sou · H6B330 · 2018-04-11 00:00:00 — Det angavs särskilt att det i beslutet bör angivas nummer eller annan beteckning å telefonapparat, som tillståndet skall avse.2 Några ytterligare skäl för att rättens beslut borde innefatta dessa uppgifter, som ju i praktiken utgör en koppling mellan den misstänkte och utrustningen, anfördes inte. 1Bestämmelsen om telefonavlyssning fanns vid balkens införande i 27 kap. 16 §. 2Se NJA II 1943 s. 367. Framväxten av dagens svenska reglering Regleringen om telefonavlyssning fanns, väsentligen oförändrad, kvar på samma plats i fram . Då moderniserades bestämmelsen och flyttades till 27 kap. 18 § . Dessutom ändrades då benämningen från telefonavlyssning till hemlig teleavlyssning. I samma lagstiftningsärende infördes också det då nya hemliga tvångsmedlet hemlig teleövervakning. Gemensamma bestämmelser för de båda hemliga tvångsmedlen, bl.a. beträffande kopplingen mellan misstänkt och utrustning, infördes också. Enligt dåvarande 27 kap. 20 § gällde att avlyssningen eller övervakningen endast fick avse telefonapparat eller annan teleanläggning som innehades eller annars kunde antas komma att användas av den misstänkte. Detta var således något som domstolen skulle pröva innan tillstånd meddelades. I dåvarande 27 kap. 21 § angavs att tillstånd skulle meddelas att gälla och anläggning.3 infördes ändringar i som tog sikte på de bestämmelser som här diskuteras. Orden telefonapparat och annan teleanläggning ersattes i 27 kap. 20 § med begreppet teleadress. I 27 kap. 21 § föreskrevs att rätten i ett beslut att tillåta hemlig teleavlyssning eller teleövervakning skulle ange vilken adress tillståndet gällde. Regeringen konstaterade i förarbetena till lagändringarna att den dittillsvarande tekniska utvecklingen på teleområdet, främst framväxten av it, hade inneburit ett behov av förändringar, så att de närmast fysiska avgränsningarna (teleanläggning) skulle ersättas med mer neutrala begrepp för att bibehålla möjligheterna att verkställa hemliga tvångsmedel. I sammanhanget uttalade regeringen också att det inte var möjligt att reglera tillämpningsområdet för hemlig teleavlyssning och hemlig teleövervakning genom att endast låta åtgärden avse telemeddelanden med viss anknytning till den misstänkte och anförde i det sammanhanget följande. Det är nödvändigt, inte minst från integritetssynpunkt, att en bestämmelse om vad som får avlyssnas och övervakas är så utformad att domstolen kan ta ställning till den konkreta åtgärd som avses vid tillståndsgivningen. Men framför allt är det från tillämpningssynpunkt ett oeftergivligt krav att ett beslut om hemlig teleavlyssning eller hemlig 3 Se prop. 1988/89:124 s. 7. Framväxten av dagens svenska reglering teleövervakning kan konkretiseras. I annat fall blir beslutet inte praktiskt verkställbart.4 Därefter konstaterade regeringen att genom att knyta tillståndet till en teleadress i stället för till en anläggning skulle man både undvika den fysiska begränsningen som gällde med tidigare uttryckssätt (som man alltså ville komma ifrån på grund av den tekniska utvecklingen) och uppnå det krav på konkretion som krävs från såväl integritetssynpunkt som verkställbarhetsperspektiv. Frågan om kopplingen mellan person och tvångsmedel var också uppe i det lagstiftningsärende som föregick lagen (1995:1506) om hemlig kameraövervakning.5 I det fallet gällde frågan om tillstånd till det nya tvångsmedlet skulle lämnas beträffande den person som skulle övervakas eller beträffande viss plats. Den dåvarande regeringen gjorde i det sammanhanget några mer uttryckliga uttalanden än vad som gjorts beträffande kopplingen mellan viss utrustning (eller adress) och person i förarbetena till reglerna om ”teletvångsmedlen”. Eftersom dessa uttalanden emellertid knyter an till de för all tvångsmedelsanvändning grundläggande principerna är de av intresse även i förevarande sammanhang. Frågan huruvida ett tillstånd till hemlig kameraövervakning skall avse en viss person eller plats hänger samman med [ändamåls-, behovs- och proportionalitetsprinciperna]. Om ett tillstånd till hemlig kameraövervakning skulle avse en viss person blir principerna svåra att tillämpa. Det skulle t.ex. i den situationen inte gå att tillämpa proportionalitetsprincipen eftersom det på förhand inte skulle vara känt vilka eller hur många platser som skulle komma att övervakas. Vid en förundersökning som avser ett [visst] brott skulle, beroende på omständigheterna, övervakning av en allmän plats kanske anses vara godtagbar medan övervakning av en enskild plats, t.ex. genom att kameran riktades mot ett bostadsfönster, inte skulle kunna komma i fråga.6 Beredningen för rättsväsendets utveckling (BRU) föreslog att kravet på att det i tillståndet ska anges vilket telefonnummer eller annan teleadress som hemlig avlyssning eller övervakning får avse skulle tas bort. BRU menade att den oerhört snabba tekniska utvecklingen och de metoder som de kriminella personerna använ- 1994/95:227 s. 20 f. 5Lagen om hemlig kameraövervakning är upphävd och reglerna har i allt väsentligt arbetats in i bestämmelser om hemliga tvångsmedel. 1995/96:85 s. 29. Framväxten av dagens svenska reglering der för att undgå tvångsmedlen hade gjort att regeringens tidigare uttalanden om integritet och verkställighet behövde omprövas. Det var enligt BRU:s mening fullt tillräckligt att undersökningsledaren, efter domstolens beslut om att tillåta tvångsmedlen i förundersökningen fick avgöra utifrån vad lagstiftningen tillåter, t.ex. vilka identifierade enskilda telefonnummer eller e-postadresser som skulle omfattas av verkställigheten. Verkställighet av tvångsmedelsbeslutet kunde enligt BRU därefter begäras hos operatören. Med en sådan lösning menade beredningen att domstolarna inför beslut om tvångsmedlen skulle få all nödvändig information från åklagaren och, i förekommande fall, från det offentliga ombudet. Därigenom skulle det vara möjligt att göra en fullödig bedömning i tillståndsfrågan, bl.a. avseende det integritetsintrång som skulle uppkomma om tillstånd ges. BRU menade också att de villkor som domstolen ställer upp skulle kunna röra vissa typer av tekniska hjälpmedel och vissa särskilt identifierade hjälpmedel7, som att avlyssning får avse en viss telefon enbart . BRU erinrade också om att de brottsutredande myndigheterna genom proportionalitetsprincipen har en skyldighet att under hela verkställigheten se till att tvångsåtgärderna står i rimlig proportion till vad som står att vinna med dessa.8 Frågan om att knyta tillståndet enbart till person var också uppe till diskussion i betänkandet Hemliga tvångsmedel mot allvarliga brott. Det framfördes under den utredningens gång från brottsbekämpande myndigheter att det är ett betydande effektivitetshinder att en viss teleadress eller plats alltid måste anges i beslut om de olika formerna av hemlig avlyssning eller övervakning. Kravet att ange teleadress skapade enligt myndigheterna problem bl.a. eftersom bruket av anonyma sim-kort ökat och personer i kriminella kretsar ofta byter både kort och telefon för att undvika avlyssning. Myndigheterna ansåg att det borde vara tillräckligt att tillståndet knyts till en misstänkt person och att en behovs- och proportionalitetsbedömning sedan skulle få avgöra var åtgärden ska verkställas, med de begränsningar vad gäller bl.a. platsen som i övrigt följer av lag. Utredningen ansåg att det fanns ett behov av att effektivisera regleringen för att bättre hantera situationer när nya platser 7Beredningen föreslog att begreppet teleadress skulle utmönstras till förmån för tekniska hjälpmedel. 8Se SOU 2005:38 s. 199 f. BRU:s förslag i denna del ledde inte till lagstiftning. Framväxten av dagens svenska reglering eller teleadresser blir aktuella efter ett initialt domstolsbeslut om avlyssning eller övervakning. Utredningen delade emellertid den uppfattning som lagstiftaren tidigare uttryckt om att det är nödvändigt, inte minst från integritetssynpunkt, att lagstiftningen är utformad så att beslutsfattaren kan ta ställning till den konkreta åtgärd som avses vid tillståndsgivningen. Delar av den initiala tillståndsprövningen – till exempel tillämpningen av proportionalitetsprincipen – skulle enligt utredningen vara omöjlig, om beslutet inte var bestämt till plats, teleadress eller liknande. Däremot föreslog utredningen vissa förändringar av beslutsordningen (bl.a. avseende interimistiska beslut), vilka antogs huvudsakligen kunna tillgodose det aktuella behovet av effektivisering.9 Den dåvarande regeringen delade i prop. 2013/14:237 den bedömning som gjordes i det angivna betänkandet och uttalade därvid bl.a. följande. Enligt de brottsbekämpande myndigheterna utgör kravet på att viss adress, utrustning eller plats ska anges i beslutet ett betydande effektivitetshinder i myndigheternas verksamhet. Till exempel har de pekat på det omfattande bruket av anonyma i kriminell verksamhet, där personer byter både kort och telefon ofta i syfte att undvika avlyssning eller övervakning. Den omständigheten att ett nytt beslut måste inhämtas vid varje sådant byte tar enligt tid och resurser i anspråk och innebär att möjligheterna att använda tvångsmedel fördröjs eller omöjliggörs. Säkerhetspolisen har också påtalat att teknikutvecklingen radikalt har förändrat förutsättningarna för bestämmelserna och ansett att det finns en uppenbar risk för att användningen av tvångsmedel kommer att minska eller helt upphöra på grund av att bestämmelserna inte är anpassade till de förutsättningar som den nya tekniken ger. Som exempel har angetts kommunikation som sker via IP-adresser, vilka i vissa fall byts ut för varje ny uppkoppling. Både och Säkerhetspolisen har också påpekat att en möjlighet att knyta ett tillstånd enbart till en viss person skulle kunna bidra till att säkerställa att det är rätt person som avlyssnas eller övervakas. Regeringen har förståelse för de synpunkter som de brottsbekämpande myndigheterna har framfört. Utredningens kartläggning visar att polisen i ett inte obetydligt antal fall med kort varsel får reda på t.ex. platsen för ett viktigt möte. Det innebär i vissa fall att ett domstolsbeslut om tvångsmedel inte kan inhämtas . Ett stort antal av de tillstånd som meddelats till hemlig avlyssning av elektronisk kom- 9 Se SOU 2012:44 s. 574 ff. och 581 f., jfr också synpunkter från Säkerhetspolisen angående den tekniska utvecklingen som skäl för att knyta tillstånd till person, s. 769 f. Framväxten av dagens svenska reglering munikation och hemlig övervakning av elektronisk kommunikation i sådana ärenden som utredningens kartläggning omfattar är också, bortsett från teleadressen, identiska med redan löpande tillstånd. Enligt utredningen meddelas dessa beslut inte sällan i mycket nära tidsmässig anslutning till varandra. Det finns alltså en del som talar för att regleringen bör ändras för att bättre hantera situationer där nya platser eller adresser blir aktuella efter ett initialt domstolsbeslut om avlyssning eller övervakning. anser regeringen att integritets- och rättssäkerhetsskäl alltjämt talar för att lagstiftningen bör vara utformad på ett sådant sätt att beslutsfattaren kan ta ställning till den konkreta åtgärd som avses vid tillståndsgivningen. Förutsättningarna för delar av den initiala prövningen – bl.a. tillämpningen av proportionalitetsprincipen – skulle försämras om åtgärden inte var bestämd till viss adress, plats eller liknande. Be- slutsfattarens möjligheter att bedöma i vilken mån ett tillstånd behöver förenas med villkor för att tillgodose intresset av att enskildas integritet inte kränks i onödan skulle sannolikt också minska. Regeringen är därför nu inte beredd att ta bort kravet på att viss adress, utrustning eller plats ska anges i tvångsmedelsbeslutet.10 Regeringen menade i det aktuella lagstiftningsarbetet, liksom utredningen, att de ändringar som gjorts i beslutsordningen, bl.a. avseende möjligheten till interimistiska åklagarbeslut när ändamålet med åtgärden kunde gå förlorat i avvaktan på rättens beslut, torde kunna avhjälpa en del av den problematik som hade skisserats. Det bör också i sammanhanget nämnas att en lagändring skedde avseende regleringen i 27 kap. 20 § första stycket då begreppet teleadress utmönstrades och ersattes med den nuvarande lydelsen telefonnummer eller annan adress eller viss elektronisk kommunikationsutrustning. När det gäller regleringen i preventivlagen och LSU har inga särskilda uttalanden gjorts beträffande kopplingen mellan den som utsätts för åtgärder (hemlig avlyssning eller övervakning av elektronisk kommunikation) och telefonnumret, adressen eller kommunikationsutrustningen. Detta trots att motsvarande bestämmelser som enligt gäller – dvs. det ska föreligga en sådan koppling och telefonnumret, adressen eller kommunikationsutrustningen ska anges i tillståndsbeslutet. 2013/14:237 s. 97. Regler som motsvarar de svenska tvångsmedlen hemlig avlyssning och övervakning av elektronisk kommunikation (telefonaflytning och teleoplysning) finns i den danska retsplejelovens 71 kap. Enligt första stycket första punkten i § 780 retsplejeloven kan polisen, på de villkor som framgår av lagens 71 kapitel avlyssna ”telefonsamtaler eller anden tilsvarende telekommunikation (telefonaflytning)”. En- ligt tredje punkten i samma stycke kan polisen inhämta upplysning om ”hvilke telefoner eller andre tilsvarende kommunikationsapparater der sættes i forbindelse med en bestemt telefon eller andet kommunikationsapparat, selv om indehaveren af dette ikke har meddelt tilladelse (teleoplysning)”. För tillgång till avlyssning krävs att det ”er bestemte grunde til at antage, at der på den pågældende måde gives meddelelser eller foretages forsendelser til eller fra en mistænkt” och att åtgärden ”må antages at være af afgørende betydning for efterforskningen”, se första stycket punkterna 1 och 2 i § 781. De brott som kan föranleda åtgärden är enligt tredje punkten i nämnda lagrum sådana som kan bestraffas med fängelse och vissa andra, i lagen angivna, brott. Ett tillstånd till telefonaflytning avser inte bara telefonsamtal, utan också ”anden tilsvarende telekommunikation”, som e-post och sms. Åt- gärden kan dock endast riktas mot meddelanden som är under transport mellan avsändare och mottagare. Beträffande frågan om vad som ska anges i tillståndet gäller enligt första stycket i § 783 retsplejeloven som huvudregel att det i rättens tillstånd ska anges de ”telefonnumre, lokaliteter, adressater eller forsendelser, som indgrebet angår”. I paragrafens andra stycke anges dock ett antal brott för vilka undantag från huvudregeln gäller vid telefonaflytning och teleoplysning. Det är fråga om mycket allvarlig brottslighet, bl.a. brott mot statens självständighet och säkerhet, brott mot statsförfattningen och de översta statsmyndigheterna, terrorism m.m. När det är fråga om sådana brott kan rätten, utöver bestämda telefonnummer, i tillståndet ange den person som ”indgrebet angår (den mistænkte)”. När ett tillstånd meddelats mot en person kan polisen löpande verkställa avlyssning eller övervakning av de kommunikationsmedel som det finns bestämd grund att anta att den misstänkte använder, utan ytterligare domstolstillstånd (kendelser). Om rätten meddelar tillstånd mot person ska polisen möjligt efter att den tid då åtgärden får vidtas underrätta rätten om det telefonnummer som åtgärden har riktats mot, vilka inte angetts i tillståndet. Talar särskilda skäl (særlige forhold) för det ska sådan underrättelse ske timmar efter åtgärdens igångsättande. En underrättelse till rätten ska innehålla de grunder som det finns att anta att det från det aktuella telefonnumret sänds meddelanden till eller från den misstänkte. Rätten ska i sin tur underrätta den ”beskikkede advokat”, som därefter kan begära att rätten prövar lagligheten av Om åtgärden enligt rättens bedömning inte borde ha företagits ska rätten informera det danska . De danska reglerna om koppling till person infördes och kom till efter rapporten Det danske samfunds indsats og beredskab mod terror av Den tværministerielle arbejdsgruppe om terrorbekæmpelse. I rapportens anbefaling nr 26 angavs att det skulle möjliggöras att rättens beslut om ingrepp i meddelelseshemmeligheden kan vara riktat mot personen och inte kommunikationsmedlen. De skäl som anfördes för ändringen var följande (översättning av utredningen). Erfarenheten visar att en del misstänkta försöker dölja sina handlingar genom att använda flera olika kommunikationsmedel eller kommunikationsanläggningar. Det kan exempelvis vara olika telefoner eller simkort som byts ut löpande. Det erinras i det avseendet om att den tekniska utvecklingen har inneburit att såväl antalet som tillgängligheten av de till buds stående kommunikationsmedlen har ökat betydligt. Om en misstänkt använder flera olika kommunikationsmedel krävs att det inhämtas ett beslut av rätten för varje kommunikationsmedel. Det medför att det ska hållas ett sammanträde varje gång, som involverar domare och försvarare samt att polisen ska förbereda saken inför sammanträdet. Om det skapas möjlighet för att rättens beslut får gälla personen och inte kommunikationsmedlet kommer det att kunna sparas resurser hos både domstol och polisen, vilket också erfarenheter från utlandet har visat. polisen inför rätten bevisar att den person som ingreppet riktas mot använder ett flertal kommunikationsmedel och att rätten i efterhand informeras om vilka kommunikationsmedel personen som beslutet avser har använt.1 I regleras frågor om tvångsmedelsanvändning dels i tvångsmedelslagen, dels i polislagen och lagen om brottsbekämpning inom tullen. I den förstnämnda lagen regleras tvångsmedelsanvändning under förundersökning medan det i de två senare finns regler om tvångsmedelsanvändning för att förhindra eller avslöja brott. Regelverken är förhållandevis nya men utgör i stora delar överföringar från tidigare lagstiftning, i syfte att göra systemet för tvångsmedelsanvändningen mer enhetligt. Regler om hemliga tvångsmedel finns i 10 kap. tvångsmedelslagen (förundersökning) och 5 kap. polislagen (förebyggande eller förhindrande av brott). I allt väsentligt motsvarar bestämmelserna varandra och fortsättningsvis presenteras endast det som gäller enligt tvångsmedelslagen. De tvångsmedel som i motsvarar de svenska tvångsmedlen hemlig avlyssning och övervakning av elektronisk kommunikation kallas där teleavlyssning och teleövervakning.2 Med teleavlyssning avses enligt 10 kap. 3 § tvångsmedelslagen att ett meddelande som tas emot av eller sänds från en viss teleadress eller teleterminalutrustning genom ett allmänt kommunikationsnät eller ett därtill anslutet kommunikationsnät avlyssnas, upptas eller behandlas på något annat sätt för utredning av innehållet i meddelandet och de identifieringsuppgifter i anslutning till det som avses i reglerna om teleövervakning. Teleavlyssning får riktas endast mot meddelanden från eller meddelanden avsedda för en person som är misstänkt för brott. kan ges tillstånd att rikta teleavlyssning mot en teleadress eller teleterminalutrustning som en misstänkt innehar eller annars kan antas använda, 1Se Det danske samfunds indsats og beredskab mod terror, Den tværministerielle arbejdsgruppe om terrorbekæmpelse, , s. 76. 2Till skillnad från i där inhämtning av lokaliseringsuppgifter är en del av hemlig övervakning av elektronisk kommunikation finns det i dock särskilda bestämmelser om inhämtande av lägesuppgifter och inhämtande av basstationsuppgifter i 10 kap. 8 och om den misstänkte är skäligen misstänkt för vissa i lagen särskilt angivna allvarliga brott. Med teleövervakning avses enligt 10 kap. 6 § tvångsmedelslagen att identifieringsuppgifter inhämtas om ett meddelande som har sänts från en teleadress eller teleterminalutrustning som är kopplad till ett kommunikationsnät som avses i 3 § eller som har mottagits till en sådan adress eller sådan utrustning och att uppgifter om en teleadress eller teleterminalutrustnings läge inhämtas eller att det tillfälligt förhindras att adressen eller utrustningen används. kan ges tillstånd att rikta teleövervakning mot en teleadress eller teleterminalutrustning som en misstänkt innehar eller annars kan antas använda, om den misstänkte är skäligen misstänkt för vissa i lagen angivna brott av visst allvar. För såväl teleavlyssning som teleövervakning gäller att rätten i beslut om att tillåta åtgärderna ska ange den teleadress eller teleterminalutrustning som åtgärden riktas mot, se 10 kap. 5 § tredje stycket 5 och 10 kap. 9 § fjärde stycket 6 tvångsmedelslagen. Ett yrkande som gäller hemliga tvångsmedel ska enligt 10 kap. 43 § andra stycket tvångsmedelslagen utan dröjsmål tas upp till behandling i domstol i närvaro av den tjänsteman som framställt yrkandet eller en av denne förordnad tjänsteman som är insatt i ärendet. Som ett undantag från detta krav gäller enligt tredje stycket i den nämnda paragrafen emellertid att om domstolen har beviljat tillstånd till teleavlyssning eller teleövervakning, får den pröva och avgöra ett ärende som gäller beviljande av tillstånd i fråga om en ny teleadress eller teleterminalutrustning utan att den tjänsteman som framställt yrkandet eller en av denne förordnad tjänsteman är närvarande, om det har förflutit från den muntliga förhandlingen i ett tillståndsärende som gäller samma misstänkta person och samma misstanke om brott. Beträffande den sistnämnda regleringen, som ju ligger i linje med det vi har att utreda, uttalade den finska regeringen följande vid införandet av den. I praktiken begränsas en ändamålsenlig och effektiv användning av både förundersökningsmyndighetens och domstolens resurser av att alla ärenden som gäller byte av teleadresser och teleterminalutrustning ska behandlas i sammanträde. Problemen accentueras när en brottsmisstänkt avsiktligen byter teleadresser eller teleterminalutrustning mycket ofta. Användningen av dylikt förenklat förfarande ska kunna prövas av domstolen och det ska kunna användas endast när tillståndet är i kraft. Tillståndsärendet ska alltså behandlas minst en gång i närvaro av den tjänsteman som ser till att yrkandet framställs. En ytterligare förutsättning för förenklat förfarande ska vara att det är fråga om samma brottsmisstänkta person och samma brottsmisstanke som i det tidigare beviljade tillståndet.3 I regleras hemliga tvångsmedel i straffeprosessloven. Tvångsmedel som motsvarar hemlig avlyssning och övervakning av elektronisk kommunikation benämns gemensamt som kommunikasjonskontroll och finns i straffeprosesslovens kapitel 16 a. I § 216 a straffeprosessloven föreskrivs att rätten genom beslut kan ge polisen tillåtelse att företa kommunikasjonsavlytting när någon med skjellig grunn misstänks för en handling eller försök till handling som enligt lagen kan bestraffas med fängelse samt för vissa andra i lagen angivna allvarliga brott. Kommunikasjonsavlytting kan bestå i att avlyssna samtal eller annan kommunikation till och från bestemte telefoner, datorer eller andra anläggningar för elektronisk kommunikation som den misstänkte besitter eller kan antas använda. I § 216 b straffeprosessloven regleras vad som kan liknas vid hemlig övervakning av elektronisk kommunikation, benämnt annen kontroll av kommunikasjonsanlegg. Den åtgärden får efter rättens beslut användas när någon med skjellig grunn misstänks för en handling eller försök till handling som enligt lagen kan bestraffas med fängelse samt för vissa särskilt angivna brott. Även beträffande det här angivna tvångsmedlet gäller kravet på bestemte telefoner, datorer eller andra anläggningar för elektronisk kommunikation som den misstänkte besitter eller kan antas använda. I formuleringen bestemte ligger ett krav på att anläggningen som ska avlyssnas eller kontrolleras måste identifieras i rättens tillstånd, se den norska propositionen Prop. 68 L (2015–2016) s. 118 p. 7.5.1 och där angivna hänvisningar. Det är således inte möjligt att i knyta tillståndet enbart till den person som ska avlyssnas eller kontrolleras.