sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — Inom andra forskningsfält brukar radikalisering ofta relateras till sociala bakgrundsfaktorer, individuella omständigheter eller person- lighetsdrag, vilka antas bidra till att enskilda individer börjar använda politiskt motiverat våld eller ansluter sig till grupper där våld an- vänds.1 En sådan förståelse av radikalisering har inte sällan legat till grund för myndighetsåtgärder för att förebygga eller bekämpa poli- tiskt motiverad våldsbrottslighet. Utgångspunkten inom forskningen om sociala rörelser är i stället att de flesta individer som utför politiskt motiverade våldshandlingar redan är en del av en social rörelse. Det blir därmed relevant att undersöka de sociala processer inom en rörelse som kan leda till att vissa grupper inom en rörelse använder våld, samt hur dessa pro- cesser påverkas av interaktion med aktörer utanför rörelsen. Detta innebär också att forskningen inom detta fält mer sällan intresserar 1För en överblick av några centrala förståelser av begreppet ”radikalisering” inom olika forsk- ningsfält (samt hur olika statliga aktörer förstår fenomenet), se Borum (2011). Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt sig för de enskilda utövare av politiskt våld som agerar på egen hand och inte är knutna till en rörelse.2 har forskningen om sociala rörelser länge undersökt vilka individer som ansluter sig till rörelser och varför de gör det. I vissa studier har det även undersökts vilka individuella omständig- heter som påverkar att rörelseaktivister börjar använda olagliga eller våldsamma metoder. Därmed kan den empiriska forskningen inom detta fält kasta nytt ljus över den förståelse av radikalisering som dominerat annan forskning och myndighetsåtgärder. I detta kapitel ges inledningsvis en övergripande bild av forsk- ningsfältets framväxt och huvudsakliga kunskapsintressen. Därefter introduceras hur man inom detta fält har betraktat och undersökt fenomenet politiskt våld. Detta följs av en översikt över de faktorer som forskningen kunnat visa är betydelsefulla för att individer anslu- ter sig till sociala rörelser, samt för att vissa rörelseaktivister börjar använda våldsamma metoder. Därefter diskuteras forskningen om radikaliseringsprocesser, vilket här förstås som när grupper inom en social rörelse börjar använda politiskt motiverat våld. I fokus står de mekanismer på gruppnivå som vanligen är centrala för att grupper inom en social rörelse radikaliseras, något som även möjliggör in- sikter om hur dessa processer kan avbrytas. Kapitlet avslutas med en diskussion om framtida forskningsbehov. Forskningen om sociala rörelser är ett internationellt akademiskt fält som vuxit fram i synnerhet under det senaste halvseklet, ofta med förankring inom discipliner som sociologi och statsvetenskap. Några av de övergripande kunskapsintressen som utmärkt detta fält har varit att förklara varför sociala rörelser uppstår, hur de fungerar, vilken roll de spelar för värderingsförändringar i samhället, hur de både påverkar och påverkas av andra aktörer i det politiska systemet samt vilka grupper av medborgare som främst engagerar sig i rörelser. 2Det finns dock exempel på forskning inom detta fält som undersökt i vilken mån enskilda ut- övare av politiskt våld direkt inspirerats av specifika sociala rörelsers retorik och ideologi. Se till exempel och (2014), som undersöker hur den anti-muslimska rörelsens retorik och verklighetsbild påverkade motiv till de terrorattacker han genomförde i . Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt fokuserade denna forskning ofta den tidens ”nya sociala rörelser” i västvärlden (till exempel miljö-, freds- och kvinnorörelsen samt medborgarrättsrörelsen i ). har fältet breddats till att undersöka även andra typer av sociala rörelser, också i andra delar av världen, och historiska studier om äldre rörelser har bedrivits utifrån forskningsfältets centrala teoretiska ramverk. Inom de samhällsvetenskapliga teorier som tidigare, under 1900- talets mitt, intresserade sig för sociala rörelser sågs dessa i huvudsak som irrationella eller missriktade kollektiva reaktioner på drastiska samhällsförändringar, vilka främst samlade människor från grupper som var marginaliserade eller hade berövats sina statuspositioner (, 2015; Buechler, 2011). Inom det akademiska fält som växte fram från och med 1970-talet kom mycket i detta synsätt att ifråga- sättas. Några av de mer betydelsefulla forskningsansatserna inom fältet ska här kort nämnas. Inom ”resursmobiliseringsteorin” (se t.ex. , 1977; , 1978) ses sociala rörelser som strategiskt handlande kollektiva aktörer vars möjligheter att uppnå sina politiska målsätt- ningar betingas av deras kapacitet att effektivt mobilisera såväl an- hängare som externa resurser. Inom den ansats som fokuserar ”poli- tiska möjlighetsstrukturer” (se t.ex. Eisinger, 1973; Tarrow, 1988; McAdam, 1996) läggs stor vikt vid det politiska systemets funktions- sätt och förhållningssätt till politiska protester samt vilka möjligheter rörelser har att skapa allianser med mer inflytelserika politiska aktö- rer; dessa faktorer ses som centrala för att förklara varför rörelser lyckas eller misslyckas med att mobilisera och påverka politik samt varför de väljer vissa strategier framför andra. De faktorer som an- setts mest betydelsefulla har varit huruvida det politiska systemet i allmänhet kännetecknas av öppenhet eller slutenhet gentemot poli- tiskt oppositionella grupper, om förhållandet mellan samhällets eliter kännetecknas av stabilitet eller instabilitet vad gäller grundläggande politiska konfliktdimensioner, huruvida det bland samhällets eliter finns potentiella allierade till rörelsen, samt huruvida staten är benä- gen och har kapacitet att utöva repression mot rörelsen. Inom ”in- ramningsteorin” (”framing theory”, se t.ex. Snow & Benford, 1992) analyseras främst hur rörelserna själva beskriver de problem de ser i sin omvärld, hur de formulerar lösningsförslag till dessa upplevda problem samt hur de utifrån dessa beskrivningar mobiliserar aktivis- ter och sympatisörer till handling. Denna analys gör det möjligt att se Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt på vilka sätt rörelsernas ideologi, retorik och samhällsanalys bidrar till att de väljer vissa strategier framför andra. Under senare årtionden har dessa olika ansatser inom forskningen om sociala rörelser i allt större grad integrerats. Hur begreppsliggörs då själva fenomenet sociala rörelser inom den samtida forskningen? Ofta brukar följande aspekter anses vara utmärkande för sociala rörelser (se t.ex. della Porta & , 2006: 20–29; , 2007: 8; Alimi, Demetriou & Bosi, 2015: 14): 1.Sociala rörelser utgörs av informella nätverk mellan organisationer och individer. Detta innebär att en social rörelse inte kan reduceras till en eller ett fåtal organisationer, även om enskilda organisa- tioner kan spela en betydande roll inom vissa rörelser. 2.Sociala rörelser hålls samman av en kollektiv identitet och gemen- samma målsättningar. Detta innebär inte att förhållandet mellan rörelsens olika delar alltid präglas av samsyn; tvärtom är det van- ligt med konflikter om vad som utgör rörelsens ”vi”, dess främsta målsättningar och vilka strategier rörelsen bör använda. 3.Sociala rörelser formeras kring politiska, sociala eller kulturella konflikter med målsättningen att genomdriva eller motverka poli- tiska, sociala eller kulturella förändringar. 4.De aktörer som ingår i sociala rörelser riktar i huvudsak krav mot institutionaliserad politik och offentliga institutioner, men även till andra inflytelserika samhällsaktörer. 5.De aktörer som ingår i sociala rörelser använder i huvudsak icke- institutionella former av politiskt handlande. Detta kan innefatta allt ifrån demonstrationer och strejker till namninsamlingar och lobbying, men även olagliga och våldsamma former av protester. Det är även viktigt att påpeka att gränsen mellan institutionell och icke-institutionell politik inte alltid är entydig, till exempel när politiska partier och politiker är del av en social rörelse eller när delar av en social rörelse institutionaliseras genom grundan- det av ett politiskt parti. Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt 6.Intensiteten i rörelsers aktiviteter och anslutningen till dem varierar vanligen . En del forskare talar om ”rörelsevågor” för att beskriva ett vanligt mönster i rörelsers mobiliseringar; under en tillväxtfas växer ofta protesternas antal och storlek, vilket ofta kulminerar när delar av rörelsen upplever att tillräckliga fram- gångar nåtts, vilket följs av en nedgångsfas som ofta utmärks av tilltagande splittring inom rörelsen, mellan dem som vill se mer långtgående förändringar och de som inte vill det. Inom forskningen har man konstaterat att västerländska liberal- demokratiska samhällen alltmer kommit att präglas av närvaron av sociala rörelser och deras ofta icke-institutionella politiska handlande (, 1998). Många av de metoder för politisk påverkan som tidigare ansågs vara okonventionella och förknippades med social oro har i allt större utsträckning normaliserats. Denna norma- lisering handlar dels om att allt fler medborgare ägnar sig åt olika for- mer av aktivism, dels om att makthavarna har fått en mer tillåtande syn på många typer av politiska protester (, 2001; , 2002).3 Även om många av de metoder som sociala rörelser använder har normaliserats förekommer det att rörelser använder metoder som i allmänhet inte betraktas som legi- tima i demokratiska stater. Detta gäller i synnerhet påverkansmeto- der som involverar våldsanvändning. Inom forskningen om sociala rörelser talar man ofta om ”handlings- repertoar” (”repertoire of action” eller ”repertoire of contention”) för att beskriva den uppsättning av metoder för att påverka politik och samhälle som används inom en rörelse (, 1978; 2008; Alimi, 2015). Utgångspunkten är att sociala rörelsers val av handlingsreper- toar sker utifrån både strategiska och ideologiska överväganden. Strategiska överväganden kan handla om att beakta de möjliga för- 3Ett svenskt exempel på en mer tillåtande syn på politiska protester är den betydelse som (SOU 2000:1a) tillmäter nya sociala rörelser och deras protester. Denna utredning menar även att civila olydnadsaktioner (vilka definieras som ”en politisk handling som öppet och utan våld medvetet bryter mot lagen”) bör ses som ”ett naturligt in- slag i en mogen demokrati” (ibid.: 205–206). Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt delar, kostnader och risker som en viss handlingsrepertoar är för- knippad med, exempelvis inför att rörelsens aktivister ska försöka påverka politiska beslut eller den allmänna opinionen. Överväganden av strategisk karaktär kan också röra mer rörelseinterna angelägen- heter och behov, till exempel att stärka rörelsens interna samman- hållning samt aktivisternas delaktighet och vilja till engagemang. En demonstration är inte enbart ett tillfälle för rörelsen att framföra politiska krav till makthavare utan även ett tillfälle då rörelsens del- tagare möts och entusiasmerar varandra under delvis ritualiserade former, till exempel genom användandet av specifika slagord, sånger eller symboler. Ideologiska överväganden vid val av handlingsreper- toarer kan handla om att själva protesthandlingen ska vara i överens- stämmelse med de krav eller normer som är centrala för rörelsen, exempelvis om fredsaktivister använder icke-våldsmetoder. Valet av handlingsrepertoar påverkas även av rörelsens relation och interaktion med det omgivande samhället, till exempel med det poli- tiska systemet, allmänheten, ordningsmakten eller politiska motstån- dare. Detta betingas delvis av det omgivande samhällets dominerande förhållningssätt till sociala rörelser och deras specifika handlings- repertoarer. Två viktiga aspekter av detta är huruvida rörelsernas metoder betraktas som legitima av allmänheten och rörelsens poten- tiella allierade, givet det mål som rörelsen vill uppnå, och om meto- derna är lagliga. Den första aspekten handlar om vad som i ett visst samhälle uppfattas som acceptabla sätt att verka för politiska och sociala förändringar; den andra aspekten handlar om vad staten tillåter. Båda dessa aspekter är naturligtvis väldigt kontextberoende, och varie- rar mellan samhällen och politiska system samt . I en hårdför diktatur anses ofta all form av oppositionell verksamhet utanför sta- tens kontroll vara hot som aktivt bör motarbetas, oavsett handlings- repertoar. Demokratiska system kännetecknas däremot av öppenhet inför många handlingsrepertoarer som andra aktivt mot- arbetas – ofta med hänvisning till att demokratiska processer samt medborgerliga fri- och rättigheter måste kunna skyddas. Detta innebär att sociala rörelser kan använda sig av en större uppsättning av hand- lingsrepertoarer i demokratiska system. Det är här viktigt att poängtera att det omgivande samhällets påverkan av vilka handlingsrepertoarer en rörelse väljer sällan är en enkelriktad process; oftast görs dessa val mot bakgrund av en åter- kommande och dynamisk interaktion mellan rörelsen och specifika Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt aktörer i det omgivande samhället. De aktörer som vanligen är in- blandade i denna interaktion med rörelser är den institutionalise- rade politiken och ordningsmakten, men allmänheten eller ”mot- rörelser” – det vill säga motståndarrörelser – kan påverka en rörelses val av handlingsrepertoarer (Alimi, 2015). Ofta innebär denna inter- aktion en lärandeprocess för alla involverade parter, där både rörel- sen och den aktör den interagerar med ständigt anpassar sina strate- gier och motstrategier efter varandras agerande (McAdam, 1983). Denna återkommande interaktion gör att sociala rörelser ofta för- söker utveckla nya handlingsrepertoarer för att bemöta motpartens förändrade agerande och strategier. Sådana innovationer i handlings- repertoarer är vanliga under ”protestvågor”, särskilt under den fas när intensiteten i en rörelses aktiviteter och interaktion med andra aktörer ökar. Under sådana faser får dessutom ofta innovationerna transnationell spridning, genom etablerade mediers rapportering eller rörelsens egna transnationella nätverk. Särskilt när nya former av protester leder till uppmärksamhet och politiska framgångar i ett land är det vanligt att liknande rörelser i andra länder försöker uppta de nya handlingsrepertoarerna (Tarrow, 1994; Giugni, 1998). Intro- duktionen av nya handlingsrepertoarer kan även skapa problem för myndigheter då de inte vet hur de ska förhålla sig till dessa, exempel- vis om och hur de behöver kontrolleras eller regleras. Det bör sam- tidigt noteras att rörelser överlag tenderar att återanvända handlings- repertoarer som visat sig välfungerande; exempelvis har demonstrationen, en av de äldre protestformerna, fortsatt att vara en central handlingsrepertoar i flertalet rörelser (, 2007). Även om det är relativt ovanligt ingår ibland användandet av politiskt våld i sociala rörelsers handlingsrepertoarer. Med Bosi och Malthaners (2015: 439) definition innefattar politiskt våld ”handlingar som tillfogar individer och/eller egendom fysisk, psykisk eller sym- bolisk skada i syfte att förmå olika slags mottagare att verka för eller emot politiska, sociala och/eller kulturella förändringar” (jämför della Porta, 1995: 2–4). I likhet med andra handlingsrepertoarer påverkar en rad faktorer huruvida sociala rörelseaktörer använder våld för att uppnå sina målsättningar: tillgängligheten av andra typer av handlings- repertoarer, rörelseaktörernas övriga strategiska överväganden och ideologi, men även förändringar i det omgivande samhället, främst vad gäller hur rörelsens motståndare och allierade agerar. I liberaldemo- kratiska samhällen är möjligheterna att i stället använda andra hand- Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt lingsrepertoarer mycket större, vilket förklarar att politiskt våld är relativt ovanligt i sådana politiska system. Förklaringar till varför rörelseaktörer i demokratier ändå i vissa fall använder politiskt våld måste alltså sökas i andra faktorer (Bosi & Malthaner, 2015). Forskning om sociala rörelser och politiskt våld har forskningen om sociala rörelser undersökt hand- lingsrepertoarer som innehållit mer eller mindre våldsamma metoder men det var först som forskare började publicera studier som mer uttryckligen fokuserade fenomenet politiskt våld (Bosi & Malthaner, 2015). I denna forskning undersöktes främst relativt små rörelsegrupper som hade uppstått i västeuropeiska länder , exempelvis underjordiska vänsterterro- ristiska grupper i och samt etnonationalistiskt separatistiska grupper i och (t.ex. , 1993; Wieviorka, 1993; della Porta, 1995). Efter terrordåden i började forskare inom detta fält även att intressera sig för islamistisk terrorism och religiöst motiverat våld (t.ex. Wiktorowicz, 2004; Malthaner, 2011). Studier som rör höger- radikala rörelsegruppers användande av våld har också genomförts (t.ex. , 2004; Giugni et al., 2005; Caiani, della Porta & Wagemann, 2012; Dobratz & , 2012; Blee, 2017). En viktig inspiration har varit den ansats som kallas ”contentious politics” (McAdam, Tarrow & , 2001). Denna ansats betraktar olika former av mer eller mindre kon- fliktinriktad politik som ett kontinuum från institutionaliserad politik via sociala rörelser till uppror och revolutioner, inom vilket politiskt våld bör studeras utifrån interaktionen mellan rörelser och aktörer i deras omgivning. Här finner vi även den samtida forskning som studerar radikalisering och politisk våldsanvändning utifrån ett mer relationellt och processorienterat perspektiv (della Porta, 2013; Alimi, Bosi & Demetriou, 2015). En annan del av detta akademiska fält är forskningen om ”protest policing”, det vill säga den polisiära hanteringen av demonstrationer och andra protester (t.ex. della Porta & , 1998; della Porta, , 2006). Även denna forskning berör frågor om sociala rörelser och våld, främst sådant våld som förekommer under Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt upplopp i samband med demonstrationer. Överlag fokuserar denna forskning på ordningsmaktens dubbla uppgift att både garantera rät- ten att demonstrera och upprätthålla den allmänna ordningen under demonstrationer. Ofta undersöks de strategier som används av polis för att undvika, kontrollera och dämpa våldsamma sammandrabb- ningar mellan demonstranter och polis (eller med motdemonstran- ter), men också hur interaktionen polis–demonstranter (inklusive de motstrategier som demonstranter ibland utvecklar) påverkar olika polisiära strategiers utfall, både vad gäller upprätthållandet av ord- ning och mer allmänt förhållandet mellan sociala rörelser och polis. Vad gäller det svenska forskningsfältet om sociala rörelser kan konstateras att det finns relativt få studier som i större detalj under- söker politiskt våld inom samtida sociala rörelser i . När det gäller radikala vänsterrörelser i har ett fåtal kvalitativa studier baserade på i synnerhet intervjuer publicerats, där bland annat akti- visters syn på användande av våld som ett politiskt medel berörs (, 2001; Jämte, 2013; , 2015; Jämte, 2017). Studier om djurrättsrörelsen i har även i viss mån berört aktivisternas syn på politiskt våld (, 2016). Forskning om användandet av politiskt våld bland radikala högerrörelser i har dock sällan varit explicit anknuten till forskningsfältet sociala rörelser. När det gäller forskning om den polisiära hanteringen av demonstrationer och andra protester i har några studier gjorts inom forskningsfältet om sociala rörelser (, 2002; 2006; , 2006; , 2011; 2016). har även historiker i använt sociala rörelseforskningens teoretiska ramverk för att undersöka mer konfliktinriktade och våldsamma handlingsrepertoarer; vissa av dessa studier har handlat om samtida vänsterrörelser (se t.ex. Pries, 2013; , 2016). Politiskt våld, radikalisering och radikala flanker Inom forskningsfältet om sociala rörelser konstateras alltså att vålds- handlingar ibland förekommer när rörelser interagerar med andra aktörer i syfte att påverka politik och samhälle, och att dessa hand- lingar ibland ingår i en medvetet vald handlingsrepertoar. Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt I sin studie av underjordiska vänsterterroristiska grupper i och gör della Porta (1995: 4) en typologi för att fånga två centrala dimensioner hos politiskt motiverat våld som inbegriper sociala rörelseaktörer. Den första dimensionen handlar om hur grovt våldet är och huruvida det främst riktas mot egendom eller mot människor, och varierar utifrån della Portas terminologi mellan ”låg- gradigt” (”low-level”) och ”höggradigt” (”high-level”). Den andra dimensionen handlar om i vilken utsträckning våldet är organiserat, och varierar mellan ”spontant” och ”organiserat”. I synnerhet vad gäller distinktionen mellan låg- och höggradigt våld är det viktigt att betona att det rör sig om relativa skillnader i den skada som vålds- användningen åstadkommer; även sådant våld som här betecknas som låggradigt kan innefatta handlingar som lagstiftaren tillmäter hårda straff och som kan leda till omfattande personskador. Sådant våld betraktas enbart som låggradigt i förhållande till exempel död- ligt våld mot enskilda eller större grupper av individer. Med della Portas typologi skulle man kunna säga att forskningen om den polisiära hanteringen av demonstrationer och andra protes- ter (”protest policing”) främst intresserar sig för typer av våld som vanligen är låggradiga och mindre organiserade. Här återfinner vi exempelvis kravaller, som kan inbegripa såväl materiell skadegörelse som våldshandlingar under sammandrabbningar mellan demonstran- ter och polis (eller mellan demonstranter och motdemonstranter). Till skillnad från de andra typerna menar della Porta att detta poli- tiska våld är ”icke-specialiserat” (”unspecialized”), i bemärkelsen att det vanligen är oplanerat och inte bygger på medvetet skapade speci- fika taktiker eller organisationsformer kring våldsanvändningen. Mer organiserade former av låggradigt våld kan röra sig om planerad skadegörelse, riktad mot motståndares egendom, men även planerade fysiska attacker mot motståndare. Mindre organiserade former av höggradigt våld exemplifierar della Porta med tillfällen då löst organiserade grupper under mer oplanerade men ”specialiserade” former riktar väldigt grovt våld mot motståndare. Den typ av politiskt våld som är välorganiserat och innefattar de mest grova och dödliga formerna av våldsutövning kallar della Porta ”clandestine violence”, vilket skulle kunna översättas med ”underjordiskt organiserat våld”. För de grupper som gör bruk av denna typ av politiskt våld har ofta det grova våldet blivit en central del av deras handlingsrepertoar. Här återfinns sådant planerat grovt Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt eller dödligt våld som riktas mot motståndare (företrädare för poli- tiska institutioner, myndigheter eller andra mäktiga aktörer samt aktivister inom motrörelser), individer som tillhör bredare katego- rier av människor (på grundval av nationalitet, religion, politisk till- hörighet, etnicitet, minoritetsgruppstillhörighet, etc.) samt urskill- ningslöst dödligt våld som inte riktar in sig på specifika grupper av människor. Ofta leder användandet av denna typ av politiskt våld i längden till att de grupper som utövar det blir alltmer isolerade från den sociala rörelsekontext i vilken de ursprungligen uppstod. Detta kan både bero på att de underjordiska aktiviteterna i sig försvårar kontakter med den övriga rörelsen och på att den övriga rörelsen väljer att aktivt ta avstånd från de underjordiska grupperna, ifall de av ideologiska och/eller strategiska skäl inte vill förknippas med denna typ av våld (della Porta, 2013).