sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — till exempel hur internet fungerar som en arena för den diskursiva konstruktionen av politiska identiteter uppbyggda kring fiende- bilder, kollektiv viktimisering och binära vi/dem-subjektspositioner (Askanius & Mylonas, 2015) samt hur våldsbejakande grupper an- vänder internets möjligheter som ett led i utvecklingen av ett större metapolitiskt kultur- och identitetsprojekt (Wåg, 2010). Dessutom har det producerats en mängd rapporter på området med olika svenska myndigheter som avsän- dare – somliga av dessa har ett explicit fokus på just digitala medier, radikaliseringsprocesser och extremism. Det gäller till exempel Statens medieråds (2011) rapport om ”våldsbejakande och anti- demokratiska budskap på internet”, ”Främlings- fienden inom oss” (SOU 2012: 74) som i mindre utsträckning in- kluderar perspektiv på nätbaserade former av organiserad rasism, CATS (2015) kartläggning av ’våldsbejakande islamistisk extremism och sociala medier’ eller den senaste rapporten från (2017) om ’hatbudskap och våldsbejakande extremism i digitala miljöer’. Detta kapitel har för avsikt att skapa en systematisk kunskaps- översikt över den redan befintliga forskningen om våldsbejakande extremism och dess beröringspunkter med medie- och medierings- frågor. ämnar det förankra kunskapen mer explicit i kri- tiska perspektiv från medie- och kommunikationsvetenskapen och därmed historiskt kontextualisera den samtida debatten om detta fält i relation till frågor om mediemakt, propaganda samt politiskt och religiöst motiverat våld. Kontext snarare än kausalitet –mediefokus snarare än mediecentrism Frågor om kausala samband mellan våldsbejakande budskap och våld/våldsamt beteende på individ- och samhällsnivå upptog mycket av den tidiga medieforskningen. Ämnet föddes i stor utsträckning ur den numera starkt kritiserade effektforskningstraditionen, som i köl- vattnet av försökte avtäcka och förklara hur nazis- ternas propagandaapparat kunde ha den attraktionskraft och effekt som den hade (Gripsrud, 2001). och delar av stod frågor om fiktionsvåld och så kallat video- våld i centrum för diskussioner om relationen mellan mediering av våldsbejakande och hatfulla attityder och budskap å ena sidan och Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism våldshandlingar och våldsutövande beteende å andra sidan. Den tidiga MKV-forskningen, inte minst i , var starkt präglad av kvantita- tiva effektstudier som sökte kausala samband om mediepåverkan. Dessa studier, som byggde på stimulis-responsmodeller eller antagan- den om kausalitet, kom först att kritiseras av forskare utifrån den så kallade kultiveringsteorin (Gerbner & Gross, 1976) som betonar lång- siktiga framför kortsiktiga effekter av medierat våld och våldsbejak- ande budskap. Men effektteorin har i princip genom hela MKV:s ämnesutveckling problematiserats och självständiga forskningsgrenar, som till exempel kvalitativa publikstudier och medieetnografi, har del- vis formats i kritisk dialog med effektforskningen i syfte att framhäva och förstå den aktiva, tolkande och medskapande mottagaren.3 De antagligen viktigaste lärdomarna från denna tidiga generation av effekt- och påverkansstudier och de efterföljande årens utveckling av kritisk medieforskning kan därför sägas vara att det inte finns några universella förklaringsmodeller för att förstå mediernas effek- ter. Gauntlett (1998; 2001) pekar exempelvis på att effektstudier om relationen mellan våld och medier allt för ofta angriper problemet genom att börja i fel ände, det vill säga genom att fokusera på medierna och sedan försöka förklara människors beteende utifrån detta, snarare än tvärtom. Kritiker av effektmodellerna menar därför att forskare snarare bör börja i frågor om våldets sociala natur genom att undersöka, förstå och förklara hur våldet samspelar med identitet, social bakgrund, karaktär, mediepraktiker och så vidare. I mer all- männa termer innebär effektmodellerna att frågor ställs på individ- snarare är samhällsnivå och att den bredare sociala kontexten i vilken våld utövas därmed förbises (Gauntlett, 1998:x). 3Samtidigt finns här en intressant problematik och paradox att lyfta i sammanhanget; Effektforskningen har alltid varit utsatt för hård kritik som den alltid haft an- hängare och därtill fortfarande bedrivs inom flera olika discipliner. Det finns dessutom en konflikt i relationen mellan å ena sidan en historiskt sett relativt stark efterfrågan på och till- tro till kvantitativa effektstudier bland lekmän och intressenter utanför akademin som letar efter ’enkla’ eller klara svar på mediernas påverkan och makt och svårigheterna rent metod- ologiskt att genomföra tillförlitlig sådan forskning å andra sidan. Ett exempel på hur denna konflikt med jämna mellanrum utspelar sig i den offentliga debatten är den ganska så hätska mediedebatten i 2012 mellan hjärnforskare från , som efter en samman- ställning av internationell (psykologisk och annan) forskning om dataspelspåverkan drog slutsatsen att det finns starka empiriska bevis för en kausal relation mellan våldskonsumtion och våldsutövande och som ifrågasatte dessa resultat (se t.ex. SvD 2012). Denna effektdebatt är alltså fortfarande ”levande” och präglar inte bara den inomvetenskap- liga dialogen i vetenskapliga tidskrifter mellan experimentell, kvantitativ och kvalitativ forsk- ning, naturvetenskaperna och samhällsvetenskaperna men också delvis debatten i medier. Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism Enkelt uttryckt går det alltså inte att peka på medieeffekter eller entydiga kausala samband mellan varken analoga eller digitala medier och våldsbejakande extremism. Alla fall måste förstås i sin historiska, sociala, ekonomiska, politiska och kulturella kontext. En sådan för- ståelse av kontext kräver djupgående, kvalitativ forskning, tvärveten- skaplighet och metodtriangulering. Det kräver ett långsiktigt och fördjupat engagemang i forskningsfrågor och -områden, inte fler de- skriptiva kartläggningar eller mätningar. En av de mest framträdande formerna av extremism som också har en stor närvaro online är den våldsbejakande radikala nationalismen.4 Om vi använder denna form av extremism som utgångspunkt för att illustrera ovanstående resonemang är forskare alltså överens om att internet aldrig skapar rasistiska åsikter och främlingsfientlighet. Däremot kan olika digitala tekno- logier och nätbaserade forum där rasismen får fritt utrymme vara med och uppmuntra och förstärka människors redan befintliga rasis- tiska världsbild och föreställningar. Medier används av dessa aktö- rer i syfte att mobilisera, organisera och kommunicera och i enstaka fall även i det explicita syftet att uppmuntra till faktiska vålds- handlingar. Medierna är dock aldrig den enda orsaken till eller den direkta vägen in i radikalisering. Dessa poänger har också gjorts i relation till betydelsen av onlinemedier, och i synnerhet sociala medier när det gäller den senaste utvecklingen av takfir-rörelsen5, där IS förmåga att strategiskt använda sociala medier fått mycket 4I stället för den mer gängse benämningen högerextremism som utgår från den alltmer pro- blematiska höger-vänster skalan används här benämningen våldsbejakande radikalnationalism som en samlingsbeteckning för ideologier baserade på ”föreställningen att ett territorium tillhörande en viss etnicitet, ras eller kultur som med våld behöver försvaras mot andra etni- citeter, raser eller kulturer” (FOI 2017, s. 16, se dessutom denna rapport för en mer utförlig diskussion kring skalan som alternativ till höger-vänster skalan). 5Takfir-rörelsen används här som en samlingsbeteckning för en riktning inom politisk islam som legitimerar användningen av våldsmetoder. Rörelsen innefattar grupper som al-Qaeda och terror- /Islamiska (framöver förkortat till IS). Religiöst motiverat våld och vålds- bejakande extremism förekommer självfallet i ett flertal religioner och är inte avgränsat till denna sunni-muslimska falang. måste aktuella grupper som al-Shabaab, Boko Haram och IS som representerar våldsbejakande takfirism förstås i kontexten av en mycket längre historia och ses i förlängning av olika grupper som har hämtat legitimitet för våldsdåd ur en sala- fistisk tolkningstradition inom sunniislam. I detta kapitel diskuteras dock uteslutande empiriska studier som fokuserar på terrorgruppen eftersom de är den mest aktiva gruppen som bedriver våldsbejakande extremism med religiösa förtecken och därtill anses utgöra det största hotet i och resten av västvärlden. Se dessutom (2017) bidrag om teologisk-ideologiska dimensioner av våldsbejakande extremism i denna publikation för ytterligare diskussion och begreppsutredning kring den takfir-jihadistiska idétraditionen och den historiska utvecklingen av den nuvarande takfir-rörelse i och . Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism uppmärksamhet (se t.ex. et al., 2015; Farwell, 2014; , 2015) – ofta på bekostnad av den större frågan om hur globala medier genom en intensiv bevakning av deras aktiviteter har gett IS en platt- form för att sprida våldsbejakande budskap och få uppmärksamhet. Dessa poänger kan tyckas banala, men faktum är att tekno- deterministiska föreställningar och antaganden om mediers makt och effekt fortfarande präglar inte bara den offentliga debatten om dessa frågor men också forskning inom fält som säkerhets- och terror- studier samt socialpsykologiska och beteendevetenskapliga perspek- tiv på våldsbejakande extremism och digitala medier. Mångfalden i forskningen kring digitala medier och våldsbejakande extremism och intresset för denna fråga från många olika discipliner är produktiv, men problem uppstår när empiriska studier om exempelvis sociala medier och våldsbejakande extremism inte förankras i den befint- liga kunskap som producerats inom decennier av medie- och kom- munikationsvetenskaplig forskning. Ett aktuellt exempel som kan vara värt att nämna i sammanhanget är om våldsbejakande islamisk extremism och sociala medier. Den inne- håller inte en enda referens till medieforskning och den omfattande forskning som skapats om just sociala medier utan hänvisar ute- slutande till perspektiv och litteratur från terror-, konflikt- och säkerhetsstudier. Förutom att bidra till en forskningsmässig isoler- ing och ett ”silo-tänkande” inom den akademiska debatten skapar detta också en historielöshet i det sätt som politiskt och religiöst motiverat våld sätts i relation till medier. Ett annat återkommande problem i studier om digitala medier är mediecentrism som begränsar forskningens förklaringsförmåga/ stringens och förmåga att generera holistiska kunskaper om de kom- plexa samspel som sociala rörelser, medieteknologier och -praktiker ingår i. Precis som i fallet med teknologisk determinism innebär en mediecentrisk utgångspunkt att man överser med det uppenbara fak- tum att teknologier alltid används och formas av människor (Archetti, 2015:50). En av medie- och kommunikationsvetenskapens centrala idéer är därför att medierna utgör en faktor/dimension som måste förstås och studeras i relation till en rad andra faktorer och variabler, ur ett holistiskt perspektiv. Mediecentrering präglar delvis befintliga studier om digitala medier och våldsbejakande extremism. Detta gäller i synnerhet studier inom terror- och säkerhetsstudier präglade av en teknologicentrerad infallsvinkel. Metaforer och uttryck som Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism ’hashtag terror’ (, 2014), ’YouTube fascism’ (, 2014), ”nätet som ett virtuellt träningsläger”, (, 2008) eller ’YouTube-effekten’ (, 2012) är visserligen klatchiga slagord som förmår fånga läsarens uppmärksamhet men använda som analytiska ingångar och antaganden riskerar de att ge en felaktig och simplifierad bild av teknologins betydelse. utpekar och utskiljer man med dessa begrepp enskilda plattformar i stället för att se på det samlade spektrum av kommunikationsteknologier och mediepraktiker och hur dessa spänner över båda analoga och digitala rum. Inom kritisk medie- och kommunikationsvetenskaplig forsk- ning insisterar man därför på att det är möjligt att vara ”medie- fokuserad utan att vara mediecentrisk” (Kaun, 2016: 31). I relation till forskningen om medie- och kommunikationsteknologier i frågor om radikalisering och våldsbejakande extremism kan detta perspektiv alltså ses som en uppmaning att inte isolera eller överskatta mediers roll i dessa processer. En annan central käpphäst inom medieforskningen är poäng- terandet av att en analys av medietexter och budskap aldrig kan ge kunskap om mottagarens reception och förståelse av dessa texter. Det kan därför i sammanhanget vara värt att påpeka vikten av att undvika att göra anspråk på mottagningsprocesser och effekter av våldsbejakande budskap när det inte finns empiriska belägg för detta. Om det är medietexter och budskap som analyseras inom ramen för en viss studie kan denna göra anspråk på att bidra med kunskap om hur detta material genom sitt tilltal och utformning försöker till exempel skapa rädsla, konstruera fiendebilder eller värva sympatisörer, och möjligen också ge underlag till kvalifice- rade gissningar kring rekryteringspotentialen hos materialet. Dock kan vi aldrig uttala oss om hur texten eller budskapet rent faktiskt mottages, uppfattas och införlivas. För detta krävs andra metoder och annat material. Många års publik- och receptionsforskning har visat att det inte finns någon klar koppling mellan inkodning (från producentens håll) och avkodning (hos mottagaren) av medierade budskap. Inom receptions- och tolkningslära används begrepp som ”den gynnande/förhandlande/oppositionella mottagaren” (, 1980), ”modelläsaren” (Eco, 1979) och ”den föreställda publiken” (se t.ex. Marwick & , 2010) för att indikera de begränsningar som finns i textanalytiska metoder i frågor om publiken. Med dessa histo- riska insikter och observationer från tidigare studier är det möjligt att Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism problematisera de ihållande antagandena inom delar av den samtida litteraturen rörande relationen mellan digitala medier, medieinnehåll och – budskap å ena sidan och radikalisering och våldsbejakande extremism å andra sidan. Digitala medier, online-radikalisering och våldsbejakande extremism –lärdomar från medie- och kommunikationsvetenskap och studier i nya sociala rörelser samt skärningspunkten mellan dessa Betydelsen av online-interaktioner och digital propaganda i radika- liseringsprocesser är ett högst omdiskuterat och omtvistat ämne som har genererat en mängd litteratur från olika discipliner och utifrån olika metodologiska ramverk (Meleagrou-Hitchens & Kaderbhai, 2017). Det finns dock ingen vetenskaplig konsensus om definitionen av begreppet radikalisering (della Porta & Lafree, 2008; Sedgewich, 2010). Detta har naturligtvis konsekvenser för vår förståelse av vad som i sin tur omfattas av begreppet online-radikalisering, som omges av lika delar förvirring och oklarhet. Om vi börjar med radikaliserings- begreppet kan vi generellt sett göra en distinktion mellan definitioner som pekar på så kallade ”grundläggande orsaker” (så kallade root cause explanations) så som fattigdom och förklaringsmodeller som viktar relationella och kontext-specifika samspel mellan en rad olika faktorer som socialiseringsprocesser, ideologi, identitet, ledarfigurer och tillgång till propaganda. Alimi, Bosi, & Demetriou (2015:13) beskriver radikaliseringen in i våldsbejakande extremism som ett resultat av komplexa ”nät av relationella mönster och praktiker som formar och är format av interaktioner mellan olika aktörer som är involverade i konflikter samt av omgivande och till tider oförutsägbara händelser och omständigheter”. En sådan definition står alltså i kontrast till för- klaringsmodeller som bygger på en föreställning om ’grundläggande orsaker’, vilka är mer utbredda inom terrorstudier (se t.ex. Kundnani, 2012; Korteweg et al., 2010). Med en sådan relationell förståelse av radikaliseringsprocesser och våldsbejakande extremism måste alltså sociala mediers roll förstås som en del av ett komplext samspel av faktorer och aldrig i isolation. Kritisk forskning från ett relationellt perspektiv på mediers roll i hur, när och varför politiska rörelser och grupperingar utvecklas mot att bli alltmer våldsamma hittar vi bland annat i mötet mellan MKV och studier i sociala rörelser (social movement studies, SMS) som Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism har visat på de fruktbara forskningssynergier som uppstår i samspelet mellan teorier om proteströrelser, aktivism, medier och online-deltagande från dessa ämnen (se t.ex. Mattoni, 2012; Kavada, 2016). Dialogen mellan de två forskningsfälten fick fart i samband med övergången från det analoga till det digitala medie- landskapet och de nya möjligheter för kommu- nikation, samverkan och organisering som nya digitala medier ska- pade för politiska aktivister världen över. Historiskt sett har dock i synnerhet sociala rättviserörelser och gräsrotsrörelser involverade i miljö- och klimataktivism uppmärksammats när det rör digitala mediers inflytande på politisk mobilisering, kollektivt identitets- skapande och antagonistiska aktionsformer på den icke-institutio- nella spelplanen. hyllades internet och nya digitala medier för sin demokratiska potential och som effektivt verk- tyg för transnationella miljö- och sociala rättviserörelser i deras strä- van efter global rättvisa (uppkomsten av sociala medier som Face- book och Twitter gav upphov till en ny våg av hyllningar av onlinemediernas potential rörande politiskt engagemang och aktivism världen över (se t.ex. Shirkey, 2008; Castells, 2009). Den samtida forskningen om sociala rörelser och sociala medier präglas av en mer dämpad och nykter retorik kring digitala mediers möjligheter och begränsningar i sociala och politiska förändrings- processer som ljuset alltmer riktas på frågor om hur nätet och nya medier även används av antidemokratiska och regressiva krafter som exempelvis aktörer inom våldsbejakande radikalnationa- lism (Askanius & Mylonas, 2015; , 2015, 2017). har grupper och nätverk inom denna falang behandlats som relativt små och marginaliserade ”anti-offentligheter” (Cammaerts, 2007; Atton, 2006) som främst varit aktiva i slutna och obskyra hörn av nätet. Benämningar som ”nätets mörka sida” (se t.ex. Caiani & Perenti, 2009; , 2014) eller ”internets undervegetation” (, 2016) avspeglar hur man länge har betraktat dessa grupper som oro- väckande, men relativt marginella och fragmenterade aktörer med liten förmåga att mobilisera varaktiga sociala rörelser kring sina hat- budskap. Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism I takt med att främlingsfientlighet, negativa attityder, diskriminering och explicit rasism mot rasifierade grupper, i synnerhet muslimer, har blivit en allt mer normaliserad och synlig del av den offentliga sfären i liksom i i stort (, 2014; , 2014) har den akademiska uppmärksamheten också alltmer riktats emot den våldsbejakande radikalnationalismen som uttryck för en transnatio- nell social rörelse (se t.ex. Caiani, della Porta & Wagemann, 2012; , 2015). Detta gäller inte minst i relation till frågor om digitala mediers roll i tillväxten av denna rörelse och de möjlig- heter för propaganda, debatt, intern kommunikation och organisering som internetet erbjuder dessa aktörer. De senaste årens utveckling indikerar att den våldsbejakande radikalnationalismens närvaro på nätet kan förstås och avfärdas som enstaka och fragmen- terade anti-offentligheter utan snarare bör ses som ett professionali- serat nät av allt starkare och mer högljudda motoffentligheter. Be- hovet av mer kunskap på området är därför stort. Nedan utvecklas en översiktlig redovisning av befintliga studier på området i syfte att synliggöra kunskapsluckor och ge förslag på vidare forskning. Ur ett svenskt perspektiv erbjuder Deland, (2010) med sin antologi Det vita fältet ett omfattande bidrag till den vetenskapliga forskningen om högerextremism. Även om medie- perspektivet inte är i huvudfokus finns det inom ramen för denna antologi bidrag som specifikt behandlar internets betydelse för den högerextrema rörelsens rekryterings- och propagandamöjligheter. (2010) placerar till exempel bloggportalen motpol.nu inom kontexten av det större svenska medielandskapet. Welk (2010) vän- der i sitt bidrag blicken mot i en analys av högerextrema kvinnors kommunikationsstrategier såsom de tar sig uttryck på GDFs (Gemeinschaft Deutcher Frauen) hemsida och tillhörande Mödraforum. Med denna empiriska fallstudie tillför hon därmed ett genusperspektiv på området och bidrar till ofta förbisedda frågor om kvinnligt deltagande i högerextrema miljöer (Blee, 1991, 2002) samt högerextremismens kvinnosyn (Horsti, 2016). I samma antologi behandlar också (2010) medie- relaterade frågor i sitt bidrag om vit makt-musikscenen och den roll som denna historiskt sett har spelat i nationalistiskt ”medvetande- Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism görande” av ungdomar i . Det numera avvecklade musik- magasinet Nordland lyfts här fram som särskilt betydelsefull i ut- vecklingen av den rasistiska undergroundrörelsen i (Lööw, 2000) och som ett alternativmedium som kom att placera på världskartan för vit makt-musik. Musiken som medium visade sig enormt effektiv i den betydelsen att den hade stor genomslagskraft hos ungdomar i jäm- förelse med andra former av propaganda och nådde betydligt fler än andra mer traditionella former av opinionsarbete (Wåg, 2010:99– 100). Med denna historiska kontextualisering riktar Wågs studie uppmärksamheten mot den idémässiga och politiska kontinuiteten som finns mellan dessa tidiga nazistiska musikmedier i och de uttryck som vit makt-ideologin tar sig i digitaliserad musik- produktion och -distribution på nätet . Både Lööws (2000) och Wågs (2010) forskning om musik och politiserade musikscener pekar också på vikten av att inte bara fokusera på politisk diskurs och konventionell propaganda, men också granska hur populärkulturella och sociala element kopplade till identitetsskapande (musik, stil, gemensamhetsskapande praktiker, maskulinitet etc.) är särskilt betydelsefulla i rekryteringen inom högerextremistiska miljöer. Med utgångspunkt i en analys av videoproduktion och distri- bution inom grupper som , Nordiska nationalsocialister och Nordisk Ungdom ger (2014) insikter om hur YouTube och det digitala videomediet används av vålds- bejakande radikalnationalistiska grupper som en arena för att skapa synlighet och uppmärksamhet kring rörelsens kärnfrågor och poli- tiska projekt. YouTube används både i externt syfte, att kommuni- cera och sprida den kollektiva upplevelsen av våld och hat mot en extern fiende, och fyller den interna funktionen att skapa och bekräfta upplevelsen av inom-gruppslig gemenskap och sam- hörighet. Medan visar på de unika aspekterna av videomediet som verktyg för mobilisering och dess affektiva appellform, visar han hur YouTube ingår i en bred handlings- och mediereper- toar som måste förstås i relation till mer komplexa kommunikations- nätverk och rekryteringsstrategier. Om vi vänder blicken bort från mot och övriga världen har det producerats ett flertal antologier på området . ”Mobilizing on the Extreme in , Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism and the ” utgör ett sådant bidrag som hämtar teorier, metoder och analytiska perspektiv från studier i sociala rörel- ser. Bara ett av bidragen berör dock explicit frågor om digitala medier. Det gäller della Porta och Wagemann (2012) som i sin studie av online-nätverkande använder mjukvaruassisterad nätverksanalys av webblänkar för att identifiera de primära och mest aktiva organisatio- nerna i de tre länderna och undersöka hur nätet skapar infrastrukturer för att skapa samhörighet, kommunikation och samarbete för organi- sationer i och mellan dessa länder.