sou · H6B323 · 2018-03-28 00:00:00 — 12Under riksdagsbehandlingen hade mer radikala formuleringar om kommersialismen som föreslagits tonats ned, men detta förblev det politiskt mest kontroversiella kulturpolitiska målet och avskaffades av en borgerlig regering . fick konstnärernas situation sin första fördjupade be- handling inom den nya kulturpolitikens område. : Konstnärerna och samhället betonas den konstnärliga kreativitetens särställning i förhållande till annan kreativitet, eftersom den är ”det elementära instrumentet för alla mänskliga uttryck och därmed för all kommunikation.”13 Här gavs tydliga uttryck för tanken på kulturpolitikens emancipatoriska uppgift, medan den fostrande uppgiften får träda tillbaka något. Alla de konstnärliga uttrycken tjänar individens medvetenhet och hennes förmåga att meddela sig med andra. Konstens frihet och möjligheterna till konstnärlig förnyelse blir angelägna för att de är så nära kopplade till individens frihet och möjligheter till själv- förverkligande. Vidare betonades värdet av det man kallar plural- ism: ”variationer i fråga om uttrycksformer, möjligheter att fram- föra olika åsikter och möjligheter att i sin helhet erbjuda ett rikt varierat innehåll måste vara ett grundläggande värde och det är en av kulturpolitikens uppgifter att skaffa fram resurser för detta.”14 På samhällsnivå finns här nära kopplingar till den vidare frågan om yttrandefrihet och fri opinionsbildning. Detta leder fram till uppfattningen att det är en central kulturpolitisk angelägenhet att konstnärernas villkor förbättras och att konstnärerna ges möjlighet att ”beskriva verkligheten på sina egna villkor”. Utredningen teck- nade en oroande fond av det kommersiella system som inte ansågs ge konstnärerna tillräcklig frihet, eftersom dess utgångspunkt var kravet på lönsamhet: Samhället måste ta ansvar för att konstnärer och andra kulturarbetare, som inte kan finna adekvata utlopp för sitt skapande inom ramen för det marknadsekonomiska systemet, tillförsäkras rätten till menings- fullt arbete på annat sätt.15 Utredningen menade att de främsta möjligheterna att förbättra konstnärernas utkomstmöjligheter ligger i att ”öka förutsättning- arna att anlita konstnärerna och använda deras verk och andra in- satser och därmed tillmötesgå behov hos samhälle och individer”.16 13SOU 1975:14., s. 61. En av de grundläggande principerna i den nya kulturpolitiken är den från importerade modellen med styrning genom armlängds avstånd. Beslut om stöd, bidrag och inköp av konst fat- tades med hjälp av sakkunniggrupper huvudsakligen bestående av konstnärer från respektive konstområden. Konstnärerna fick, som en senare utredare konstaterade, genom sina organisationer ett ”markerat inflytande över kulturpolitiken”.17 Konstnärerna fram- höll att de insatser som gjordes inte skulle betraktas som understöd eller bidrag, utan som en ersättning för samhällets utnyttjande av konsten. Konkret tog sig detta synsätt tidigast uttryck i biblio- teksersättningen för bokutlåning och senare i den s.k. individuella visningsersättningen för konstverk placerade i den offentliga miljön. I den proposition som följde 1975 slog regeringen fast följande: Människors behov av konstupplevelser och konstnärlig aktivitet är i vårt samhälle grunden för yrkesmässig konstnärlig verksamhet. Genom att konstnärerna skapar och förmedlar tillfällen till sådana upplevelser och genom att de fungerar som inspiratörer för skapande verksamhet har de en nyckelroll i kulturlivet. Konstnärerna skapar och röjer väg för nya synsätt och uttrycksformer. Detta är omistligt för den kulturella utveck- lingen och därmed av stor vikt för samhällsutvecklingen som helhet.18 Den tidiga kulturpolitiken fick nu två av sina mest centrala myndig- heter. inrättades 1974 med ansvar för teater, dans, musik, film, litteratur, folkbibliotek, konst, museer och utställ- ningsverksamhet. inrättades myndigheten , som fick ett samlat uppdrag att fördela individuella bidrag och stipendier till konstnärer.19 Båda dessa myndigheter övertog ansvar för bidragsgivning som tidigare legat spridda på olika organ och båda fick utöver det ansvar för att följa utveck- lingen på sina respektive områden. I enlighet med principen om armlängds avstånd fördelades bidrag till konstnärer och kultur- institutioner nu med stöd av sakkunniggrupper huvudsakligen be- stående av konstnärer från berörda områden. 17SOU 1990:39, s. 40. 1975/76:135, s. 200. 19Sveriges författarfond hade fortsatt till uppgift att fördela de medel som generades av bib- lioteksersättningen till svenska författare, översättare, tecknare och fotografer. Regionaliseringen av kulturpolitiken gavs en fram- skjuten plats inom kulturpolitiken. Den underliggande – och större – frågan gäller hur deltagandet i kulturlivet kunde vidgas till nya grupper i samhället. Sociologisk forskning har synliggjort det som beskrevs som en ”barriär” mellan de kulturformer som har högst prestige i samhället och befolkningen på landsorten och i arbetarklassen.20 Temat följdes upp genom rapport i hela landet från 1989.21 Den slog fast att ”[…]kulturintresset måste väckas hos allt fler män- niskor och kulturen måste få en starkare ställning i samhälls- planering på alla nivåer”. Och att ”[d]et är i lokalsamhället som konstnärliga initiativ tas och folkliga kulturaktiviteter rotas”. Det primära ansvaret för kulturinsatserna låg hos kommunerna, sam- tidigt som ”storstadsdominansen” behövde brytas. I rapport fanns dock inget förslag som mer direkt rörde konstnärspolitiska insatser, utan de stöd som föreslogs riktade sig till kulturinstitutioner och föreningar. Med satsningar på att bygga upp regionala kulturinstitutioner kunde en publik i hela landet möta professionell konst och stärkte detta konstnärernas arbetsmarknad. växte också tankarna fram om kulturens bety- delse för lokal och regional tillväxt. Kulturen stärker platsens attraktivitet, vilket i sin tur leder till sysselsättning och tillväxt. studie The Economic Importance of the Arts in tillhörde de första som lyfter fram de resonemang om kulturens och konstens betydelse för samhällsekonomin i stort, och för regional utveckling och turism i synnerhet, som går under namnet kulturella och kreativa näringar. I dessa näringars kärna ligger det konstnärliga arbetet och kulturarvets miljöer. I för- längningen av denna diskussion utvecklades tanken på konstnären som entreprenör och rationell aktör på marknaden, en omstridd uppfattning om konstnärens drivkrafter och självsyn. De kulturella och kreativa näringarna får ett allt starkare fäste i politiken, delvis med utgångspunkt i sökandet efter framtids- 20Se redovisning av arbete i Klockar (2014). Forme- ringen av en modern kategori, akad. UU, s. 84–100. 21Kultur i hela landet (Ds 1989:36), s. 8–14. branscher med tillväxtkraft, då en stor del av indu- striproduktionen flyttar till låglöneländer. Ansvaret delas framöver av närings- och kulturpolitiken och driver frågorna i samverkan med Kulturrådet.22 Internationellt har frågan också lyfts av Unesco.23 I direktiv om en förnyad översyn av de statliga insats- erna för att förbättra konstnärskapets villkor gav regeringen motiv för en politik på området: Att konstnärligt skapande har en grundläggande betydelse för den kulturella utvecklingen och därmed också för samhällsutvecklingen som helhet kan knappast bestridas. Konstnärliga och litterära yrkesut- övare har en nyckelroll i kulturlivet inte bara som skapare och för- medlare av konstupplevelser utan även som inspiratörer för skapande verksamhet. Ett väsentligt inslag i den statliga kulturpolitiken är därför att värna om konstnärlig yrkesverksamhet och konstnärligt utveck- lingsarbete. Utredningen villkor pekade på tre huvudsakliga områ- den för en kommande konstnärspolitik.25 För det första framhölls behovet av sysselsättningsfrämjande insatser för konstnärer genom samverkan mellan kulturpolitik, arbetsmarknadspolitik och regio- nalpolitik. Inom de sysselsättningsfrämjande åtgärderna låg också efterfrågestimulerande insatser i form av ökad konstbildning, kultur i arbetslivet och kultur i skolan samt att ersättningar för det konstnärliga arbetet, inklusive skatter skulle ges en bättre lösning. Den andra huvudsynpunkten var att det behövdes ställas hårdare kvalitetskrav på och uppföljning av fördelade bidrag. För det tredje betonades det internationella perspektivet och behovet av ett ”in- tensivt kulturutbyte”. Utredaren menade att det internationella perspektivet inte fick stanna vid , och pekade särskilt på betydelsen av kontakterna med kulturerna i tredje världen. Syftet med politiken var enligt utredaren, att både stimulera och bredda efterfrågan som konstnärerna ges drägliga arbets- förutsättningar. Samhället måste stödja konstnärlig verksamhet som av egen kraft har mycket svårt att överleva på marknaden. 22Tillväxtverket (2015). Förutsättningar för kulturella och kreativa företag. Creative Economy Report 2013, Special Edition, United Nations/UNDP/, 2013. Förutom att stärka ett antal befintliga bidrag till fria konstnärer, till centrumbildningar och främjandeorganisationer menade utredaren att det mest angelägna var att kraftigt öka antalet inkomstgarantier till sammanlagt 300. ”Det kan inte vara rimligt att erkända konstnä- rer efter åratal av konstnärligt arbete skall vara hänvisade till arbets- löshetsunderstöd, beredskapsarbete och socialbidrag.”26 Med den parlamentariska utredningen inriktning 1995 bekräftas begreppet konstnärspolitik ånyo genom att ges ett eget avsnitt i betänkandet.27 Motivet för en särskild politik riktad mot konstnärerna beskrivs i liknande termer som i tidigare utredningar och propositioner: En av det konstnärliga arbetets viktigaste funktioner är av identifie- rande karaktär. Det erbjuder redskap för att fånga en verklighet som kan framstå som överväldigande i sin mångfald. För att kunna fylla denna funktion, krävs en utforskande och experimentell hållning. Ge- nom att vara förnyande inom sitt eget område kan konsten också ha en förnyande och vitaliserande effekt på det samhällsliv som den är en del av. Utvecklingsarbete måste få bedrivas utan att efterfrågan är säkrad och kräver därför ofta särskilt stöd för att kunna genomföras.28 Utredningen konstaterade att det behövs en samlad konstnärspoli- tik inom kulturpolitikens ram som innefattar ett samspel mellan åtgärder inom flera samhällsområden. Konstnärernas villkor avgörs till stor del genom att det finns kvalificerade utbildningar som ger goda förutsättningar att leva på sitt yrke, välfungerande upphovs- rättsliga ersättningar för användningen av konstnärliga verk, liksom en arbetsmarknadspolitik och ett skattesystem som ser till konst- närernas speciella förutsättningar. Det är frågor som ligger helt eller delvis utanför en kulturministers ansvar och som därför kräver förhandlingar inom regeringen. Den konflikt mellan en marknad som ställer krav på lönsamhet å ena sidan och konstnärernas behov av frihet i sitt skapande å den andra, som ofta har betonats av tidigare utredningar, gavs ett mer neutralt uttryck. Utredningen konstaterade att den privata mark- naden är dominerande när det gäller efterfrågan på konstnärliga prestationer och att den samlade konstnärspolitikens första ansvar därför var att ”skapa förutsättningar för att kulturmarknaden ska 26SOU 1990:39, s. 18. fungera så väl som möjligt.”29 Denna marknad kommer dock, enligt utredningen, aldrig fullt ut att kunna finansieras av enskilda. Det offentliga har därför ett ansvar för att upprätthålla viktiga funk- tioner. Vissa av de insatser som behöver göras befinner sig utanför kulturpolitikens utgifts- och ansvarsområde. I det som är den första mer systematiska beskrivningen av en statlig konstnärs- politik lyfte utredningen fram att den ska verka genom att –stödja och stimulera kulturproduktion som annars har svårt att hävda sig, –främja efterfrågan och vidga arbetsmarknaden, –inköpa konstnärliga verk, –garantera ersättning för offentligt utnyttjande av konstnärliga verk, –ansvara för högre konstnärlig utbildning samt stöd till forskning och konstnärligt utvecklingsarbete, –ge stöd till konstnärliga experiment och tillfälle till arbetsro under längre eller kortare perioder, –verka för att skattelagstiftningen tar rimlig hänsyn till konstnä- rernas speciella arbetsförhållanden samt –verka för att arbetsmarknadspolitiken anpassas också till den konstnärliga arbetsmarknaden.30 Sedan följer beskrivningar av de huvudfrågor som ska hanteras: upphovsrättsfrågor, statliga ersättningar och bidrag, skatter och sociala avgifter samt arbetsmarknadspolitiska insatser. Vid sidan av den kulturpolitiska utredningens arbete fattade reger- ingen beslut om att inrätta en fristående kulturfond, kallad Framtidens kultur. Fondens kapital om hämtades från de avvecklade löntagarfonderna.31 Framtidens kultur, som i sina 31Löntagarfonderna beslutades av 1984 och upplöstes efter den borgerliga val- segern 1991. Det samlade kapitalet från löntagarfonderna användes därefter till flera olika syften, bl.a. till forskning genom medel till , Stiftelsen strategisk forskning, och . startade också ett program för ”upplevelseindustrin”, en inhemsk startpunkt för arbetet med de kulturella och kreativa näringarna. stadgar var ålagd att konsumera upp sitt kapital, hade som syfte att ”under ge ekonomiskt stöd till långsiktiga och nyska- pande kulturprojekt.” Stödet skulle stimulera det regionala kulturlivet i vid mening och stärka tillväxt och utveckling. Stadgarna föreskrev även att stiftelsen skulle söka samfinansiering till projekten genom att engagera lokala och regionala intressen. Genom en tillväxt i fond- kapitalet kunde verksamheten bedrivas . I propositionen Kulturpolitik (prop. 1996/97:3) angav regering- en att statens insatser inom konstnärspolitiken skulle syfta till att –skapa förutsättningar för ett aktivt kulturliv som ger arbete och försörjning åt konstnärerna och rika upplevelser för medborgarna, –skapa sådana villkor för de professionella konstnärerna att de kan basera sin försörjning på ersättning för utfört konstnärligt arbete, –anpassa regelverken på alla politikområden så att rimlig hänsyn tas till konstnärernas speciella förhållanden, –ge möjlighet till konstnärlig förnyelse och utvecklingsarbete genom olika former av direkt konstnärsstöd samt –förbättra möjligheterna till internationellt konstnärligt utbyte. Regeringen lade i propositionen fram ett flertal förslag på förbätt- ringar inom konstnärspolitikens olika delområden. Det område som ansågs mest eftersatt var bild- och formkonsten. I linje med förslag återinrättades den individuella vis- ningsersättningen som medgav ersättning till bildkonstnärer för offentligt exponerade verk som inte längre var i konstnärens ägo.32 Förebild för ersättningen var den redan etablerade biblioteksersätt- ningen och den nyinrättade upphovsrättsorganisationen i (BUS) fick till uppgift att fördela medlen. Vidare inrättades det internationella ateljécentrumet Iaspis inom . Iaspis skulle ansvara för utbyte med de inter- nationella ateljécentrum som stod öppna för svenska konstnärer i andra länder och erbjuda motsvarande möjligheter för utländska 32 Ersättningen hade funnits tidigare, men upphört . fick den en delvis ny utformning vad gällde fördelningen av medlen. Förutom ateljéprogram skulle Iaspis också ordna utställningar och organisera föreläsningar och seminarier. Regeringen föreslog därutöver att flera av de redan etablerade bidragen skulle förstärkas och underströk att det skulle vara en myndighetsuppgift att fortlöpande anpassa bidragsformer och belopp till de aktuella behoven inom olika konstarter. Reger- ingen lyfte i propositionen också särskilt fram betydelsen av in- komstgarantierna och långtidsstipendierna för att ”ge aktiva konst- närer som dokumenterat konstnärlig verksamhet av god kvalitet en ekonomisk och arbetsmässig trygghet”. I propositionen aviserade regeringen att en utredning skulle till- sättas i syfte att studera de befintliga arbetsmarknadsstödens för- hållande till och betydelse för de konstnärspolitiska målsättningarna. I utredningen åt konstnärer fastslogs att det rådde en överetablering av konstnärer på arbetsmarknaden och att ett hu- vudskäl till detta var att arbetsmarknadspolitiken hade en för generös definition av konstnärsyrket i förhållande till kulturpoli- tiken.33 Kulturpolitikens kärna är konstens kvalitet framhöll utre- daren, medan arbetsmarknadspolitiken förhåller sig neutral till konstens kvalitet.34 För att råda bot på detta föreslog utredningen att –ges en särställning inom , –mottagargruppen för arbetsmarknadspolitiska åtgärder inom kulturområdet begränsas, –ges en exklusiv rätt att besluta om åtgärder inom kulturområdet, –en inomkonstnärlig bedömning införs av Af kulturs målgrupp och för åtgärder inom området, –AMS kulturarbetardelegation återges en starkare roll, –medelsanvändningen blir fri och inga volymkrav ställs på samt –det satsas på vägledning och utbildning. Utredaren , biträdd av ett stort antal experter, genom- förde uppdraget . I propositionen Kulturpolitik hade regeringen uttryckt att ytter- ligare ansträngningar måste göras för att hitta stödsystem som generellt förbättrar konstnärernas villkor och gör det möjligt att ha kontinuitet i det konstnärliga skapandet.35 tillsattes därför en utredning med uppgift att ”lämna förslag till utformning av ett kulturpolitiskt grundat generellt stöd till främst konstnärliga och litterära egenföretagare samt redovisa konstnärers och för- fattares ekonomiska förhållanden.”36 I direktiven konstateras vidare att konstnärlig verksamhet sällan medger ”produktivitetsökning eller rationaliseringar av den art som förekommer i annan närings- verksamhet”. För många konstnärer skulle ett sådant förhållnings- sätt innebära att man tvingas göra avkall på den konstnärliga integriteten. I stället blir man beroende av sidoinkomster för sin försörjning.37 Utredningen konstnärsstöd avfärdade tanken på att inrätta ett generellt konstnärsstöd, inte för att man bedömde det som tekniskt omöjligt, utan av huvudsakligen två andra skäl. 38 Det första var att de medel som stod till utredningens förfogande endast räckte till motsvarande en tiondel av vad konstnärernas ”brödjobb” uppgick till, vilket gjorde att ett sådant stöd blev försumbart. Det andra skälet var att konstnärerna, enligt utredningen, själva ogärna ville bli en grupp som var mer bidragsberoende än andra i samhället. Därmed återgick utredningen till det som regeringen i propositionen Kulturpolitik angett vara det övergripande syftet för statens konstnärspolitiska insatser ”att skapa sådana villkor för de professionella konstnärerna att de kan basera sin försörjning på ersättning för utfört konstnärligt arbete.” Resultatet blev förslag på en palett av insatser, dels riktade direkt till konstnärerna, dels ett paket för att öka efterfrågan på konst- närers arbete, där avsikten var att stärka vart och ett av leden mellan den yrkesverksamma konstnären och hans/hennes publik. Det noterades återigen att de olika konstformerna och yrkena hade olika behov och sätt att fungera, vilket innebar att lösningar inte 1996/97:3. 37Utredningen tillkom efter mångåriga framstötar från konstnärsorganisationerna med önskemål om ett generellt utformat statligt konstnärsstöd med särskild inriktning på egenföretagande konstnärer. kan vara generella, utan måste anpassas efter dessas olika förut- sättningar. I propositionen Konstnärernas villkor39 tog regeringen ställning till förslag som lämnats av utredningen åt konstnärer, av utredningen konstnärsstöd samt av Konstnärsersättning- sutredningen. Regeringen drog av dessa slutsatsen att statens in- satser för konstnärerna borde stärkas och inriktas på att ”höja ersättningen för utfört konstnärligt arbete och att stimulera konst- närernas arbetsmarknad så att en ökad efterfrågan uppstår.”40 Förutom det nämnda övergripande syftet med konstnärs- politiken menade regeringen att ”[s]tatens insatser bör syfta till ett aktivt kulturliv som ger arbete och försörjning åt konstnärerna och rika kulturupplevelser för medborgarna.”41 Här uttalades nu också mycket tydligt att de föreslagna åtgärderna skulle ”nyttjas för att undanröja rådande skillnader i villkor mellan kvinnor och män inom konstnärsyrket”, vilket innebar att ett nytt kriterium ska till- lämpas i bidragsgivningen vid sidan av konstnärlig kvalitet. I det paket av insatser på de olika konstområdena som föreslogs låg ett nytt stöd till ”vissa utställare”, riktat till verksamheter som bedrev fortlöpande utställningsverksamhet inom bild- och formkonst. Tanken var att dessa utställare ska stimuleras att ställa ut samtida och nyskapande konst som mötte svagt kommersiellt intresse. Dessa utställare skulle också motta medel för betalning av utställningsersätt- ning till konstnärerna. Vidare infördes ett nytt utrustningsstöd till de kollektiva konstnärliga verkstäderna. Båda dessa bidrag fördelades av . Medlen som fördelade till bild- och formkonstnärer stärktes. Inom ton- och musikområdet infördes en ny ersättning till upphovsmän och utövande konstnärer för utlåning av fonogram i de offentliga biblioteken. Bidragen till fria grupper, arrangerande musikföreningar, lokala och regionala teater-, dans- och musikinstitutioner ökades. Ett par andra nyheter var inrättandet av den första alliansen, kallad den tredje anställningsformen inom tea- tern, eller , samt dramatikerstödet till nyskriven svensk dramatik. Även betydelsen av centrumbildningarnas arbetsförmed- lande verksamhet bekräftades med nya medel. 1997/98:87. 41a.a., s. 9. fattade en relativt nytillträdd borgerlig regering beslut om att tillsätta en utredning med uppgift att se över kultur- politikens inriktning och arbetsformer – den tredje gången den samlade kulturpolitiken skulle granskas och där möjlig- heten att förnya de kulturpolitiska målen skulle övervägas.42 Av ut- redningsdirektiven framgick följande: Kulturens frihet skall värnas och främjas. Kulturen är en sammanhål- lande kraft i de mänskliga gemenskaperna. Den är nödvändig för sam- hällets, demokratins och förvärvslivets existens och utveckling. Det konstnärliga skapandet och människors ideella kulturengagemang be- hövs i det demokratiska samtalet och skall därför tas till vara och uppmuntras. Professionella kulturskapare skall ha goda villkor. Kulturens värden skall vara tillgängliga för alla – genom bildningsar- bete, genom möjligheter till eget skapande och genom möjlighet att ta del av professionellt konstnärligt skapande. Jämställdhet skall vara en central fråga för kulturpolitiken.43 Vidare slog direktiven fast att ”[d]e centrala uppgifterna för staten bör vara att främja ett fritt konst- och kulturliv som är öppet och tillgängligt för alla.” I sitt betänkande gjorde bedöm- ningen att den nuvarande kulturpolitikens inriktning på specifika konstoriente- rade insatser bör ersättas med en politik där konstens ställning stärks inom ramen för de generella samhälleliga processerna och där konsten och konstnärerna ges möjlighet att ta ett större utrymme på den sam- hälleliga arenan. […]Vi vill ha fortsatt starkt fokus på de konstnärliga uttrycksformerna och på kulturskaparnas villkor och vi vill att kultur- politiken ska ha en organisation och arbetsformer som säkerställer detta. […] Konstens roll i samhället behöver stärkas och den organisa- tion vi förordar bör vara speciellt inriktad på detta. Som grundstrategi för arbetet förordar vi satsningar för att bättre än integrera konsten och det konstnärliga arbetet med andra samhällsprocesser.44 44SOU 2009:16, del 3, s. 114. En ny, medborgarorienterad och samhällsinriktad kulturpolitik måste enligt vår uppfattning ha ett starkt konstpolitiskt inslag. De enskilda konstnärernas möjligheter och förutsättningar för att fördjupa och ut- veckla sina konstnärliga uttryck är synnerligen viktiga för att kulturpo- litiken i stort ska kunna fungera. I det sammanhanget är ett generöst stipendiesystem av avgörande betydelse.45