sou · H6B377 · 2018-11-01 00:00:00 — i) tilby etter- og videreutdanning innenfor institusjonens virkeområde. I diskussioner med har det vid förbundets översyn av kollektivavtal framkommit att sex av kollektivavtalen övergripande och indirekt reglerar kompetensutveckling alternativt fortbildning genom att det i avtalen ange att kompetensutvecklingsplaner ska skapas för medarbetarna. Gemensamt för samtliga sex avtal är att dessa tecknades före det att föreskrifter (2005:12) om led- ningssystem för kvalitet och patientsäkerhet i hälso- och sjukvården upphävdes . Se även avsnitt 4.7.24. 29Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) är ett samarbete mellan Europeiska unio- nen och dess medlemsstater, å ena sidan, och , och . Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning 4.3.5Genomförande av det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivet Många av remissyttrandena till propositionen för genomförande av yrkeskvalifikationsdirektivet30 uttalar sig positivt i frågan om fort- bildning, vilket redovisas i det följande. anför bland annat att fortbildning är en central fråga för patientsäkerheten och för den fortsatta utveck- lingen av hälso- och sjukvården samt avgörande för den enskildes yrkesutövning. Det framhålls också att de svenska läkarnas delta- gande i fortbildning minskat kraftigt den senaste tioårsperioden. Yrkesutövarna själva31 – , , , Svenska Barnmorskeför- bundet, Farmaceuter och anför att fort- bildning är positivt för dess medlemmars möjligheter att fritt kunna etablera sig i hela EU. De anför vidare att de ställer sig bakom yrkes- kvalifikationsutredningens (SOU 2014:19) förslag om föreskrifter för fortbildning samt att föreskrifterna också bör ställa krav på en systematisk kompetensutveckling med en plan för varje medarbeta- res fortbildning. Yrkesutövarna anser också att föreskrifterna bör beskriva yrkesutövarens, arbetsgivarens och huvudmannens ansvar för fortbildning (se vidare avsnitt 4.7.14 om den enskilde yrkes- utövarens ansvar för sin kompetensutveckling i förhållande till ar- betsgivarens ansvar). delar inte yrkeskvalifikationsutredningens bedöm- ning att direktivets krav på fortbildning kräver ytterligare reglering. bedömer att myndighetens föreskrifter och allmänna råd (SOSFS 2011:9) om ledningssystem för systematiskt kvalitets- arbete tillgodoser behoven vad gäller reglering av fortbildning (se avsnitt 4.7.24). Regeringen framhåller i propositionen till genomförandet av yrkes- kvalifikationsdirektivet32 att det är viktigt, inte minst ur ett patient- säkerhetsperspektiv, att hälso- och sjukvårdspersonalen kontinuer- ligt uppdaterar sin kompetens och håller sig à jour med utvecklingen inom sitt yrke och att möjliggörandet för personalen att fortbilda sig 2015/16:44, Genomförande av det moderniserade yrkeskvalifikationsdirektivet. 31Genom en gemensam skrivelse till (). 32Yrkeskvalifikationsdirektivet 2013/55/EU. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning är en självklar del i detta arbete. Vilket också understryks av reger- ingen i förarbetena33 till hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). Regeringens bedömning är dock att hälso- och sjukvårdspersonal har möjlighet till fortbildning i den omfattning som krävs för att de ska hålla sig à jour med utvecklingen inom sitt yrke.34 4.3.6Genomförandet av artikel 22 b i yrkeskvalifikationsdirektivet35 I jämförelsetabellen för hur artikel 22 b i yrkeskvalifikationsdirekti- vet36 genomfördes i svensk rätt hänvisas till följande bestämmelser i den äldre hälso- och sjukvårdslagen (1982:763). Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och en vård på lika vill- kor för hela befolkningen. (motsvarande 3 kap. 1 § i nuvarande hälso- och sjukvårdslag (2017:30)). Inom hälso- och sjukvård skall kvaliteten i verksamheten systematiskt och fortlöpande utvecklas och säkras. (motsvarar 5 kap. 4 § i hälso- och sjukvårdslagen). Jämförelsetabellen hänvisar också generellt till patientsäkerhetslagen (2010:659). Sammantaget innebär detta enligt utredningens uppfattning att det inte klart framgår av jämförelsetabellen hur har genom- fört yrkeskvalifikationsdirektivets artikel 22 b. Av artikeln framgår att medlemsstaterna ska säkerställa att det finns förutsättningar att fortbilda sig.37 Den första hänvisningen till 2 § i den äldre hälso- och sjukvårds- lagen (1982:763) motsvarande 3 kap. 1 § i nuvarande hälso-och sjuk- 2016/17:43 s. 75. ”Hälso- och sjukvården påverkas i hög grad av internationalisering, kunskaps- och teknikutveckling samt en demografisk utveckling med fler äldre. För att svensk hälso- och sjukvård ska behålla sin framstående ställning är reformer och kontinuerlig utveckling nödvändigt på både kort och lång sikt.” 34Se not 27. 352013/55/EU. 37Se avsnitt 4.3.1 och 4.3.2. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning vårdslag, riktas till samtliga vårdgivare samt landsting och kommu- ner som huvudmän. Denna bestämmelsen utgör ingen grund för att de enskilda yrkesutövarnas personliga ansvar för att utföra arbetet i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet38 ändras eller minskas. Däremot har det i 6 kap. 2 § andra stycket PSL39 un- derstrukits vårdgivarnas oinskränkta ansvar enligt HSL ”eller annan författning”. Det vill säga att vårdgivarna är fullt ut ansvariga i enlig- het med såväl som bestämmelser i annan för- fattning. Den enskilde yrkesutövarens personliga ansvar för att ut- föra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad er- farenhet förändras dock inte av målbestämmelsen i 3 kap. 1 § HSL och utgör inte heller enligt utredningens bedömning ett genom- förande av artikel 22 b i det moderna yrkeskvalifikationsdirektivet.40 Hänvisningen till 31 § i den äldre hälso- och sjukvårdslagen som motsvarar 5 kap. 4 § HSL innebär att vårdgivaren ska tillse att vård- verksamheten systematiskt och fortlöpande ska utvecklas och säkras. Den enskilde yrkesutövarens personliga ansvar för att han eller hon utför arbetsuppgifterna i enlighet med vetenskap och be- prövad erfarenhet är alltjämt desamma. Den generella hänvisningen till PSL ger inte heller svar på hur de enskilda yrkesutövarna ges möjlighet att uppdatera sina kunskaper, färdigheter och kompeten- ser så att yrkesinsatsen bibehålls på säker och effektiv nivå och för att hålla sig à jour med utvecklingen inom yrket och kontinuerligt uppdatera sin kompetens. Utredningen analyserar ytterligare sätt att genomföra yrkeskvalifikationsdirektivets artikel 22 b i avsnitt 10.3.3. 4.3.7Fortbildning för veterinärer – en jämförelse av fortbildningskrav för djurhälsopersonal I 2 kap. 1 § lagen (2009:302) om verksamhet inom djurens- hälso- och sjukvård föreskrivs att den som tillhör djurhälsopersonalen, där veterinärer ingår, ska i likhet med hälso- och sjukvårdspersonalen, fullgöra sina arbetsuppgifter i överensstämmelse med vetenskap och 386 kap. 1 och 2 §§ i patientsäkerhetslagen. 402013/55/EU. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning Det innebär enligt lagens förarbeten41 att djur- hälsopersonalen ska beakta det vetenskapliga underlaget och den kli- niska erfarenheten av den metod som används. För att yrkesutövaren ska kunna fullgöra dessa skyldigheter krävs bland annat kontinuerlig fortbildning för att upprätthålla och komplettera sina kunskaper. Av samma lag 2 kap. 2 § framgår att djurpersonal enbart får fullgöra de arbetsuppgifter som han eller hon har kompetens för. Med kompe- tens avses både formell kompetens som följer av den yrkesverksam- mes utbildning och reell kompetens, det vill säga kunskap för att i praktiken kunna utföra en arbetsuppgift.42 Det framgår vidare av lagen att kravet på att utföra arbetsuppgif- ter inom sitt kompetensområde liksom att hålla sig underrättad om utvecklingen inom området i och för sig kan anses rymmas i kravet att arbeta i enlighet med vetenskap och beprövad erfarenhet. Reger- ingen anser dock att kompetenskravet är så grundläggande att det uttryckligen bör stå i lagen om verksamhet inom djurens hälso- och sjukvård (2009:302), 2 kap. 2 §, se nedan. Den som tillhör djurpersonalen får endast fullgöra uppgifter som han eller hon har kompetens för och bär själv ansvaret för hur han eller hon fullgör sina arbetsuppgifter. Utredningen analyserar ytterligare jämförelsen mellan hälso- och sjukvårdspersonal och djurhälsopersonal i avsnitt 10.3.3. Yrkesverksammas erfarenheter av fortbildning I utredningens arbete med att samla information om bland annat hälso- och sjukvårdspersonalens möjligheter till fortbildning, har ut- redningen träffat yrkesverksamma barnmorskor, röntgensjukskö- terskor och specialistsjuksköterskor för att få ta del av deras upp- fattning och erfarenheter av möjligheten till fortbildning. De barnmorskor utredningen träffat uppgav att fortbildning för deras del uteblivit , om man ser till arbetsgivarens insatser på området. Den fortbildning som då avses är möjligheten att deltaga på en årlig konferens för barnmorskor. Antalet är dock begränsat till en eller max två barnmorskor vilket innebar väntan 2008/09: 94 s. 54. 2008/09:94, s. 59 f. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning för de barnmorskor utredningen träffade. Däremot har barnmors- korna själva valt att på sin lediga tid förkovra sig inom yrket. Yrkesverksamma specialistsjuksköterskor har uppgivit att ut- vecklingsmöjligheterna inom respektive specialitet är minimala. Detta har lett fram till att många i stället valt att vidareutbilda sig på bredden det vill säga genom att gå flera specialistinriktningar om var- dera 60 högskolepoäng för att kunna utvecklas. De yrkesaktiva har beskrivit det som att man har ”slagit i taket” utvecklingsmässigt inom respektive specialitet och då i stället valt att utveckla sig genom att gå fler specialistsjuksköterskeinriktningar. Det är inte ovanligt att specialistsjuksköterskor har både två och tre vidareutbildningar inom olika specialiteter och i vissa fall ända upp till sex stycken. Detta vittnar () bland annat om. Arbetet för tillgodoräknande av andra utbildningar tar i anspråk för lärosätet i samband med antagning till olika specialistutbildningar, se tabell nedan. Under arbetets gång med till- godoräknande har KI uppmärksammat att dessa avser vidareutbild- ningar med inriktningar genomförda både på KI och på andra läro- säten.43 Utredningen bedömer att sannolikheten är stor för att det ser lika ut för övriga lärosäten. För röntgensjuksköterskor ges möjligheten att gå kortare kurser i samband med inköp av nya ”maskiner” avseende handhavandet av dessa. Kurserna som arbetsgivaren tillhandahåller kan även avse 43Se tabell nedan. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning andra nödvändiga uppdateringar inom yrket då oftast genom upp- dragsutbildning. Samtliga yrkesverksamma som utredningen träffat anger att hel- och halvdagskurser ges av försäljare beträffande skötseln av nyin- köpt utrustning. De yrkesverksamma uppger också att de saknar fri- stående kurser på avancerad nivå i lärosätenas utbud. De kurser som tillhandahålls av vårdgivare är oftast uppdragsutbildning.44 4.4Lag (2016:145) om erkännande av yrkeskvalifikationer och förordning (2016:157) om erkännande av yrkeskvalifikationer Genom lag (2016:145) om erkännande av yrkeskvalifikationsdirek- tivet45 har direktivet genomförts till svensk rätt. Artikel 22 b, med krav på att medlemsstaterna ska säkerställa att fortbildning finns att tillgå för sjuksköterskor och barnmorskor,46 har inte realiserats i ak- tuell lag.47 Förordningen (2016:157) om erkännande av yrkeskvalifi- kationer reglerar inte heller frågan om fortbildning enligt arti- kel 22 b nämnda yrkeskvalifikationsdirektiv. 44Vilket innebär att endast anställd personal har denna möjlighet till fortbildning och att de sjuksköterskor och specialistsjuksköterskor som är mellan jobb saknar denna möjlighet till att förkovra sig inom yrket. 45Europaparlamentets och rådets direktiv /55/EU av om ändring av direktiv /36/EG om erkännande av yrkeskvalifikationer och förordning (EU) nr 1024/2012 om administrativt samarbete genom informationssystemet för den inre mark- naden (IMI-förordningen). 46I egenskap att dessa yrken i direktivet (2005/36/EG) omfattas av automatiskt erkännande enligt artikel 21. 47Av parallelluppställningen som lämnats till framgår att bestämmelsen genomförts i 2 och 31 §§ i hälso- och sjukvårdslagen (1982:763) och i patientsäkerhetslagen (2010:659), se bilaga 3. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning Sammanfattande kommentarer till yrkeskvalifikationsdirektivets48 krav på fortbildning Utredningens uppfattning är att det sätt på vilket yrkeskvalifika- tionsdirektivet, (YKD) har genomförts i , enligt ovan, inte motsvarar de krav som ställs i artikel 22 b i direktivet. De bestäm- melser som det hänvisas till i ovan nämnda jämförelsetabell kan inte anses tillgodose de krav som YKD ställer i artikeln. Medlemsstaterna ska, i enlighet med varje medlemsstats specifika för- faranden, genom att uppmuntra fortbildning säkerställa att yrkes- utövare vars yrkeskvalifikation omfattas av kapitel III i denna avdelning kan uppdatera sina kunskaper och färdigheter och kompetenser så att yrkesinsatsen bibehålls på säker och effektiv nivå och för att hålla sig à jour med utvecklingen inom yrket. (artikel 22 b i YKD).49 Det är enligt 1 kap. 2 § regeringsformen det allmännas ansvar att verka för goda förutsättningar för hälsa. Det kommunala självstyret utgör en grund för det svenska samhällssystemet. Kommuner och landsting får enligt kommunallagen (2017:725) själva ha hand om angelägenheter som har anknytning till området eller invånarna och som inte åligger någon annan. Inom vissa områden finns särskilda föreskrifter om kommunernas och landstingens befogenheter. Hälso- och sjukvården är ett sådant område. Av 8 kap. hälso- och sjukvårdslagen framgår bland annat att landstingen ska erbjuda en god hälso- och sjukvård åt den som är bosatt i landstingen. Den svenska hälso- och sjukvårdslagstiftningen är omfattande50 och utformad som en skyldighetslagstiftning till skillnad från en rättig- hetslagstiftning. Det innebär att tillhandahållandet av nödvändig hälso- och sjukvård är en skyldighet för samhället. Hälso- och sjuk- vård är därmed inte en rättighet som den enskilde kan utkräva på 482013/55/EU. 49Med yrkesutövare, enligt artikel 22 b i YKD, menas läkare, tandläkare, sjuksköterskor, barn- morskor, apotekare och arkitekter. 50Regelverket består av mer än 250 författningar: lagar, förordningar och föreskrifter. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning Gemensamt för de flesta författningar på hälso- och sjukvårdsområdet är att de, även om det inte alltid framgår av för- fattningstexterna, ytterst syftar till att säkerställa en god och säker vård för patienterna. Hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) förkortad HSL, är en ramlag som innehåller grundläggande regler som anger målen för all hälso- och sjukvård. Av propositionen En ny hälso- och sjukvårdslag (prop. 2016/17:43)51 framgår att trots den ursprungliga intentionen att HSL skulle vara en målinriktad ramlag har HSL kommit att omfatta vissa bestämmel- ser som är relativt detaljerade. Det framgår vidare att det i patient- maktsutredningens direktiv52 konstaterades att lagen som helhet i sin nuvarande utformning är ålderdomlig och i vissa fall otydlig samt att den har en svåröverskådlig struktur. Det konstaterandes också i nämnda proposition att arbetet med en ny patientlag och följd- ändringarna till HSL riskerade ytterligare att bidra till bristerna i HSL. Detta ledde fram till en översyn av HSL. Av direktiven53 till denna översyn framgår att lagen fortsatt ska vara en ramlag med generella bestämmelser om organisation utan några förändringar av rådande ansvarsförhållanden inom hälso- och sjukvården. Valet att införa HSL som ramlag har kritiserats då det ansågs att lagen behövde en tydligare reglering rörande kvalitets- och patient- säkerhetsfrågor. Det dröjde dock innan kravet på systematisk och fortlöpande kvalitetssäkring infördes i HSL och fram innan vårdgivare blev skyldiga att bedriva ett syste- matiskt patientsäkerhetsarbete.54 Dock är de hälso- och sjukvårdshuvudmän som ansvarar för att erbjuda hälso- och sjukvård inte enligt lag skyldiga att kvalitetssäkra vården i de fall de inte själva bedriver verksamhet. Skyldigheten att enligt 5 kap. 4 § HSL, systematiskt och fortlöpande utveckla och 2016/17:43 s. 77. 54Axelsson (2011) Patientsäkerhet och kvalitetssäkring i svensk hälso- och sjukvård, s. 96 ff. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning säkra verksamheten55 riktar sig endast till vårdgivare i egenskap av ansvariga för hälso- och sjukvårdsverksamheten, se avsnitt 4.5.7. Med huvudman avses i denna lag det landsting eller den kommun som enligt lagen ansvarar för att erbjuda hälso- och sjukvård. Inom en hu- vudmans geografiska område kan en eller flera vårdgivare bedriva verk- samhet. (2 kap. 2 § HSL). Av 1 kap. 1 och 2 §§ framgår att HSL innehåller bestämmelser om hur hälso- och sjukvården ska organiseras och bedrivas och att lagen gäller för samtliga vårdgivare samt landsting och kommuner som hu- vudmän samt för kommuner som inte ingår i ett landsting. Med hälso- och sjukvård menas enligt 2 kap.1 § åtgärder för att me- dicinskt förebygga, utreda och behandla sjukdomar och skador, sjuktransporter och omhändertagande av avlidna. Med huvudman avses enligt 2 kap. 2 § det landsting eller den kommun som enligt lagen ansvarar för att erbjuda hälso- och sjukvård samt att inom en huvudmans geografiska område kan en eller flera vårdgivare bedriva verksamhet. Av 2 kap. 3 § framgår att en vårdgivare är en statlig myndighet, landsting, kommun, annan juridisk person eller enskild näringsidkare som bedriver hälso- och sjukvård. I bestämmelserna i 2 kap. 4, 5 och 6 §§ anges vad som avses med sluten vård, öppen vård och primärvård. Med sluten vård avses hälso- och sjukvård som ges till patient som är intagen vid en vårdinrättning och öppen vård avser annan hälso- och sjukvård än sluten sådan. Med primärvård avses hälso- och sjukvårdsverksamhet där öppen vård ges utan avgränsning när det gäller sjukdomar, ålder eller patientgrupper. Primärvården svarar för behovet av sådan grundläggande medicinsk behandling, omvårdnad, förebyggande arbete och rehabilitering som inte kräver sjukhusens medicinska och tekniska resurser och rehabilitering. 55Se avsnitt 4.5.8 nedan. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning Målet med hälso- och sjukvården är enligt 3 kap. 1 §, en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. Vården ska ges med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda männi- skans värdighet. Den som har det största behovet av hälso- och sjuk- vård ska ges företräde till vården. Hälso- och sjukvården ska enligt 3 kap. 2 § även arbeta för att förebygga hälsa. Av 4 kap. 1 och 2 §§ framgår att offentligt finansierad hälso- och sjukvårdsverksamhet ska vara organiserad så att den främjar kost- nadseffektivitet samt att det i verksamheten ska finnas någon som är ansvarig för densamma, en verksamhetschef. 4.5.7Förabeten till 4 kap. 1 och 2 §§, HSL Av propositionen En ny hälso-och sjukvårdslag (prop. 2016/17:43) framgår att 1 § delvis motsvaras av 28 § i den äldre hälso- och sjuk- vårdslagen (1982:763) dock med den förändringen att bestämmelsen avser hälso- och sjukvårdsverksamheten i sin helhet. Det innebär att inte bara dess ledning ska vara organiserad så att den främjar kost- nadseffektivitet utan det gäller för hela hälso- och sjukvårdsverk- samheten. Kravet har dock begränsats till att enbart gälla offentligt finansierad hälso- och sjukvård. Av propositionen framgår vidare att då kommunerna ansvarar för en del av hälso- och sjukvården men då delar av den offentligt finansierade vården utförs av företag eller idéburna organisationer är det angeläget att det framgår vilket ansvar som vilar på de olika huvudmännen eller beställarna och vilket ansvar som de olika vårdgivarna eller utförarna har. I propositionen under- stryker regeringen vikten av att ledningsansvaret är tydligt både ur ett patientperspektiv och ur ett tillsynsperspektiv. Av 28 § den äldre HSL framgår att ledningen har krav på sig att organisera hälso- och sjukvårdsverksamheten så att den tillgodoser och främjar kostnads- effektivitet. Kravet på att ledningen ska tillgodose hög patientsäkerhet och god kvalitet av vården saknas i nu gällande bestämmelse i 5 kap.1 § HSL. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning Dock framgår följande resonemang av förarbetena till nuvarande HSL. ”Utredningen anför vidare att det inte främst är ledningens organi- sationsform utan arbetet som ledningen utför som ska tillgodose att kraven uppfylls. Regeringen instämmer i utredningens resonemang att kraven på hög patientsäkerhet och god kvalitet i hälso- och sjukvården måste beaktas i alla delar av verksamheten.” Detta anses enligt nämnda proposition framgå av de allmänna bestämmelserna avseende verksamheten i 5 kap. HSL samt av PSL (se avsnitt 4.5.8 och 4.7.4). Förstärkt tillsyn över hälso- och sjukvården (prop. 1995/96:176) Enligt propositionen Förstärkt tillsyn över hälso- och sjukvården (prop. 1995/96:176) till dåvarande HSL bygger lagen på principen att huvudmännen för hälso- och sjukvården skall vara fria att orga- nisera och bedriva verksamheten efter lokala förutsättningar och på det sätt de själva anser vara bäst för att uppfylla kraven i lagen och för att sträva mot de mål för verksamheten som där ställs upp. Det framgår vidare i propositionen att den hälso- och sjukvård som är av omedelbar betydelse för patienters liv och hälsa måste kontrolleras fortlöpande av både vårdgivaren själv och genom statlig tillsyn.56 För att detta ska kunna ske på ett effektivt sätt krävs det enligt propositionen att ledningsfunktionen inom verksamheten är tydlig. Det är viktigt för såväl patienter, anhöriga och personal samt tillsynsmyndigheten att det finns en person att vända sig till rörande frågor kring verksamheten. En verksamhetschef ska därför ansvara för den löpande verksamheten och att vården upprätthåller en god kvalitet och därmed tillgodoser en hög patientsäkerhet. Verksam- hetschefen ska också ansvara för att främja kostnadseffektivitet inom bestämt verksamhetsområde. Verksamhetschefens kompetens är beroende av inriktning och omfattning av verksamheten samt vil- ket ansvar som läggs på denne. Utbildning, erfarenhet och person- liga egenskaper uppges här vara avgörande. I de fall verksamhets- chefen inte har medicinsk kompetens kan han eller hon av naturliga skäl inte heller bestämma över vården av den enskilda patienten. Inom kommunalt bedriven verksamhet kommer den medicinskt 56Enligt 7 kap. 1 § patientsäkerhetslag (2010:659) är Inspektionen för vård och omsorg an- svarig tillsynsmyndighet. Hälso- och sjukvården – nulägesbeskrivning ansvariga sjuksköterskan, i de fall de båda uppdragen inte är för- enade, att vara underställd verksamhetschefen. Verksamhetschefen har dock alltid det samlade ansvaret för verksamheten, men kan och bör i vissa fall uppdra enskilda arbetsuppgifter till annan yrkes- utövare mot bakgrund av dennes kompetens. understryker på sin webbplats57 att det är verksam- hetschefen som har det övergripande ansvaret för verksamheten och för att tillgodose patientens behov av trygghet, kontinuitet, samord- ning och säkerhet. Beträffande den som ansvarar för anmälan av hän- delser som medfört eller hade kunnat medföra en allvarlig vårdskada58 bör en sådan person enligt Socialstyrelsen59 ha en sådan ställning i organisationen att han eller hon kan överblicka och påverka det syste- matiska patientsäkerhetsarbetet. Där det bedrivs hälso- och sjukvård i ska det enligt 5 kap. 2 § HSL finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård ska kunna ges. Med god vård menas enligt 5 kap.1 § att den är av god kvalitet med en god hygienisk standard och att den tillgodoser patientens behov av trygghet, kontinuitet och säkerhet samt att den bygger på respekt för patientens självbestämmande och integritet, främjar goda kontakter mellan patienten och hälso- och sjukvårdspersonalen och är lätt tillgänglig.