett tillsynsärende och vidta behövliga korrigerande åtgärder. 9.3.3Hur bör en anmälningsplikt utformas för att den ska möjliggöra en mer effektiv tillsyn? Vår bedömning: För att en anmälningsplikt ska kunna fylla sitt syfte fullt ut behöver en anmälan innehålla i princip motsvarande information som en tillståndsansökan. Våra direktiv ger uttryck för att en anmälningsplikt ska erbjuda en flexibel och verksamhetsanpassad lösning för de brottsbekämpande myndigheterna. Om en anmälningsplikt gör det är beroende av flera faktorer, inte minst själva utformningen av anmälningsplikten. Mot bakgrund av den problembild som framkommit vid vår kartläggning kan det t.ex. ifrågasättas om en anmälningsplikt som ställer krav på omfattande administration skulle erbjuda en verksamhetsanpassad lösning. En anmälningsplikt måste dock, för att över huvud taget vara meningsfull, utformas på ett sätt som gör att syftet med densamma kan uppnås. Av tidigare resonemang följer att syftet med en anmälningsplikt bör vara att ge tillsynsmyndigheten möjlighet att, i den korrigerande tillsynsverksamheten, tillvarata integritetsintresset. En anmälningsplikt skulle komplettera dataskyddsregleringen på så sätt att tillsynsmyndigheten direkt skulle få kännedom om en påbörjad bevakning. Därmed skulle eventuella korrigerande åtgärder kunna vidtas i ett tidigare skede än annars. Datainspektionen har dock framhållit att en anmälan skulle behöva innehålla utförlig information om kamerabevakningen som sådan för att denna effekt skulle vara möjlig att uppnå i praktiken.