sou · H6B369 · 2018-08-29 00:00:00 — Bedömningen av om det föreligger en risk för att barnet förs utomlands i något av de angivna syftena kan göras med ledning i hur riskbedömningen vid tvångsvårdsfallen enligt 2 och 3 §§ LVU före- tas, dock med beaktande av att det här är fråga om en riskbedömning som tar sikte på andra förhållanden och att kravet på utredningen är lägre ställt i förevarande bestämmelse eftersom det krav som ska uppfyllas är risk och inte en påtaglig sådan. En sådan risk för bort- förande i angivna syften kan bedömas föreligga om det t.ex. finns uppgifter med viss konkretion vilka har lämnats av barnet själv eller av dennas familj, släkt eller bekanta. Också sådana uppgifter från det allmänna såsom förskola, skola, hälso- och sjukvård men även från frivilligorganisationer kan läggas till grund för att det finns en risk för att barnet förs utomlands för att ingå äktenskap eller en äkten- skapsliknande förbindelse eller könsstympas. Däremot bör exempel- vis endast det förhållandet att barnet eller dess familj eller släkt till- hör en viss grupp (etnisk, kulturell, religiös etc.) inom vilken sådana skadliga sedvänjor förekommer inte vara tillräckligt. För bestäm- melsens tillämplighet krävs inte att det finns formella brottsmiss- tankar mot någon i ett straffrättsligt förfarande eller att något av straffprocessrättens beviskrav är uppfyllt. 1 § andra och tredje styckena samt 2 och 3 §§ gäller endast bered- ande av vård enligt lagen och blir inte tillämpliga i frågor om ut- reseförbud. Det krävs således inte att förutsättningarna för tvångs- vård är uppfyllda för att ett utreseförbud ska kunna meddelas. Ett utreseförbud kan därför meddelas såväl när förutsättningarna för vård enligt lagen är uppfyllda som när så inte är fallet. Om t.ex. förutsättningarna i 2 § är uppfyllda är det däremot inte avsikten att ett utreseförbud ska kunna ersätta ett beslut om vård, men väl komplettera ett sådant ingripande. Som framgått i avsnitt 6.5.4 kan det nämligen finnas en kvarstående risk för att ett barn förs ut ur landet även när barnet är föremål för tvångsvård. Vid tillämpningen bör det även beaktas om meddelandet av ett utreseförbud i det enskilda fallet kan leda till att hotbilden mot ett barn som lever i en hederskontext förstärks. Om så bedöms vara fallet kan det innebära att förutsättningar för beredande av vård enligt lagen uppstår. Efter- som 1 § andra och tredje styckena samt 2 och 3 §§ inte ska tillämpas i förhållande till den föreslagna regleringen om utreseförbud kan en sådan åtgärd, till skillnad från beredande av vård, beslutas oberoende av frågan om samtycke från den eller dem som har vårdnaden om barnet eller, när barnet har fyllt , från honom eller henne själv. Detta följer av att ett utreseförbud till sin natur, till skillnad från innehållet i tvångsvård, är ett ingripande som inte kan ersättas genom åtgärder baserade på frivillighet. Frågan om samtycke är således inte avgörande för prövningen på samma sätt som vid beredande av vård enligt 2 och 3 §§. Lagens allmänna bestämmelser om att barnets inställning så långt möjligt ska klarläggas och tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad gäller dock även i utreseförbudsfallen, se 36 §. Likaså ska barnet på samma sätt som i övriga mål och ärenden enligt lagen ha rätt att föra sin egen talan om det har fyllt , vilket även det framgår av 36 §. Se även 31 b § om socialnämndens ansökan om utreseförbud, vilken bl.a. ska innehålla en redogörelse för barnets inställning. Beslut om utreseförbud meddelas av förvaltningsrätten efter ansökan av socialnämnden. Ansökan ska innehålla en redogörelse för –barnets förhållanden, –de omständigheter som utgör grund för att barnet behöver skyddas genom ett utreseförbud, –tidigare vidtagna åtgärder, –hur relevant information lämnats till barnet, –vilket slags relevant information som lämnats, samt –barnets inställning. Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. Av bestäm- melsen framgår att beslut om utreseförbud, precis som beslut om vård enligt lagen (4 § första stycket), ska meddelas av förvaltnings- rätten efter ansökan av socialnämnden. Avsikten är således att för- farandet ska följa det som gäller vid beredande av vård. När socialnämnden ska besluta om en ansökan om vård till för- valtningsrätten ska enligt 11 kap. 8 § tredje stycket socialtjänstlagen (2001:453) bestämmelserna i förvaltningslagen (2017:900) tillämpas. Det innebär att bl.a. förvaltningslagens regler om parts rätt till insyn, om kommunikation, om parts rätt att meddela sig muntligen och om beslutsmotivering är tillämpliga. Vidare gäller enligt 11 kap. 9 § social- tjänstlagen att den som ärendet rör har rätt till företräde inför nämnden, om inte särskilda skäl föranleder annat. Dessa regler blir även tillämp- liga i frågor om utreseförbud. Kraven på socialnämndens ansökan följer av andra stycket och är huvudsakligen desamma som i vårdfallen (4 § andra stycket), efter- som även ett utreseförbud är en ingripande åtgärd (jfr bestämmel- serna om flyttningsförbud som inte innehåller några uttalade krav på innehållet i en ansökan). Något krav som motsvarar bestämmelsen att socialnämnden i vårdfallen ska redogöra för den vård som den avser anordna (4 § andra stycket fjärde strecksatsen) återfinns dock inte eftersom ett utreseförbud inte har något särskilt innehåll. Har ett utreseförbud meddelats barnet ska socialnämnden för beslutet pröva om utreseförbudet ska upphöra. Denna fråga ska därefter prövas fortlöpande från senaste prövning. När ett utreseförbud inte längre behövs, ska socialnämnden besluta att utreseförbudet ska upphöra. Ett utreseförbud ska upphöra senast när barnet fyller . Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. omprövningsskyldighet enligt första stycket är utformad utifrån regleringen av omprövning av vård med stöd av 3 § (13 § andra stycket) och är avsedd att tillämpas på ett i huvudsak motsvarande sätt. Detta innebär att utreseförbudet kontinuerligt ska omprövas senast var sjätte månad men även när barnet, om han eller hon har fyllt , eller dennes vårdnadshavare begär det. Vidare ska nämnden, när om- ständigheterna ger anledning till det, även på eget initiativ pröva om utreseförbudet ska upphöra. Av andra stycket framgår att socialnämnden ska besluta att ut- reseförbudet ska upphöra när det inte längre behövs. Så snart de för- hållanden som föranlett utreseförbudet inte längre föreligger, ska nämnden således besluta om förbudets upphörande, vilket motsvarar bestämmelsen i 21 § första stycket om upphörande av vård. Ett utreseförbud får endast beslutas för den som inte har fyllt , varför förbudet enligt tredje stycket upphör senast när barnet når den åldern, vilket motsvarar bestämmelsen i 21 § andra stycket om upphörande av vård som meddelats med stöd av 2 §. Beslut om utreseförbud eller tillfälligt utreseförbud hindrar inte sådana beslut som anges i 21 a § första stycket 1–9. Ett utreseförbud eller tillfälligt utreseförbud upphör när ett beslut enligt 21 a § första stycket 1–9 har verkställts. Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. Precis som vid beredande av vård finns det inte anledning att sådana beslut som anges i 21 a § första stycket 1–9 ska hindras av ett utreseförbud eller Likaså ska utreseförbud upphöra om ett så- dant beslut har verkställts. får besluta om tillfälligt utreseförbud, om 1.det är sannolikt att ett utreseförbud behövs, och 2.rättens beslut om utreseförbud inte kan avvaktas med hänsyn till risken för att barnet lämnar landet. Om socialnämndens beslut om tillfälligt utreseförbud inte kan av- vaktas, får nämndens ordförande eller någon annan ledamot som nämn- den har förordnat besluta om ett sådant förbud. Beslutet ska anmälas vid nämndens nästa sammanträde. När socialnämnden har ansökt om utreseförbud eller vård med stöd av lagen, får även rätten besluta om ett tillfälligt utreseförbud. Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. Även i frågor om utreseförbud kan det ibland vara nödvändigt för socialnämnden att ingripa direkt på ett sätt som motsvarar bestämmelsen om omhändertagande (6 §, se även bestämmelsen om tillfälligt flyttnings- förbud i 27 §). Paragrafen är således utformad med denna bestäm- melse som förebild. För att ett tillfälligt förbud ska få meddelas krävs det enligt första stycket 2 att rättens beslut om utreseförbud inte kan avvaktas med hänsyn till risken för att barnet är på väg att lämna landet, eftersom det kan äventyra att ett utreseförbud kommer till stånd eller innebär att ett sådant meddelas . Även rätten ges enligt bestämmelsens tredje stycke möjlighet att besluta om ett till- fälligt utreseförbud när socialnämnden ansökt om utreseförbud eller vård med stöd av lagen. När det gäller bestämmelsens tillämpning i övrigt är den utformad på samma sätt som 6 §. beslutat om tillfälligt utreseförbud, ska beslutet under- ställas förvaltningsrätten. Därvid ska vad som anges i 7 § första–fjärde styckena på motsvarande sätt gälla för ett tillfälligt utreseförbud. Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. Av rättssäker- hetsskäl föreskrivs det att ett beslut om tillfälligt utreseförbud ska bli föremål för förvaltningsrättens prövning. Av bestämmelsen fram- går vidare att motsvarande förfarande som gäller vid omhändertagande enligt 7 § första–fjärde styckena ska gälla för ett tillfälligt utreseförbud. Vid ett tillfälligt utreseförbud är avsikten så- ledes att samma ordning ska tillämpas i dessa frågor som vid ett omhändertagande. Om förvaltningsrätten fastställer eller meddelar ett beslut om tillfälligt utreseförbud, ska socialnämnden för för- valtningsrättens beslut ansöka om utreseförbud. Förvaltningsrätten får medge förlängning av , om ytterligare utredning eller någon annan särskild omständighet gör det nödvändigt. Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. Sedan förvalt- ningsrätten fastställt eller meddelat ett beslut om tillfälligt utrese- förbud måste en vanlig ansökan om utreseförbud göras. För att det tillfälliga utreseförbudet inte ska bestå än nödvän- digt ska en sådan ansökan ges in till förvaltningsrätten från beslutet. Tiden kan dock förlängas eftersom det även vid frågor om utreseförbud kan förekomma exempelvis situationer där utredningen är komplicerad och en längre utredningstid än är påkallad. Även andra situationer bör i undantagsfall kunna motivera att utredningstiden förlängs (jfr prop. 1989/90:28 s. 120). Även här motsvarar paragrafen således i huvudsak den ordning som föreskrivs vid ett omhändertagande, i nu aktuellt avse- ende enligt 8 §. Vid tillämpning av 8 § bör förvaltningsrätten vara restriktiv både i fråga om att medge förlängning och när det gäller förlängningstiden (a. prop. 1989/90:28 s. 111). Det bör även gälla för tillfälliga utreseförbud, inte minst eftersom en fråga om utreseför- bud i regel inte bör föranleda mer arbete än en utredning om bered- ande av vård. Ett tillfälligt utreseförbud upphör 1.om ansökan om utreseförbud inte har gjorts inom den tid som anges i §, 2.när rätten avgör frågan om utreseförbud, eller 3.senast när barnet fyller . Om det inte längre finns skäl för ett tillfälligt utreseförbud, ska social- nämnden besluta att detta genast ska upphöra. Ett sådant beslut får meddelas också av den rätt som prövar en fråga om utreseförbud eller vård med stöd av lagen. Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. Paragrafen anger i vilka situationer ett tillfälligt utreseförbud ska upphöra. Be- stämmelsen överensstämmer huvudsakligen med motsvarande regel i fråga om omedelbara omhändertaganden som återfinns i 9 §. Om socialnämnden underlåter att inom föreskriven tid ge in en ansökan om utreseförbud till rätten, ska det tillfälliga utreseförbudet upphöra enligt första stycket 1. I ett sådant fall bör ett nytt beslut om tillfälligt utreseförbud inte få fattas på samma grunder som för- anledde det tidigare beslutet (jfr prop. 1989/90:28 s. 122). Bestämmelsen i första stycket 2 innebär att ett beslut om till- fälligt utreseförbud automatiskt upphör att gälla när rätten beslutar i fråga om utreseförbud. Innebörden av tredje stycket är att socialnämnden har ansvaret för att ett tillfälligt utreseförbud inte består än vad som är nödvändigt. Visar det sig under den fortsatta utredningen att det inte finns grund för ett utreseförbud, ska nämnden besluta att det tillfälliga förbudet genast ska upphöra. I motsats till vad som är fallet i de situationer som anges i första stycket krävs alltså ett sär- skilt beslut i fråga om det tillfälliga förbudets fortsatta bestånd (jfr prop. 1989/90:28 s. 122). Som en följd av att rätten får besluta om tillfälligt utreseförbud kan rätten också besluta om upphörande av en sådan åtgärd (jfr prop. 1989/90:28 s. 122). Är den unge omhändertagen eller har ett tillfälligt flyttningsförbud eller tillfälligt utreseförbud meddelats, skall förvaltningsrätten ta upp målet till avgörande från den dag då ansökan om vård, flyttningsförbud eller utreseförbud kom in. Förvaltningsrätten får förlänga , om ytterligare utredning eller någon annan särskild omständighet gör det nödvändigt. I paragrafen behandlas den tidsfrist som gäller för förvaltningsrättens prövning om den unge är omhändertagen eller ett tillfälligt flytt- ningsförbud har meddelats samt möjligheten till förlängning av . Genom ändringen omfattar paragrafen även situationen då ett till- fälligt utreseförbud har meddelats. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. I mål om beredande eller upphörande av vård eller om flyttnings- förbud eller utreseförbud enligt denna lag skall förvaltningsrätten och kammarrätten hålla muntlig förhandling, om detta inte är uppenbart obehövligt. Muntlig förhandling skall alltid hållas, om någon part be- gär det. Parterna skall upplysas om sin rätt att begära muntlig för- handling. Om en enskild part som har kallats vid vite att inställa sig per- sonligen till en förhandling uteblir, får rätten förordna att han eller hon skall hämtas till rätten antingen eller till en senare dag. I paragrafen behandlas frågan om muntlig förhandling i mål om be- redande eller upphörande av vård eller om flyttningsförbud. Även frågan om hämtning till förhandling behandlas. Genom ändringen är paragrafen även tillämplig i mål om utreseförbud. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. Vid handläggning i kammarrätt av andra mål enligt denna lag än mål om omhändertagande, tillfälligt flyttningsförbud och till- fälligt utreseförbud skall nämndemän ingå i rätten. I paragrafen regleras när nämndemän ska ingå i rätten vid handlägg- ning i kammarrätt. Genom ändringen undantas även mål om till- fälligt utreseförbud från kravet på att nämndemän ska delta. Över- vägandena finns i avsnitt 6.5.4. I mål och ärenden angående beredande av vård enligt 2 eller 3 §, omhändertagande enligt 6 §, upphörande av vård enligt 21 §, flyttningsförbud enligt 24 § eller upphörande av flyttnings- förbud enligt 26 §, utreseförbud enligt 31 a § eller upphörande av ut- reseförbud enligt 31 c § eller vid överklagande enligt 41 § första stycket 1 skall offentligt biträde förordnas för den som åtgärden avser samt för dennes vårdnadshavare, om det inte måste antas att behov av bi- träde saknas. Behövs offentligt biträde både för den unge och för dennes vård- nadshavare, förordnas gemensamt biträde, om det inte finns mot- stridiga intressen mellan dem. Offentligt biträde förordnas av den domstol som handlägger målet. I ärenden hos socialnämnd eller social distriktsnämnd förordnas offent- ligt biträde av förvaltningsrätten. I paragrafen anges när offentligt biträde ska förordnas. Även frågor om gemensamt biträde och vilken domstol som ansvarar för förord- nandet behandlas. Genom ändringen i första stycket ska offentligt biträde som huvudregel även förordnas i mål och ärenden angående utreseförbud eller upphörande av utreseförbud. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. Beslut om omhändertagande, om förebyggande insatser, om tillfälligt flyttningsförbud eller om tillfälligt utreseförbud gäller . Andra beslut av socialnämnden enligt denna lag gäller omedel- bart, om nämnden inte förordnar något annat. Rätten får förordna att andra beslut som rätten har meddelat skall gälla . I paragrafen anges i vilka fall beslut gäller . Genom änd- ringen i första stycket gäller även beslut om tillfälligt utreseförbud alltid . Övervägandena finns i avsnitt 6.5.4. beslut får överklagas hos förvaltningsrätten, när nämn- den har 1.beslutat om var vården av den unge ska inledas eller beslutat ifråga om att flytta den unge från det hem där han eller hon vistas, 2.beslutat i fråga om fortsatt vård med stöd av lagen, 3.med stöd av 14 § beslutat i fråga om umgänge eller beslutat att den unges vistelseort inte ska röjas, 4.fattat beslut enligt 22 § eller prövat om ett sådant beslut ska upp- höra att gälla, 5.med stöd av 31 § beslutat i fråga om umgänge, 6.beslutat i fråga om fortsatt flyttningsförbud, eller 7.beslutat i fråga om fortsatt utreseförbud. Andra beslut av nämnden enligt denna lag får inte överklagas. Rättens beslut enligt 8 och §§ i fråga om förlängd ansöknings- tid och enligt 32 § om läkarundersökning får inte överklagas. Av paragrafens första och andra stycken framgår i vilka fall social- nämndens beslut får överklagas till förvaltningsrätten. Första stycket 7 är ny och har införts eftersom rättssäkerhetsskäl talar för att social- nämndens beslut i fråga om fortsatt utreseförbud enligt 31 c § ska kunna prövas i domstol. I tredje stycket förskrivs det att rättens beslut enligt 8 § i fråga om förlängd ansökningstid inte får överklagas. Genom ändringen däri gäller det även för beslut om tidsförlängning enligt §. Över- vägandena finns i avsnitt 6.5.4. Rubriken före 44 § har ändrats från Böter till Straff. Den som för ut ett barn ur i strid med ett utreseförbud eller tillfälligt utreseförbud, eller främjar att ett barn reser utomlands i strid med ett sådant förbud, döms till böter eller fängelse i högst . För försök till brott enligt denna paragraf döms till ansvar enligt Paragrafen är ny. Övervägandena finns i avsnitt 6.5.5. Genom para- grafen införs en ny straffbestämmelse som träffar den som för ut ett barn ur landet i strid med ett utreseförbud eller tillfälligt utrese- förbud. Att barnet ska föras ut ur landet innebär inte att barnet måste förmås eller tvingas till resan utan återspeglar endast att det ska finnas ett samband mellan gärningspersonens agerande och utlands- resan för att beteendet ska vara straffvärt. Det krävs dock inte att gärningspersonens agerande är en nödvändig eller avgörande förut- sättning för att barnet reser utomlands. Inte bara den som för barnet utomlands genom att resa iväg tillsammans med barnet kan dömas till ansvar utan även den som främjar en sådan resa. Sistnämnda fall omfattar den som t.ex. införskaffar biljetter för barnet eller på annat planerar dess resa, oavsett om barnet reser ensamt eller i sällskap med någon annan person. Även andra förfaranden bör kunna komma i fråga. Ett barn ska anses ha förts ut från när barnet har förts över gränsen för svenskt territorium. Att utresan ska ske i strid med ett utreseförbud förutsätter att en sådan åtgärd har meddelats för det barn som är aktuellt. Även tillfälliga utreseförbud meddelade av social- nämnd omfattas av bestämmelsen. För ansvar enligt straffbestäm- melsen krävs uppsåt. Till skillnad från bestämmelserna om kontakt- förbud är delgivning av beslutet om utreseförbud eller tillfälligt utreseförbud dock inte ett krav för att straffrättsliga följder ska kunna uppstå. Straffskalan är böter eller fängelse högst vilket motsvarar vad som gäller enligt straffbestämmelserna avseende över- trädelse av kontaktförbud enligt 24 § lagen (1988:688) om kontakt- förbud och egenmäktighet med barn enligt 7 kap. 4 § andra stycket . Även försök till överträdelse av ett utreseförbud kriminaliseras genom paragrafen, vilket framgår av andra stycket. Starkare skydd mot barnäktenskap, tvångsäktenskap och brott med hedersmotiv En särskild utredare ska undersöka om det finns behov av åtgärder i syfte att säkerställa ett starkt skydd mot barnäktenskap, tvångs- äktenskap och brott med hedersmotiv. •analysera och ta ställning till hur möjligheten att erkänna ut- ländska barnäktenskap ytterligare bör begränsas, •utvärdera tillämpningen av straffbestämmelserna om äktenskaps- tvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa, •undersöka i vilken utsträckning hedersmotiv beaktas av polis, åklagare och domstolar, •ta ställning till om det bör införas en särskild straffskärpnings- grund för brott med hedersmotiv i 29 kap. 2 § , •följa det pågående utvecklingsarbetet inom och och bedöma om det bör vidtas ytterli- gare åtgärder för att öka förutsättningarna för lagföring för brotten äktenskapstvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa, •undersöka hur samverkan mellan olika berörda myndigheter fun- gerar, och •lämna förslag till nödvändiga författningsändringar. Den del av uppdraget som avser erkännande av utländska barnäkten- skap ska redovisas i ett delbetänkande . Uppdraget ska slutredovisas . Barnäktenskap, tvångsäktenskap och brott med hedersmotiv Utgångspunkten för den svenska rättsordningen är att äktenskap som ingås under tvång eller genom utnyttjande av utsatt belägenhet (tvångsäktenskap) samt äktenskap med personer (barn- äktenskap) inte godtas. Detta kommer till uttryck genom olika lag- bestämmelser såväl på det civilrättsliga och internationellt privat- rättsliga området som på det straffrättsliga området. Mot bakgrund av att regelverket tidigare innehöll alltför stora luckor för att effektivt motverka barnäktenskap och tvångsäktenskap genomfördes ett flertal lagändringar i syfte att stärka det civilrättsliga och straffrättsliga skyddet mot sådana äktenskap. togs sålunda möjligheten bort för en person under att få tillstånd att ingå äktenskap i (prop. 2013/14:208, Stärkt skydd mot tvångsäktenskap och barnäktenskap samt tillträde till konvention om våld mot kvinnor). Möjligheterna att i undantagsfall erkänna utländska barnäktenskap där minst en av parterna har anknytning till och att erkänna utländska tvångs- äktenskap begränsades ytterligare. Det infördes också en begräns- ning av möjligheterna att erkänna utländska fullmaktsäktenskap där minst en av parterna har svensk anknytning. Dessutom skärptes kra- ven på trossamfunden och vigselförrättarna, och Kammarkollegiets möjlighet att utöva tillsyn över vigselverksamheten utökades. med de civilrättsliga lagändringarna infördes brottet äktenskapstvång i 4 kap. 4 c § . Brottet består i att någon genom olaga tvång eller utnyttjande av utsatt belägenhet förmår en person att gifta sig eller ingå en äktenskapsliknande förbindelse. Fall som omfattar tvång var även tidigare straffbara enligt bestämmelsen om olaga tvång i 4 kap. 4 § . Kriminaliseringen av ut- nyttjandefallen innebar däremot en nykriminalisering. Brottet, som inte är gradindelat, har straffskalan fängelse i högst . I de fall som innefattar tvång kan de allvarligaste gärningarna bestraffas enligt straffskalan för grovt olaga tvång. Förberedande gärningar krimina- liserades genom att försök och förberedelse till äktenskapstvång blev straffbart samt genom det nya brottet vilseledande till tvångsäkten- skapsresa i 4 kap. 4 d § . är även stämpling till äktenskapstvång kriminaliserat (prop. 2015/16:113, Bättre straffrättsliga verktyg mot organiserad brottslighet). Det finns ingen enhetlig definition av hedersrelaterad brottslig- het. Enligt polisen rör det sig om brott riktade mot någon, vanligtvis en familjemedlem, som enligt gärningsmannens och övriga släktens eller gruppens uppfattning anses ha vanärat eller riskerar att vanära familjens heder. Brottslighetens motiv är att förhindra att hedern skadas eller förloras, alternativt att reparera eller återställa den ska- dade eller förlorade hedern. Ofta kan det vara flera, främst närstå- ende män och kvinnor, som är involverade i att planera, besluta, sanktionera och utöva hedersrelaterat våld och förtryck.