sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — Detta innebär en höjning av det längsta tidsbestämda straffet för denna ålderskategori från tio till för ett enstaka brott men inte någon förändring för flerfaldig brottslighet. Utredningen har inte föreslagit någon ändring av att ett förhöjt straff vid återfall i särskilt allvarlig brotts- lighet inte får grundas på brott som någon begått innan han eller hon fyllt . Ett skäl för förslaget är att undvika alltför stora tröskeleffekter i för- hållande till det högsta tidsbestämda straff som föreslås gälla för vuxna lagöverträdare. Som anfört kan i och för sig för- slaget om att ta i anspråk utrymmet mellan tio och för lagöver- trädare som är minska de tröskeleffekter som finns runt 21-årsgränsen. Intresset av att begränsa tröskeleffekterna så långt möj- ligt talar dock för att även höja det tidsbestämda straffet för unga lag- överträdare. Utan en sådan höjning kan i ytterlighetsfallet den som är strax under dömas till högst fängelse medan den som är fyllda kan dömas till livstids fängelse eller, med regeringens förslag, fängelse . Ett högre straffmaximum för unga än innebär alltså att tröskeleffekterna i förhållande till äldre lagöverträdare begränsas. Förhållandet till de allra yngsta lagöverträdarna som enligt huvudregeln döms till sluten ungdomsvård i maximalt i stället för fängelse be- handlas nedan. Ett annat skäl som kan tala för en höjning är proportionalitetsintresset. Detta intresse gäller också unga lagöverträdare även om dessa särbe- handlas vid påföljdsbestämningen i olika avseenden. I straffmätningshän- seende gäller att om någon har begått brott innan han eller hon fyllt ska hans eller hennes ungdom beaktas särskilt och att det då får dömas till lindrigare straff än vad som är föreskrivet för brottet. När domstolen dömer den som vid brottet var till fängelse ska alltså straffet bestämmas till ett kortare fängelsestraff än om den till- talade var eller äldre. Straffnedsättningen blir regelmässigt större ju yngre den tilltalade var. I praxis tillämpas straffreduceringen för t.ex. 20-åringar ofta på det sättet att straffet sätts ned med 20–. har uttalat att det kan vara rimligt att sätta ned straffet mer vid långvariga fängelsestraff än vid kortvariga sådana (NJA 2000 s. 421). Den nu beskrivna regleringen och tillämpningen av den ska gälla även efter den reform som föreslås, både såvitt avser de brott som reger- ingen föreslagit höjningar av straffmaximum för och övriga brott som begås av den som är . Vidare ska, som utredningen också funnit, den befintliga möjligheten att döma ut upp till fängelse vid flerfaldig brottslighet behållas oförändrad som det fortsatt inte ska vara möjligt att tillämpa ett förhöjt straffmaximum vid återfall. Frågan är då om proportionalitetsintresset kan anses få ett tillräckligt genomslag vid straffmätningen för ungdomar när det gäller mord och de andra brott som det föreslagits höjda tidsbestämda straff för. För att kunna besvara denna fråga är det av intresse att undersöka hur straff- mätningen görs när straffet för en vuxen lagöverträdare skulle ha blivit livstids fängelse och hur straffmätningen bör göras framöver med ett längsta tidsbestämt straff för vuxna lagöverträdare. I praxis finns flera exempel på hur straffmätningen för unga lagöver- trädare gjorts vid mord i fall där straffet för en vuxen lagöverträdare skulle ha blivit livstids fängelse. Av denna praxis följer att domstolarna som utgångspunkt för ungdomsreduktionen oftast inte haft , det längsta straff som unga lagöverträdare kan dömas till vid enstaka brott, eller , det längsta straffet vid flerfaldig brottslighet, utan i stället en nivå motsvarande eller närmare . Detta gäller såväl de som var fyllda men under vid brottet som de som var vid brottet. Straffmätningen synes alltså utgå från en nivå som motsvarar eller ligger nära den kortaste tid som ett livstidsstraff för en vuxen lag- överträdare kan omvandlas till. En sådan praxis har goda skäl för sig. En ungdomsreduktion som i stället skulle räknas från det maximala straff som gäller för unga lagöver- trädare skulle innebära att åldern beaktas dubbelt, att strafflängden skulle bli densamma oavsett om straffvärdet bedöms motsvara maximistraffet eller livstid och att unga lagöverträdare inte skulle kunna dömas till det maximala straff som gäller för gruppen. Enligt regeringens uppfattning är det rimligt att denna praxis gäller även framöver. Regeringens förslag om ett högsta tidsbestämt straff för mord m.m. för vuxna lag- överträdare ansluter också väl till en sådan praxis. Detta innebär att det kan uppstå situationer där straffet för t.ex. mord med hänsyn till straffvärdet och efter beaktande av den tilltalades ungdom bedöms motsvara ett fängelsestraff . Motsvarande situationer kan uppkomma framöver med som högsta tidsbestämda straff för vissa brott. I bägge fallen kan det dess- utom vara fråga om återfall i brott som rimligen bör kunna tillmätas betydelse vid straffmätningen utan att det handlar om att an- vända ett förhöjt straffmaximum. Dessa situationer kan uppstå främst vad gäller 20-åringar och när straffet för en vuxen skulle ha bestämts till livstids fängelse eller, framöver, ett högt tidsbestämt straff. Det kan dock inte uteslutas att sådana situationer kan uppkomma, beroende på omständigheterna i de enskilda fallen, även i fråga om yngre lagöverträ- dare. Om exempelvis domstolen finner att ett mord begånget av en per- son strax under är så allvarligt att straffet för en vuxen person skulle ha bestämts till livstids fängelse eller, med regeringens förslag, fängelse skulle en straffreduktion i enlighet med praxis medföra ett fäng- elsestraff överstigande det högsta straffet för enstaka brott, näm- ligen . Följaktligen kan det i vissa fall saknas utrymme att göra en tillräckligt nyanserad straffmätning vid de allra allvarligaste brotten. Motsvarande blir fallet framöver med ett höjt tidsbestämt straffmaxi- mum för vuxna till , om behålls som det högsta straffet för personer som var vid brottet. En konsekvens kan dessutom vara att straffet inte i tillräcklig mån kan differentieras mellan den som snart skulle fylla och den som var yngre. Det nu anförda talar enligt regeringen för att ett längre fängelsestraff än bör vara möjligt. En majoritet av remissinstanserna har också ställt sig positiva till en höjning. Även bland de remissinstanser som avstyrkt en höjning finns de som menat att det i och för sig kan finnas skäl att ändra det högsta straff som unga lagöverträdare kan dömas till. [- - -] Frågan är då vilka skäl som talar mot en höjning och om de gör det i sådan grad att höjningen inte bör genomföras. har anfört att en höjning kan medföra att det, i vart fall i teorin, kan bli avsevärda skillnader i påföljdshänseende om någon har begått ett brott strax före eller strax efter det att han eller hon fyllt . För en person som var när brottet begicks ska påföljden som regel bestämmas till sluten ungdomsvård i stället för fängelse. Den längsta tiden för sluten ungdomsvård är . Villkorlig frigivning förekommer inte. Detta ska jämföras med ett maximalt fängelsestraff för unga lagöver- trädare som med villkorlig frigivning innebär frihetsberö- vande. Denna tröskeleffekt är sedd för sig påtaglig. Beaktas ska dock att det finns en möjlighet för domstolen att döma även de yngsta lagöver- trädarna till fängelse om den finner att tiden för frihetsberövandet inte kan bestämmas till sluten ungdomsvård eller (prop. 1997/98:96 s. 201). Så sker också i praxis. Enligt regeringens me- ning är därför denna omständighet inte så tungt vägande att den hindrar ett höjt straffmaximum. Vidare ser regeringen inte något behov av att ändra den maximala tiden för sluten ungdomsvård med anledning av de förslag som läggs fram i detta lagstiftningsärende. Att sluten ungdomsvård ska kunna användas även vid mycket allvarlig brottslighet har beaktats vid utformningen av den påföljden och domstolen kan dessutom, som redan nämnts, i un- dantagsfall välja ett fängelsestraff när sluten ungdomsvård inte utgör en tillräckligt ingripande påföljd. Inte heller risken för oförutsedda konsekvenser för påföljdssystemet för unga lagöverträdare i övrigt är enligt regeringens uppfattning av sådan tyngd att den hindrar en höjning. En höjning är inte avsedd att förändra straffmätningen generellt för unga lagöverträdare. För att mar- kera detta kan lagtexten förtydligas jämfört med utredningens förslag genom att höjningen knyts till just de brott som det föreslås för medan som straffmaximum anges för övriga brott. Det kommer där- med att bli fråga om att döma till längre fängelsestraff enbart såvitt avser mord och övriga brott för vilka det tidsbestämda straffet höjs i denna reform. När det gäller sluten ungdomsvård kan den utdömda tiden, inom ramen för nuvarande gränser för den påföljden, komma att bli något längre än för brott som omfattas av reformen och där straffet för en vuxen skulle ha blivit men framöver ett längre tidsbe- stämt straff. Inte heller i övrigt kan regeringen se några konsekvenser som hindrar en höjning av straffmaximum för de unga lagöverträdarna. I sammanhanget ska nämnas att i sitt slutbetän- kande (SOU 2008:85) lämnat förslag till ändringar i bestämmelserna om straffmätning samt i fråga om straffnivåerna för allvarliga våldsbrott. Slutligen framstår ett längsta straff inte heller som alltför ingripande för unga lagöverträdare med hänsyn till att det redan är möj- ligt att döma sådana till fängelse vid flerfaldig brottslighet. [- - -] Av det anförda följer att det finns tungt vägande skäl för att införa en möjlighet att döma till längre fängelsestraff än för ett enstaka brott när den tilltalade var vid brottet. Vidare framstår en längsta strafftid som väl avvägd. ska understrykas att fäng- else bör anses utgöra en tillräckligt ingri- pande påföljd för unga lagöverträdare. Regeringen föreslår därför följande. För brott som någon har begått innan han eller hon fyllt får inte dömas till svårare straff än fängelse . Om fängelse och på livstid är föreskrivet för brottet eller om det är fråga om flerfaldig brottslighet, får dock dömas till fäng- else i högst . beslutade i nu berörda delar om lagändringar som trädde i kraft den 1 juli 2009.140 Se även bet. 2008/09:JuU17 och rskr. 2008/09:251. 3.13Psykiatrilagsutredningen (2008–2012) tillkallades en särskild utredare för att göra en översyn av lagstiftningen om psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård samt lämna förslag till ny lagstiftning på området. Utredaren skulle enligt direktiven utgå från att en större reform, med utgångspunkt i förslag,141 skulle komma att genomföras.142 Psykiatrilagsutredningen143 redovisade sina förslag i betänkandet Psyki- atrin och lagen – tvångsvård, straffansvar och samhällsskydd.144 Utred- ningen utgick i många delar från förslag.145 Även förespråkade att ett krav på tillräkne- lighet för straffrättsligt ansvar skulle införas.146 ansåg att påföljdsförbudet för lagöverträdare under i 1 kap. 6 § skulle ersättas med en ansvarsfrihetsregel. I den delen anförde utredningen följande.147 Åldersgränsen är fast och beror inte på den enskildes personliga mognad. Även om ett barn inte kan dömas till påföljd för ett brott kan han eller hon enligt nuvarande reglering ändå i formellt hänseende begå ett brott. Det framstår enligt vår mening som tveksamt att någon ska kunna åläggas ett straffrättsligt ansvar innan han eller hon har upp- nått en viss personlig mognad. I de flesta fall finns en sådan mognad hos barn när de fyller och det är också vid den åldern som de omfattas av det straffrättsliga reaktionssystemet. Enligt vår mening är alltså den egentliga grunden till att barn under inte ska omfattas av det straffrättsliga systemet att de inte har en sådan mognad att de kan ta ett straffrättsligt ansvar. Det finns därför anledning att ändra nuvarande reglering om ett påföljdsför- bud för den som är till en ansvarsfrihetsregel. En gärning som någon begår innan han eller hon har fyllt bör alltså inte utgöra brott. Vi anser alltså att det finns anledning att genomföra Psykansvars- 141Se avsnitt 3.10. 2008 :93 och 2009 :93. 145Se avsnitt 3.10. 146SOU 2012:17 s. 521–572. 147SOU 2012:17 s. 741. kommitténs förslag i denna del. Kommitténs förslag har dock, som fram- gått, av olika skäl kritiserats av ett antal remissinstanser [som framfört bl.a. att de faktorer och argument som ligger till grund för övervägandena om barns straffrättsliga ansvar är helt andra än de som åberopas i fråga om tillräknelighet hos vuxna och att lagstiftningen därför inte bör än- dras enbart av systematiska skäl]. Vi har viss förståelse för de invändningar som har framförts mot för- slaget men ser trots det ingen anledning att nu lämna ett annat förslag än det som lade fram. Det får i stället bli en upp- gift för regeringen att, med beaktande av de invändningar som remiss- instanserna har gjort, ta ställning till om för- slag i denna del ska genomföras eller inte. lade inte fram något formellt förslag till lag- stiftning i fråga om barns straffrättsliga ansvar utan hänvisade till Psyk- ansvarskommitténs förslag i denna del.148 Som vi har konstaterat i av- snitt 3.10.3 har förslaget inte lett till lagstiftning. 3.14Påföljdsutredningen (2009–2012) tillkallades en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av påföljdssystemet för vuxna och unga lagöverträdare. Ut- redningens uppdrag enligt direktiven var mycket brett. Vad särskilt gäller unga lagöverträdare kan nämnas att utredningen hade i uppgift att •ta ställning till om lagöverträdare som har fyllt 18 men inte ska behandlas som vuxna lagöverträdare vid straffmätning och påföljdsval eller något av dessa avseenden samt analysera hur ung- dom bör beaktas vid straffmätningen i de fall då straffnedsättning ska ske, •utvärdera om syftet med reform av påföljderna ungdoms- vård och ungdomstjänst har uppnåtts, med inriktning på domstol- arnas påföljdsval och innehållet i påföljderna, 148SOU 2012:17 s. 739. •se över var och en av påföljderna sluten ungdomsvård, ungdoms- vård och ungdomstjänst såvitt avser påföljdens ställning, huvud- mannaskapet för påföljden, valet av påföljden, dess innehåll och ut- formning i övrigt samt uppföljning och reaktion vid återfall i brott eller annan misskötsamhet, •utreda om det bör utvecklas nya inslag som kan vara särskilt lämp- liga för unga lagöverträdare samt •lämna förslag till en slopad eller mer begränsad användning av böter för lagöverträdare som har begått brott […].149 Påföljdsutredningen150 redovisade sina förslag i betänkandet Nya på- Utredningen konstaterade inledningsvis att påföljdssystemet var komplext och svåröverskådligt. Utredningen pekade på bl.a. att för- hållandet mellan tillämpningsområdet för villkorlig dom respektive skyddstillsyn var svåröverskådligt och att det fanns endast begränsade möjligheter att straffmäta sådana påföljder, vilket i sin tur innebar att de inte svarade mot de principiella kraven på proportionalitet mellan brottets svårhet och påföljdens stränghet.152 Som allmänna utgångspunkter till grund för en reform av påföljds- systemet för vuxna lagöverträdare angav utredningen följande:153 *Kriminalisering förutsätter påföljder som ger utryck för allvaret i regel- överträdelsen. *Utifrån kravet på humanitet får inte mer ingripande sank- tioner väljas än vad som är nödvändigt för att uppnå målen med straff- systemet. *Det bör finnas goda förutsättningar att välja en icke frihetsberövande påföljd. 2009:60, som sammanfattas i SOU 2012:34 band 1 på s. 455–458. 152SOU 2012:34 band 1 s. 16 f. Se även SOU 2012:34 band 2 s. 119–133. 153SOU 2012:34 band 1 s. 18. Se även SOU 2012:34 band 2 s. 135–152. *De icke frihetsberövande alternativen till fängelse i anstalt bör ha ett tydligt och förutsebart innehåll, kunna straffmätas och trappas upp vid återfall. *Påföljdsvalet i det enskilda fallet bör i största möjliga mån vara brotts- avhållande. *Påföljdsregleringen måste svara mot högt ställda krav på rättssäkerhet. *Påföljdssystemet måste vara flexibelt och ge utrymme för kriminalpo- litiskt motiverade förändringar utan att själva strukturen behöver för- ändras. *Så långt möjligt bör inga brott särbehandlas pga. att de tillhör en viss brottstyp. *Rangordningen mellan olika slag av straffrättsliga ingripanden bör bli tydligare och mer realistisk. *Konsekvenserna för den som inte följer de åligganden som en utdömd påföljd innebär bör bli tydligare. Mot bakgrund av de identifierade problemen föreslog utredningen att det skulle införas ett system med villkorligt fängelse, som skulle er- sätta påföljderna villkorlig dom och skyddstillsyn. Villkorligt fäng- else skulle, enligt förslaget, innebära att den dömde inte skulle behöva verkställa straffet i kriminalvårdsanstalt om han eller hon uppfyllde vissa villkor. Villkoren skulle bestå i att den dömde om, som utgångspunkt, skulle avhålla sig från fortsatt brotts- lighet och fullgöra en tilläggssanktion, exempelvis skyldighet att betala dagsböter, fullgöra samhällstjänst eller underkasta sig vård eller be- handling. Vid återfall skulle påföljdsskärpning kunna ske genom att det villkorliga fängelset förenades med en strängare tilläggssanktion. Även vid fall av misskötsamhet skulle reaktionen som utgångspunkt vara skärpning av tilläggssanktioner. Beslut om verkställighet i anstalt skulle vara ett sistahandsalternativ.154 Utredningen föreslog att brottets art inte längre skulle ha bety- delse för valet av påföljd. Utredningen angav att den utgick från att vissa av de omständigheter som utgjorde grund för särbehandling vid påföljdsvalet till följd av brottslighetens art i stället skulle komma att påverka brottets straffvärde i skärpande riktning.155 I fråga om s.k. billighetsskäl föreslog utredningen att det skulle till- föras två nya strafflindringsgrunder som låg utanför bedömningen 154SOU 2012:34 band 1 s. 18–30. Se även SOU 2012:34 band 2 s. 155–628. 155SOU 2012:34 band 1 s. 32. Se även SOU 2012:34 band 2 s. 681–752. av brottets straffvärde. För det första skulle bestämmelsen om straff- lindring för den som frivilligt hade angett sig kompletteras så att rätt- en i lindrande riktning skulle beakta även om den tilltalade genom att erkänna eller på annat sätt hade medverkat till utredningen av det egna brottet. För det andra skulle det införas en ny bestämmelse om att ett skäl för strafflindring skulle vara att ett straff utmätt efter brottets straffvärde skulle framstå som oproportionerligt strängt med hänsyn till andra rättsliga sanktioner till följd av brottet (s.k. sank- tionskumulation). Utredningen föreslog också att kravet på särskilda skäl för att gå under straffminimum med hänvisning till billighets- skäl skulle slopas.156 I fråga om unga lagöverträdare hade utredningen följande utgångs- punkter för sina överväganden:157 *Påföljdssystemet för unga lagöverträdare fungerar relativt väl. Det finns dock behov av nya inslag. *huvudansvar för unga lagöverträdare ska bibehållas. Samverkan med polis, åklagare och domstolar ska utvecklas och göras mer enhetlig. *Det bör uppnås en större likabehandling och likformighet vid verk- ställigheten av ungdomspåföljderna i olika kommuner. *Inte heller för unga lagöverträdare ska någon särbehandling vid på- följdsvalet ske på grund av brottets art. Utredningen sammanfattade sina överväganden och förslag i fråga om påföljdssystemet för unga lagöverträdare på följande sätt:158 Lagöverträdare under ska dömas till en ungdomspåföljd Har någon begått brott innan han eller hon fyllt ska påföljden som huvudregel bestämmas till en ungdomspåföljd. Det ska krävas synner- liga skäl för att döma den som är vid gärningstillfället till sluten ungdomsvård. Om den tilltalade för domen har hunnit fylla och det skulle vara olämpligt att bestämma påföljden till en ungdomspåföljd med hänsyn till den tilltalades ålder, ska det finnas möjlighet att bestämma påföljd i enlighet med vad som gäller för vuxna lagöverträdare. Det ska då krävas synnerliga skäl för att döma ut ett ovillkorligt fängelsestraff. 156SOU 2012:34 band 1 s. 33 f. Se även SOU 2012:34 band 3 s. 195–245. 157SOU 2012:34 band 1 s. 34 f. Se även SOU 2012:34 band 3 s. 359–373. 158SOU 2012:34 band 1 s. 35–41. Se även SOU 2012:34 band 3 s. 375–828. Det finns ett fortsatt och kontinuerligt behov av såväl central som lokal samverkan mellan och rättsväsendets aktörer, dvs. Åklagar- myndigheten, polismyndigheterna och domstolarna. För att säkerställa att samtliga berörda myndigheter medverkar i lokal samverkan om ruti- ner och handläggning av ärenden angående unga lagöverträdare, ska det i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare (LUL) föreskrivas en skyldighet för myndigheterna att verka för att sådan samverkan sker. Det nuvarande tillämpningsområdet för ungdomsvård, dvs. kravet på att det ska finnas ett särskilt behov av vård eller annan åtgärd, behålls. Det ska dock tydliggöras i socialtjänstlagen att det är socialnämndens ansvar att det görs en bedömning av om den unge har ett särskilt behov av åt- gärder som syftar till att motverka en ogynnsam utveckling när det hämtas in ett yttrande enligt 11 § LUL. Detta kan möjliggöra för Social- styrelsen att genom föreskrifter och/eller allmänna råd verka för en mer enhetlig tolkning av begreppet ”särskilt behov av vård eller annan åtgärd”. Utbildning och regional samverkan kan också göra att begreppet tolkas mer enhetligt i olika kommuner. Att de åtgärder som ingår i ett ungdomskontrakt eller en vårdplan redan har fullgjorts i sin helhet för lagföringen ska inte utgöra något hinder mot att döma till ungdomsvård. Rätten ska då kunna för- ordna att påföljden ska anses verkställd. bör alltid ha kunskap om den misstänkta brottsligheten och dess allvar när yttrande och förslag till åtgärder utarbetas. Det kan uppnås genom att regeln om närvaro vid polisförhör efter- levs bättre och genom att åklagaren informerar om den misstänkta brottsligheten. Domstolens ansvar för att ungdomskontrakten och vårdplanerna upp- fyller kraven på tydlighet och konkretion ska tydliggöras ytterligare i lagstiftningen. Skyndsamhetskravet i 4 § LUL ska inte utgöra hinder mot att ge social- tjänsten tillräckligt med tid för att upprätta ungdomskontrakt och vård- plan inom åklagarens frist för att väcka åtal. Om det behövs för att social- tjänsten ska kunna färdigställa förslag till åtgärder, ska åklagaren därtill ha möjlighet att överskrida den särskilda åtalsfristen i 4 § LUL. För att tillgodose behovet av utvärdering av de metoder och påföljds- former som används i bör det övervägas att ge i uppdrag att – i samverkan med andra aktörer – göra en utvärdering av vilka effekter olika metoder, program och påföljder som tillämpas för unga lagöverträdare har för att motverka återfall i brott. Ett uttryckligt samtycke från den tilltalade ska inte vara en förutsättning för att döma ut ungdomstjänst som självständig påföljd eller som för- stärkningspåföljd till ungdomsvård. Det förhållandet att den unge aktivt motsätter sig att utföra ungdomstjänst ska dock vägas in i lämplighets- bedömningen. Bedömningen av om ungdomstjänst är en lämplig påföljd ska göras mer enhetligt i olika kommuner. bör genom föreskrifter och/eller allmänna råd verka för en mer enhetlig tolkning av lämplighets- begreppet. Utbildning och regional samverkan kan också göra att be- greppet tolkas mer enhetligt. Verkställighetstiden för ungdomstjänst bör göras mer enhetlig. Ung- domstjänst ska börja verkställas senast från det att domen vunnit laga kraft, om inte särskilda skäl talar mot det. Om det inte finns särskilda skäl mot det ska ungdomstjänst som längst verkställas av . Verkställighetstiden ska därutöver så långt möjligt anpassas till antalet utdömda timmar. Särskilda bestämmelser om det införs i socialtjänstlagen. Det ska förtydligas i socialtjänstlagen att en mindre del av ungdoms- tjänsten alltid ska bestå av särskilt anordnad verksamhet.