sou · H6B384 · 2018-12-20 00:00:00 — Bionedbrytning (eller biologisk nedbrytning) innebär delvis eller fullständig nedbrytning av en polymer till följd aktivitet från mikro- organismer (bakterier, svampar och alger) eller enzymer i exempel- vis människokroppen. Plast som marknadsförs som ”bionedbrytbar” kräver specifika miljöförhållanden för att mineraliseras, det vill säga fullständigt bry- tas ner till koldioxid, vatten och biomassa. En ofullständig bioned- brytning kan leda till mikroplast och andra syntetiska nedbrytnings- produkter. Sannolikheten för att bionedbrytning ska ske och om- fattningen av den beror förutom rådande miljöförhållanden även på typ av polymer. Fragmentering finns på olika nivåer, på ämnes- och produktnivå. ∙På ämnesnivå innebär det att polymeren kemiskt bryts ner till mindre polymerbitar. Detta är den inledande delen i nedbryt- ningsprocessen. Fragmenteringen av plastskräp i den miljön är störst vid direkt exponering av solljus vid strandkanten. Högre temperaturer och närvaro av syre ökar fragmenteringen, likaså nötningsprocesser till exempel genom vågornas aktivitet. Fragmentering av plast i miljön kan ge upphov till mikroplast. ∙En fragmentering kan också ske på produktnivå när plastproduk- ter slås eller faller sönder till plastbitar. Majoriteten av bionedbrytbara plaster är komposterbara under spe- cifika förhållanden. Plasten bryts ner via en biologisk process under kompostering, och resulterar i bildandet av koldioxid, vatten, och biomassa, med en hastighet som överensstämmer med andra kända, komposterbara material och inte lämnar något visuellt urskiljbara eller giftiga rester. Förloppet kan tidsmässigt mätas med standardi- serade testmetoder och därmed klassificeras. derna EN 13432 (för förpackningar) och EN 14995 (för plast) defi- nierar den tekniska specifikationen för komposterbarhet hos plast- produkter. Standarderna ställer följande krav: ∙EN 13432 (Förpackning) – krav på att förpackningar är nedbryt- ningsbara genom industriell kompostering. Detta undersöks och godkänns genom ett testprogram tillsammans med utvärderings- kriterier. Standarden harmoniserar till EU:s direktiv om förpack- ningar och förpackningsavfall (94/62/EG). ∙EN 14995 (Plast) – krav för utvärdering av komposterbarhet av plastmaterial och plastprodukter utöver de som inte är förpack- ningar. Miljöförhållandena i standarderna får till följd att det krävs en in- dustriell process. Det innebär att komposterbara plaster inte bryts ner i den naturliga miljön. De allra flesta komposterbara plasterna på marknaden bryts inte heller ner i miljön som råder i en hemkompost. För hemkompostering saknas en harmoniserad standard inom EU. För att en plast ska kunna kategoriseras som komposterbar enligt EN 13432 måste fyra kriterier vara uppfyllda: 1.Kemiska egenskaper – Plasten måste innehålla organiskt material och får inte överstiga gränsvärden för en rad tungmetaller. 2.Bionedbrytbarhet – Plasten ska fullständigt brytas ner under kontrollerade komposteringsför- hållanden. Bionedbrytningen (eller mineraliseringen) definieras som omvandling av organiskt kol (i plasten) till koldioxid. 3.Sönderdelning – Plasten (i den form som den sätts på marknaden) ska sönderfallas till visuellt icke detekterbara (<2 mm) under kontrollerade komposteringsförhållanden. 4.Giftighet för miljön – Komposten i slutet av komposteringen, som kan innehålla rester som inte brutits ner, ska inte ge en negativ effekt för miljön (grodd och planttillväxt). Nedbrytning av organiskt material med hjälp av syre (aerob) och mikroorganismer, främst bakterier och svampar. Kompostering innebär att särskilda miljöförhållanden råder (för vattenhalt, syre- halt, pH, temperatur och kol-kvävekvot). Det finns olika typer av kompostering: 1.Trädgårdskompost: Består vanligtvis av löv, grenar och annat trädgårdsavfall. 2.Hemkompostering: Enligt nuvarande standard är hemkomposte- ring en komposteringsprocess som utförs av en privatperson i syfte att producera kompost för eget bruk. Skillnaden i dagligt tal mot trädgårdskompost är att hushållet lägger ner matavfall och oftast använder en kompostbehållare. 3.Industriell kompostering: Även kallad central kompostering. Sker i stor skala under kontrollerade former. Innebär att plasten bryts ner till minsta möjliga beståndsdelar utan rester av syntetiska nedbrytningsprodukter. Avser en fullständig nedbrytning av den ursprungliga polymeren vilket kräver särskilda miljöförhållande. Beroende på vilken typ av polymer kan nedbryt- ningen ske till exempelvis koldioxid, vatten, metan, väte, ammoniak och andra enkla oorganiska föreningar. Mineralisering är resultatet av en abiotisk och mikrobiell aktivitet. Alla polymerer är nedbrytbara, även om tiden det tar för en plast att brytas ner i miljön är mycket lång. Plaster är olika känsliga för olika påverkan och stabiliseras därför på olika sätt för att inte brytas ner för snabbt. Det som skiljer plast som kallas för ”nedbrytbar” och konventionella, beständiga plaster är tiden nedbrytningen tar. Med nedbrytbar plast avses i delredovisningen plast som tillverkas för att kunna brytas ner under specifika förhållanden och som mark- nadsförs såsom ”nedbrytbar”, ”bionedbrytbar” eller ”komposterbar”. En irreversibel process som innebär en fysisk eller kemisk ändring i polymeren till följd av olika miljöfaktorer, såsom värme, solljus (UV-ljus), fukt, kemiska förhållanden eller biologisk aktivitet. UV- ljus är den främsta anledningen till att plast bryts ner utomhus. Detta innebär att den största nedbrytningen av plastskräp sker i direkt sol- ljus (vid exempelvis strandkanten). Olika plaster påverkas dock olika. Höga temperaturer och tillgång till syre ökar nedbrytnings- takten liksom mekanisk nötning till exempel vågverkan i miljön. Under nedbrytningsprocessen förändras plastens struktur, den kan blekas, additiv kan brytas ner/migrera ut och plasten blir med tiden svag och spröd. När plasten väl har sjunkit till botten och hamnat i sediment minskar nedbrytningen drastiskt och avtar nästan helt. Nedbrytningen kan ske delvis (fragmentering) då materialet bryts ner till mindre bitar, vilket kan vara en källa till mikroplast i miljön. För fullständig nedbrytning (mineralisering) krävs att poly- meren ska brytas ner till koldioxid, vatten och vid anaerob nedbryt- ning till metan. Nedbrytningsprocess som sker till följd av en oxidativ (i närvaro av syre) klyvning av makromolekyler, såsom polymerer.8 På liknande sätt används prefix som termo (för nedbrytning ge- nom värme) och foto (för nedbrytning genom inverkan från UV- ljus). Plast tillverkad av samma fossilbaserade och beständiga polymerer som konventionell plast. Skillnaden är tillsats av ett metallsalt (av kobolt, mangan, järn, nickel eller cerium) som skyndar på nedbryt- ningen till mindre plastbitar genom en kemisk oxidation av polymer- kedjorna till följd av UV-ljus. 8Enligt tekniska rapporten /TR 15351:2006 Plast - Ordlista på området nedbrytbara och biologiskt nedbrytbara polymerer och plastartiklar. Nedbrytning av organiskt material av mikroorganismer i syrefri (anaerob) miljö. Vid rötning bildas biogas, som huvudsakligen be- står av koldioxid (25–) och metan (50–). Det finns olika typer av rötningsprocesser som främst skiljs åt av deras temperatur. Plaster som marknadsförs som nedbrytbara är främst avsedda att behandlas genom en industriell kompostering. Eftersom förhållandena skiljer sig åt mellan en kompost- och en rötningspro- cess kan de flesta plaster som bryts ner i en industriell kompost inte brytas ner genom rötning. 1.4Nedskräpning och marint skräp En rad olika begrepp kopplar till nedskräpning och marint skräp/marint avfall, i detta avsnitt definieras dessa begrepp samt några relevanta processer och organisationer. Trawl Survey genomför beståndsuppskattningar av fisk i , i samband med dessa övervakas marint skräp på havsbotten. Avser EU:s ramdirektiv om en marin strategi (2008/56/EG) med syfte att uppnå eller upprätthålla en god miljöstatus i hav . Havsmiljödirektivet införlivades 2010 i svensk lagstift- ning via havsmiljöförordningen. I ansvarar Havs- och vat- tenmyndigheten för genomförandet av direktivet. Genomförandet sker i flera steg under en sexårscykel. För att bedöma miljöstatusen används 11 så kallade deskriptorer eller temaområden. För vart och ett av dessa deskriptorer/temaområden bedömer varje EU-land miljöstatusen i sina havsområden och definierar vad god miljöstatus är, indikatorer fastställs, övervakningsprogram tas fram och, om det behövs, tas även åtgärdsprogram fram. Åtgärderna ska sedan genom- föras, följas upp och utvärderas. Därefter påbörjas en ny sexårscykel där kunskap och program revideras. Helsingforskonventionen är en regional miljökonvention för Öster- sjöområdet, inklusive . Parter är , , Fin- land, , , , , , Ryska Federa- tionen och EU. International Bottom Trawl Survey genomför beståndsuppskatt- ningar av fisk i , i samband med dessa övervakas marint skräp på havsbotten. , är en in- ternationell organisation som tar fram forskning och råd för att stödja ett hållbart nyttjande av världshaven. ICES levererar veten- skapliga publikationer, information och förvaltningsråd som efter- frågas av medlemsländer, internationella organisationer och kon- ventioner som till exempel Ospar och Helcom. Marint skräp/marint avfall Begreppen används synonymt och innefattar fasta föremål och material som har tillverkats eller bearbetats av människor och som avsiktligt kastats eller oavsiktligt förlorats i den och kustnära miljön. Det inkluderar även föremål och material som transporterats till havsmiljön från aktiviteter på land. Marint skräp kan bestå av plast, gummi, tyg/textil, papper/kartong, glas/keramik, metall och behandlat/bearbetat trä. Det är i huvudsak dessa materialkategorier som använts i samband med att marint skräp övervakas. En- ligt EU:s tekniska arbetsgrupp för marint skräp (EU TG ML) om- fattas inte halvfasta rester av exempelvis mineral- och vegetabiliska oljor, paraffin och kemikalier i definitionen (Galgani et al., 2010). I beslut (EU) 2017/848 om kriterier och me- todstandarder för god miljöstatus inkluderas även kategorierna kemikalier och livsmedelsavfall. Marint skräp förekommer på stränder, i vattenpelaren, på havs- botten och i sediment, både som stora föremål (makroskräp) och som små delar eller partiklar (mikroskräp). Marint skräp är en så kallad deskriptor (temaområde) som används för att bedöma miljö- statusen i hav i enlighet med havsmiljödirektivet. Havs- och vattenmyndigheten använde inledningsvis begreppet marint avfall utifrån den översättning som gjordes i samband med att havsmiljödirektivet översattes, från det engelska ordet ”” till det svenska ordet ”avfall”. Under havsmiljödirektivets genom- förande har myndigheten valt att gå över till begreppet marint skräp då man anser att det bättre överensstämmer med det engelska ordet ””. I beslut (EU) 2017/848 om kriterier och metodstandarder för god miljöstatus används i den svenska översättningen numera begreppet marint skräp. Däremot används i vägledning till kommunerna ”Strategiskt arbete för minskad nedskräpning” begreppet marint avfall. Utredningen har valt att använda begreppet marint skräp då det på ett tydligt sätt illustrerar att avfall kan vara en resurs medan skräp är avfall som har hamnat på fel plats. Det finns ingen fastställd definition för makroplast. En- ligt EU TG ML avses plastföremål och plastbitar/delar större än 25 mm(Piha et al., 2011). avses i stället plastbitar större än , det gäller främst i amerikansk litteratur (t.ex. et al., 2017). Det finns ingen fastställd definition för mesoplast. Enligt EU TG ML avses plastföremål och plastbitar i storleksordningen 5 mmtill (Piha et al., 2011). I amerikansk litteratur anges ibland som övre gräns (t.ex. et al., 2017). Inom litte- raturen används ibland denna term, men i de flesta sammanhang talar man endast om makro- och mikroplast. Det finns ingen fastställd definition för mikroplast. Enligt havsmiljödirektivet innefattas plastpartiklar som är mindre än . Den övre gränsen är vanligt förekommande i littera- turen (t.ex. GESAMP, 2015; Verschoor, 2015). Den undre gränsen varierar däremot. Till exempel har FN:s rådgivande grupp GESAMP (on the Scientific Aspects of ) angett 1 μm (1000 nm) som undre gräns (GESAMP, 2015). I EU TG ML:s riktlinjer för övervakning föreslås övervakningsprotokoll för mikroplaster i storleksklassen 1–samt övervakningsprotokoll för mikroplaster mindre än (Hanke et al., 2013). Utredningen går inte närmre in på storleksgränser. Med mikro- plast avser vi fasta partiklar av plast oberoende av form (exempelvis som korn, flagor och fibrer), som är mindre än i sin största dimension och som är olösliga i vatten. Mikroplast delas ofta upp i två grupper, primär och sekundär mikroplast. Primär mikroplast tillverkas redan från början som små pellets eller partiklar av annan form. Pellets används som råmaterial vid tillverkning av plastprodukter. Korn och partiklar i andra former tillsätts i kosmetika och hygienartiklar eller används till blästring. Sekundär mikroplast bildas oavsiktligt när plastmaterial slits och plastpartiklar frigörs exempelvis när syntetiska kläder tvättas eller syntetiska rep nöts eller när plastföremål succesivt bryts ner till mindre och mindre bitar i miljön exempelvis till följd av nedskräp- ning. I en bred definition av mikroplast inkluderas ofta material base- rade på icke-syntetiska polymerer som naturgummi och polymer- modifierad bitumen. Anledningen till det är att sådant material kan ge upphov till solida partiklar med högt polymerinnehåll och ur miljösynpunkt ha liknande egenskaper som mikropartiklar av plast (Verschoor., 2015). Därför har till exempel valt att inkludera även material baserade på icke-syntetiska polymerer som naturgummi och polymermodifierad bitumen i sina förslag till åt- gärder mot mikroplast (, 2017). Eftersom utred- ningen inte har fokus på specifika åtgärder riktade mot mikroplast och liknande ämnen använder vi inte den breda definitionen av mikroplast. I 15 kap. finns bestämmelser om avfall. Av 15 kap. 26 § framgår att ingen får skräpa ner utomhus på en plats som allmänheten har tillträde eller insyn till. Bestämmelsen innebär ett allmänt förbud mot nedskräpning, den riktar sig till alla och avser såväl gatumark och tomter som naturområden. Med skräp avses både små och stora föremål. Skräp i lagens mening kan alltså utgöras av såväl bilar och byggavfall, som glas, papper, engångsgrillar eller ciga- rettfimpar. är en regional miljökonvention för Nord- ostatlanten, där , och delar av ingår. Parter är , , , , , , , , , , , , , , och EU. Plast som är en del av cirkulära materialflöden. Övergivna, nedskräpande och uttjänta båtar. Spökgarn avser förlorade (avsiktligt eller oavsiktligt) fiskenät och trålar. Problematiken omfattar även andra typer av förlorade fiskeredskap som burar och ryssjor. Även förkortningen ALDFG (Abandoned, lost or otherwise discarded fishing gear) används i detta sammanhang. Utred- ningen använder huvudsakligen begreppet spökredskap. Vattenburet skräp och vattenburet avfall Avfall eller skräp som färdas med vattendrag, vanligtvis med den ma- rina miljön som slutdestination. Motsvarar det engelska begreppet ”Riverine ”. 2Plastprodukter som ofta förekommer i nedskräpningen Vissa plastprodukter är särskilt förekommande i nedskräpningssam- manhang och riskerar att ställa till skada för vattenlevande organismer och djur. Utredaren ska därför identifiera de plastprodukter, inklusive förpack- ningar, som ofta förekommer i nedskräpningen. I detta kapitel identifierar utredningen de plastprodukter som ofta förekommer i nedskräpningen. Kapitlet inleds med en beskrivning av utredningens uppdrag, utgångspunkter och avgränsningar i rela- tion till denna fråga. Därefter beskrivs nedskräpning inklusive marint skräp som ett hållbarhetsproblem, följt av en redogörelse av de huvudsakliga mätmetoder som används för att mäta skräp i , både på land (avsnitt 2.3.1) och i den miljön (avsnitt 2.3.2). I avsnitt 2.4 redovisar vi resultaten för mätningar på land, i avsnitt 2.5 redovisas resultaten för mätningar på stränder och i avsnitt 2.6 resultaten för mätningar på havsbotten. Därefter redo- görs i avsnitt 2.7 för begreppet skadlighet. Slutligen ges i avsnitt 2.8 en sammanfattning över de plastprodukter som utredningen har identifierat som särskilt förekommande i nedskräpningssamman- hang och som riskerar att ställa till skada för vattenlevande orga- nismer och djur. I samband med att beslut fattades om denna utredning fick () och Havs- och vattenmyndigheten (HaV) ett gemensamt regeringsuppdrag med syftet att se över möjlighe- terna att minska de negativa miljöeffekterna av plast till följd av ned- skräpning (M2017/01438/Ke). Myndigheterna ska utifrån vad som framkommer i utredningen föreslå och utforma lämpliga åtgärder Plastprodukter som ofta förekommer i nedskräpningen Utredningens delredovisning utgör därmed ett un- derlag till myndigheternas vidare arbete med att föreslå åtgärder och styrmedel. Förutom att vissa plastprodukter är särskilt förekommande i ned- skräpningssammanhang är vissa kategorier av skräpföremål mer skadliga än andra för det djurlivet eftersom det är större risk att djur fastnar i denna typ av föremål eller att föremålen misstas för föda. Även djur på land skadas av skräpföremål. Skräpföremål kan innehålla kemikalier som påverkar djur och organismer negativt. Förutom ekologisk skada leder nedskräpning till samhällsekono- miska konsekvenser i form av till exempel minskade rekreationella värden och minskade intäkter från turism (et al., 2015). Utifrån skrivningen i uppdraget behandlas inte de samhällsekono- miska konsekvenserna av nedskräpning i detalj i denna rapport. I arbetet med att identifiera de plastprodukter som ofta förekommer i nedskräpningen har utredningen valt att, i möjligaste mån, väga in den ekologiska skadeaspekten. Flera rapporter pekar på att nedbrytning av makroplast är en viktig, kanske till och med den viktigaste källan till mikroplast i den miljön. Såväl antal föremål (förekomst) som föremålens vikt (mängd) är faktorer som har betydelse för uppkomsten av mikro- plast. En tysk rapport uppskattar att nedbrytningen av större plast- skräp bidrar till 81–av den sekundära mikroplasten (et al., 2015) och en holländsk rapport bedömer att plastskräp, som till störst del består av förpackningar och engångsprodukter, är den mest prioriterade källan att åtgärda för att komma tillrätta med mikroplast i havet (Verschoor et al., 2014). Även i bedöms nedskräpning av makroskräp som en av de viktigare källorna att åt- gärda för att komma tillrätta med uppkomsten av mikroplaster. Plastprodukter som ofta förekommer i nedskräpningen avrapporterade NV sitt regeringsuppdrag om mikro- plaster där man visar på vilka steg som behöver tas för att förebygga och minska spridning av mikroplaster från landbaserade källor (, 2017). Mot bakgrund av ovanstående har utredningen valt att i detta kapitel fokusera på nedskräpning av makroplast, andra källor till mikroplast berörs inte i detta kapitel. För att svara på frågan om vilka plastprodukter, inklusive förpack- ningar, som ofta förekommer i nedskräpningen har statistikunderlag hämtats in från HaV, , (SLU Aqua) och Håll Rent (HSR). 2.2Nedskräpning – ett hållbarhetsproblem Nedskräpning sker på land och till havs och är ett hållbarhetspro- blem som får sociala, ekonomiska och miljömässiga konsekvenser. Förutom att både djur och människor riskerar att skadas av skräpet får nedskräpningen samhällsekonomiska konsekvenser exempelvis i form av att kommuner tvingas lägga stora summor på att städa stadsmiljöer och stränder. Även fiskerinäringen drabbas eko- nomiskt genom att skräpet orsakar skador på fiskeredskapen, att fiskaren får lägga tid på att rensa redskapen från skräp, att fiske- fångsten kontamineras på grund av exempelvis burkar med olje- eller färgrester eller att fartygen får propellrar och kylvattenintag blocke- rade av skräp (, 2000; et al., 2015). gjorde NV bedömningen att kommunernas kostnad för att städa stränder var cirka 10–. Projektet och Attraktiv Kust gjorde 2016 bedömningen att en fullständig strand- städning av skulle kosta (, 2016). Skräpiga miljöer upplevs ofta som otrygga och studier visar att skräpiga miljöer kan leda till ytterligare nedskräpning och andra problem som skadegörelse (et al., 1982; et al., 2008). Nedskräpning är ett resursslöseri där avfall som skulle kunna recirkuleras i stället blir ett kostsamt problem som behöver åtgärdas. Plastprodukter som ofta förekommer i nedskräpningen Den nedskräpningen är ett globalt miljöproblem som fått stor uppmärksamhet. Plastföremål utgör den största delen av det skräpet och på grund av att plast generellt är mycket svårnedbrytbart och att det tillförs stora mängder plast till den miljön från både land- och havsbaserade aktivi- teter ökar mängden marint plastskräp . Det innebär en ökad risk för fysisk och kemisk påverkan på den miljön. Så mycket som 4,8 till plastavfall och plastskräp från land beräknas globalt hamna i den miljön (Jambeck et al., 2015). Det innebär att upp mot av det plastavfall som genereras hamnar i den miljön. Det är huvudsakligen genom otillräcklig avfallshantering och nedskräpning som skräpet uppstår och det transporteras sedan till havet via vindar, floder och vattendrag samt via regn-, avlopps- och dagvatten. I liksom andra kalla länder kan även snödumpning utgöra en transportväg. Även havsbaserade aktiviteter såsom fiske och sjöfart bidrar till marint skräp. beräknades avfall (alla material) från den kommersiella sjöfarten, militära operationer och fartygsolyckor hamna i havet. har dumpning av plast- avfall förbjudits men förluster förekommer fortfarande. Även natur- katastrofer bidrar till uppkomsten av marint skräp (Jambeck et al., 2015). I stort sett all mänsklig verksamhet som sker längs med kusten, till havs eller längs med vattendrag riskerar att generera marint och vattenburet skräp, exempel på sådana verksamheter är kommersiellt fiske, fritidsfiske, kommersiell sjöfart, fritidsbåtar, offshore-verksamheter, kommersiella hamnar, turism, jordbruk, bygg- och rivningssektorn, hushåll och avfallshantering. Därtill kan sanitärt avfall nå den akvatiska miljön via avlopps- och dagvattenut- släpp exempelvis vid bräddningar9, eller via utsläpp från den kom- mersiella sjöfarten till exempel kryssningsfartyg. Globalt är öppna, både legala och illegala, avfallsdeponier samt bristande avfallshante- ring en av de största orsakerna till marint skräp. Enligt Jambeck et al. (2015) är befolkningstäthet i kustnära om- råden och kvaliteten på avfallshanteringen avgörande faktorer för hur mycket plast som läcker ut i miljön med risk för att bli marint skräp. Genom att analysera avfallsstatistik, befolkningstäthet i kust- 9Bräddning är när överskottsvatten från kombinerade spill- och dagvattenledningar släpps ut direkt i ett vattendrag, oftast med liten eller ingen behandling före utsläppet. Plastprodukter som ofta förekommer i nedskräpningen nära områden och ekonomiska förutsättningar i 192 länder uppskat- tar Jambeck att 20 länder står för av det plastavfall som når havet. Av dessa är 16 medelinkomstländer med en snabb ekono- misk tillväxt och med en bristande avfallshantering. Även i länder med en relativt bra avfallshantering kan stora mängder plastavfall uppstå. Ett exempel på det är som har en stor andel kustnära befolkning och en hög användning av plast, se tabell 2.1. Genom att förbättra avfallshanteringen i de länder som bidrar mest till läckaget av plastavfall kan effektiva globala miljövinster göras. En minskad plastanvändning och reducerade mängder plastavfall även i länder med hög plastanvändning är viktiga åtgärdsstrategier för att minska det globala plastläckaget till miljön (Jambeck et al., 2015). Plastprodukter som ofta förekommer i nedskräpningen Tabell 2.1 Uppskattning av länders läckage av plastavfall från land till hav (kg/pp/d) (milj./år) ton/år) 1,32–3,53 0,48–1,29