sou · H6B31 · 2018-01-12 00:00:00 — Marknadsföring som strider mot god marknadsföringssed enligt 5 § är att anse som otillbörlig om den i märkbar mån påverkar eller 17Lagstridighetsprincipen har utvecklats i praxis och innebär att en marknadsföringsåtgärd är otillbörlig om den strider mot annan lagstiftning. sannolikt påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärs- beslut (6 § MFL). Se ovan under rubriken ”Påverkan på affärsbeslutet”. Vad är då god marknadsföringssed? God marknadsföringssed är enligt 3 § MFL god affärssed eller andra vedertagna normer som syf- tar till att skydda konsumenter och näringsidkare vid marknadsför- ing av produkter. Med god affärssed avses enligt förarbetena i huvudsak det utom- rättsliga normsystem som har utvecklats inom näringslivet, främst Internationella handelskammarens (ICC) grundregler för reklam (se vidare avsnitt 5.1), men även andra uppförande- och branschkoder. Begreppet god affärssed har sin grund i av för industriellt rättsskydd som samtliga EU:s med- lemsstater har ratificerat. Även i den tidigare gällande generalklau- sulen föreskrevs att marknadsföringen skulle stämma överens med ”god marknadsföringssed”. Eftersom marknadsföringsbegreppet be- hölls i den nya marknadsföringslagen bedömde regeringen att det var lämpligt att även behålla begreppet god marknadsföringssed.18 Inom ramen för vad som avses med god marknadsföringssed ryms enligt förarbetena även det gemenskapsrättsliga uttrycket god yrkes- sed (artikel 2 h i direktivet om otillbörliga affärsmetoder). Genom att lagens tillämpningsområde utvidgades i förhållande till mark- nadsföringslag omfattar god marknadsföringssed numera också bind- ande och utomrättsliga normer för efterköpssituationer. Ytterligare ledning för tolkningen av begreppet god marknadsföringssed finns enligt regeringen i förarbetena19 till den tidigare gällande marknads- föringslagen. Uttrycket god yrkessed definieras i artikel 2 h i EU- direktivet som den nivå av fackmässighet och aktsamhet som en när- ingsidkare skäligen kan förväntas visa gentemot konsumenterna mot- svarande hederlig marknadspraxis och/eller den allmänna principen om god tro i näringsidkarens bransch.20 Förutom god affärssed och god yrkessed innefattar enligt för- arbetena begreppet god marknadsföringssed även andra vedertagna normer för marknadsföring. Därmed avses bl.a. speciallagstiftning, föreskrifter och allmänna råd, de normer som 2007/08:115, s. 69 f. 1994/95:123, Ny marknadsföringslag, s. 41 f. och 164 f. 2007/08:115, s. 70 och s. 141 f. Marknadsdomstolen21 har skapat genom sin praxis samt andra inter- nationellt vedertagna normer inom ramen för lagens syfte. Till detta kommer den s.k. lagstridighetprincipen som innebär att marknads- föring som strider mot annan lagstiftning, eller som är ägnad att leda till lagöverträdelser, ska anses strida mot god marknadsföringssed. God marknadsföringssed är således enligt förarbetena inget statiskt begrepp då det innefattar t.ex. ny eller ändrad domstolspraxis, nya uppförandekoder och vedertagna förändringar i branschpraxis. En- ligt förarbetena inbegrips i begreppet god marknadsföringssed även den marknadsföringsfas som tidsmässigt ligger efter avtalet mellan köparen och säljaren. I det utomrättsliga normsystemet finns regler som i varierande utsträckning ställer etiska krav på näringsidkarens uppförande. Genom att följa god yrkessed ankommer det på en när- ingsidkare att följa dessa krav i sin marknadsföring.22 Normer för yrkessed finns inom olika branscher, bl.a. för advo- kater, arkitekter, ingenjörer och revisorer. Att direktivet knyter an riktmärket för tillbörlig marknadsföring till god yrkessed visar också på att kopplingen mellan näringslivets egenåtgärdssystem och lag- stiftaren är stark på marknadsföringsområdet. Enligt 7 § MFL får en näringsidkare inte använda sig av aggressiv marknadsföring. Paragrafen innehåller ett förbud mot aggressiv mark- nadsföring, såväl i förhållande till konsumenter som till andra när- ingsidkare. I andra stycket föreskrivs att marknadsföringen är att anse som aggressiv om den innefattar trakasserier, tvång, fysiskt våld, hot eller annat aggressivt påtryckningsmedel. Enligt tredje stycket är aggressiv marknadsföring att anse som otillbörlig om den i märkbar mån påverkar eller sannolikt påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut. Fjärde stycket anger att sådan aggressiv marknadsföring som anges i punkterna 24–31 i den s.k. svarta listan23 alltid är att anse som otillbörlig. 21Från och med har upphört. Immaterialrättsliga, konkurrensrättsliga och marknadsföringsrättsliga mål och ärenden handläggs nu av patent- och marknadsdomstolarna. 2007/08:115, s. 70 och s. 141 f. 23Bilaga I till direktiv /29/EG, se vidare ovan. I 7 a § MFL anges att vid bedömningen av om marknadsföringen är aggressiv ska dess art samt tidpunkten, varaktigheten och platsen för marknadsföringen särskilt beaktas. Det anges också vissa krite- rier som särskilt ska beaktas. T.ex. om näringsidkaren använder ett hotfullt eller kränkande språk eller beteende. Att någon av omständigheterna som räknas upp i 7 a § föreligger innebär enligt förarbetena24 inte per automatik att marknadsföringen är att anse som aggressiv. En helhetsbedömning måste alltid göras. Om näringsidkaren t.ex. uttrycker sig på ett sätt som är hotfullt, men inte framför ett direkt hot, så kan detta ensamt eller i förening med andra omständigheter innebära att marknadsföringen betraktas som aggressiv. Det bör även fortsättningsvis ankomma på rättstill- lämpningen att närmare utveckla de omständigheter som enligt para- grafen ska beaktas vid bedömningen av om en marknadsförings- åtgärd kan anses utgöra aggressiv marknadsföring.25 Under rubriken vilseledande marknadsföring har lagstiftaren samlat flera olika företeelser. Enligt 8 § MFL är marknadsföring som är vilseledande enligt någon av bestämmelserna i 9, 10 eller 12–17 §§ att anse som otillbörlig om den påverkar eller sannolikt påverkar mottaga- rens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut. Enligt andra stycket är sådan vilseledande marknadsföring som anges i punkterna 1–23 i den s.k. svarta listan alltid att anse som otillbörlig. I 9 § MFL regleras två grundläggande krav inom marknadsför- ingsrätten. I första stycket anges att all marknadsföring ska utformas och presenteras så att det tydligt framgår att det är fråga om mark- nadsföring. Det gäller alltså ett krav på reklamidentifiering. Principen har utvecklats inom näringslivet och kommer till uttryck i artikel 9 i Internationella handelskammarens (ICC) grundregler för reklam (se vidare avsnitt 5.1). Reklam får alltså inte vara utformad så att den uppfattas som redaktionell text. Att så är fallet framgår t.ex. av MD 2009:15, som bl.a. handlade om . En- ligt andra stycket ska det också tydligt framgå vem som svarar för 2015/16:46, Ändring i reglerna om aggressiv marknadsföring. Andra stycket reglerar den grundläggande princi- pen att det av en marknadsföringsåtgärd ska framgå vem som svarar för åtgärden, s.k. sändarangivelse. Syftet med detta är enligt förarbe- tena att mottagaren av ett reklambudskap lätt ska kunna identifiera den som står bakom budskapet och därmed också kunna nå denne. Paragrafen är en kodifiering av artikel 10 i . Undantag från kravet på sändarangivelse får dock göras i framställningar vars enda syfte är att skapa uppmärksamhet för direkt uppföljande fram- ställningar (s.k. teasers). Även annonsrutor (banners) och liknande i en digital miljö omfattas av undantaget från kravet på sändaran- givelse.26 I 10 § MFL finns ett generellt förbud mot vilseledande marknads- föring. En näringsidkare får vid marknadsföringen inte använda sig av felaktiga påståenden eller andra framställningar som är vilseledande i fråga om näringsidkarens egen eller någon annans näringsverksam- het. En näringsidkare får inte heller utelämna väsentlig information vid marknadsföringen av en produkt. Vid bedömningen av om en sådan underlåtenhet är vilseledande enligt 10 § MFL fordras enligt förarbetena att den bristande informationen är väsentlig för den som åtgärden är riktad till. Vid ett köperbjudande enligt 12 § MFL ska även viss information som är att betrakta som väsentlig för konsumenter framgå av erbjudandet. Enligt dessa bestämmelser ska således avsak- nad av mer angelägen information konstateras för att ett vilseledande ska anses vara för handen. Vid en bedömning av om en framställning innefattar ett otillbörligt vilseledande, alternativt om ett köperbjud- ande har otillbörliga brister, ska således kravet på väsentlighet och på- verkan på konsumentens förmåga att fatta ett ekonomiskt beslut normalt kunna vägas samman.27 Vid bedömningen av om en framställning är vilseledande enligt 10 § tredje stycket, får enligt 11 § MFL beaktas det använda kom- munikationsmediets begränsningar och utrymme samt de åt- gärder som näringsidkaren har vidtagit för att på något annat sätt lämna informationen. Paragrafen tar enligt förarbetena sikte på fall då det använda kommunikationsmediet för med sig begränsningar och utrymme och som påverkar möjligheten att lämna informa- tion. Tv och radio kan vara exempel på sådana medier där det finns 2007/08:115, s. 147 och , Marknadsföringslag (2008:486) 9 §, Karnov . begränsningar och utrymme för en framställning. Utöver kom- munikationsmediets begränsningar och utrymme får även som sagt beaktas de åtgärder som näringsidkaren har vidtagit för att till- handahålla informationen på något annat sätt. Höga krav bör ställas på marknadsföringens sammantagna tydlighet för att den komplette- rande informationen ska anses neutralisera en framställning som inne- fattar vilseledande underlåtenhet. Den aktuella bestämmelsen bör så- ledes tillämpas restriktivt. Någon ändring av bevisbördans placering är inte avsedd. Bestämmelsen utgör alltså inte någon materiell handlings- regel för tillsynsmyndigheten eller domstolarna att utreda om närings- idkaren vidtagit kompletterande åtgärder. Det är näringsidkaren som får lägga fram de omständigheter som kan vara ursäktande.28 Köperbjudanden regleras i 12 § MFL, där det anges att marknads- föringen är vilseledande om näringsidkaren i en framställning erbju- der konsumenter en bestämd produkt med en prisangivelse utan att viss i paragrafen uppräknad information framgår. I 13 § MFL regleras vilseledande förpackningsstorlekar och i 14 § MFL vilseledande efterbildningar. Annan vilseledande marknads- föring som regleras i lagen är konkursutförsäljningar (15 § MFL), ut- försäljningar (16 § MFL) och realisationer (17 § MFL). Jämförande reklam och obeställd reklam Lagen innehåller också regler om jämförande reklam (18 § MFL), in- formation om garantier (22 § MFL) och information innan ett kon- sumentavtal ingås (22 a § MFL). Även bestämmelserna om jämföran- de reklam härstammar från och finns numera i direktivet om vilseledande reklam29. I 19–21 §§ MFL finns särskilda bestämmelser om obeställd reklam. Med obeställd reklam avses sådan reklam eller marknadsföring som förs vidare till mottagaren utan att denne varit aktiv för att få rekla- men.30 Enligt 19 § första stycket får en näringsidkare vid marknads- föring till en fysisk person använda elektronisk post, telefax eller så- dana uppringningsautomater eller andra liknande automatiska system 29Europaparlamentets och rådets direktiv /114/EG av om vilse- ledande och jämförande reklam. 1999/2000:40, Obeställd reklam m.m., s. 40. för individuell kommunikation som inte betjänas av någon enskild, bara om den fysiska personen har samtyckt till det på förhand (opt in). Från huvudregeln finns det tre undantag. Av andra stycket samma paragraf följer att om näringsidkaren har fått den fysiska personens uppgifter om elektronisk adress för elektronisk post i samband med försäljning av en produkt till personen, gäller inte kravet på samtycke enligt första stycket om, 1.den fysiska personen inte motsatt sig att uppgiften om elektro- nisk adress används i marknadsföringssyfte med användande av elektronisk post, 2.marknadsföringen avser näringsidkarens egna, likartade produkter och 3.den fysiska personen klart och tydligt ges möjlighet att kostnads- fritt och enkelt motsätta sig att uppgiften används i marknadsför- ingssyfte när den samlas in och vid varje följande marknadsför- ingsmeddelande. Opt in för marknadsföring via telefax, automatiska uppringnings- system och e-post krävs enligt . Modellen kan alltså inte frångås i fråga om dessa kommunikationskanaler som anses höra till gruppen av speciellt påträngande och därför känsliga förfaringssätt vid direktmarknadsföring.31 För andra metoder för individuell kom- munikation på distans än sådana som avses i 19 §, t.ex. telefon, gäller att en näringsidkare får använda sådana om inte den fysiska personen tydligt motsatt sig att metoden används (opt out). Detta framgår av 21 §. Såväl fast telefon som mobiltelefon får alltså användas för individuell kommunikation med konsumenter, om inte konsumen- ten motsatt sig detta. Ett enkelt sätt för konsumenter som vill mot- sätta sig marknadsföring i telefon är att anteckna sig i spärregistret NIX-Telefon.32 2003/04:43, Obeställd e-postreklam, s. 12. 32MD 2015:8 punkt 39. I 23 § MFL regleras förbud mot viss marknadsföring. Enligt första stycket i paragrafen får en näringsidkare vars marknadsföring är otill- börlig förbjudas att fortsätta med denna eller med någon annan lik- nande åtgärd. Andra stycket beskrivs nedan under rubriken ”Med- verkansansvar”. Ett förbud enligt 23 § ska förenas med vite om det inte av sär- skilda skäl är obehövligt (26 § MFL). KO har rätt att meddela före- läggande bl.a. om förbud som avses i 23 § i fall som inte är av större vikt (28 § första stycket 1 MFL). I 24 § MFL regleras åläggande att lämna information. Enligt första stycket får en näringsidkare som vid sin marknadsföring låter bli att lämna väsentlig information åläggas att lämna sådan information. Andra stycket reglerar medverkansansvaret (se nedan). Ett åläggande enligt första stycket får innehålla en skyldighet att lämna viss infor- mation (tredje stycket). Man förbjuder alltså marknadsföring som är otillbörlig enligt 23 § MFL och ålägger näringsidkare att komplettera bristfälligheter enligt 24 § MFL så att marknadsföringen inte längre ska vara vilse- ledande. I vissa fall får rätten enligt 27 § MFL meddela interimistiska be- slut avseende förbud enligt 23 § eller åläggande enligt 24 eller 25 §. Vitessanktionerade förbud och/eller ålägganden har ansetts sär- skilt lämpliga för att få stopp på ett visst förfarande respektive för att få effekt av viss beordrad ändring eller tillägg. Enligt 37 § MFL kan skadestånd utgå till en drabbad part. Sådant skadestånd kan utgå även om förbud eller åläggande har meddelats. Även marknadsstörnings- avgift enligt 29 § MFL kan utgå vid sidan om ett vitessanktionerat för- bud om förutsättningarna är uppfyllda i övrigt (se dock 30 § MFL). Enligt 26 § MFL ska ett förbud enligt 23 § och ett åläggande enligt 24 eller 25 § förenas med vite, om det inte av särskilda skäl är obe- hövligt. Något särskilt yrkande om att ett förbud ska förenas med vite ska enligt förarbetena inte behövas. Gällande rätt SOU 2018:1 I 29–36 §§ MFL finns bestämmelser om marknadsstörningsavgift, förutsättningar för avgift, dess storlek, hur den ska betalas etc. En näringsidkare får åläggas att betala en särskild avgift (mark- nadsstörningsavgift) om näringsidkaren, eller någon som handlar på näringsidkarens vägnar, uppsåtligen eller av oaktsamhet har brutit mot 7 §, mot 8 § och någon av bestämmelserna i 9, 10, 12–17 §§, mot 18 §, 20 §, eller någon av bestämmelserna i den s.k. svarta listan (29 § MFL). Detsamma gäller enligt andra stycket samma paragraf om en näringsidkare uppsåtligen eller av oaktsamhet t.ex. bryter mot 8 kap. 7 § första stycket, 8, 9 eller 14 § första eller andra stycket samt 15 kap. 4 § radio- och tv-lagen eller vissa andra uppräknade special- lagar. Vad som sägs i första och andra styckena gäller också en när- ingsidkare som uppsåtligen eller av oaktsamhet väsentligt har bidragit till överträdelsen. Avgiften tillfaller staten. Avgiftens storlek regleras i 31 § MFL. Marknadsstörningsavgiften ska fastställas till lägst och högst tio miljoner kro- nor men den får inte överstiga av näringsidkarens årsom- sättning. Som sägs ovan så kan marknadsstörningsavgift enlig 29 § MFL utgå vid sidan om ett vitessanktionerat förbud om förutsättningarna är uppfyllda i övrigt. I 30 § MFL anges dock att en marknadsstör- ningsavgift inte får åläggas någon för en överträdelse av ett förbud eller en underlåtelse att följa ett åläggande som har meddelats vid vite enligt denna lag. Bestämmelsen syftar till att klargöra att det enligt svensk rätt inte bör förekomma dubbla straffpåföljder för samma förseelse, och hur situationen ska lösas om den undantagsvis upp- står. Har vitet redan dömts ut på grund av ett överträtt förbud eller åläggande kan man inte heller senare döma ut en marknadsstörnings- avgift för samma förseelse.33 1994/95:123, s. 117 f. och 175 f. och , Marknadsföringslag (2008:486) 30 §, Karnov . Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot ett förbud eller åläggande som har meddelats med stöd av 23, 24 eller 25 §, eller mot 7 §, eller mot 8 § och någon av bestämmelserna i 9, 10, 12–17 §§, eller mot någon av bestämmelserna i 18–22 a §§, eller mot någon av punkterna i bilaga I till direktiv /29/EG kan bli skyldig att betala skadestånd till den konsument eller annan näringsidkare som lidit skada (37 § MFL). Medverkansansvar regleras i 23 § andra stycket MFL och 24 § andra stycket MFL. Vad gäller förbudet mot viss marknadsföring i 23 § får sådant förbud också meddelas en anställd hos näringsidkaren, någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar, och var och en som i övrigt väsentligt har bidragit till marknadsföringen. Med var och en som väsentligt har bidragit avses t.ex. en reklambyrå eller en tidning som hjälpt till med reklamutformningen.34 I 24 § regleras möjlighe- ten att ålägga någon att lämna information. Enligt andra stycket får ett sådant åläggande också meddelas en anställd hos näringsidkaren, och någon annan som handlar på näringsidkarens vägnar. Regler om utplånande m.m. av vilseledande framställningar, säker- hetsåtgärder och upplysningsskyldighet finns i 39–46 §§ MFL. Talans väckande, rättegångsbestämmelser m.m. har mål som rör marknadsföringslagen hanterats av Mark- nadsdomstolen. När upphörde inrättades i stället Patent- och och Patent- och marknadsöverdomstolen. Domstolarna handlägger i princip samt- liga landets immaterialrättsliga, konkurrensrättsliga och marknads- 34 , Marknadsföringslag (2008:486) 23 §, Karnov . föringsrättsliga mål och ärenden. Patent- och , som är första instans, utgör en del av . Patent- och avgöranden kan överklagas till Patent- och marknadsöverdomstolen som är en del av . Patent- och är således rätt domstol i mål om förbud som avses i 23 §, åläggande som avses i 24 eller 25 §, mark- nadsstörningsavgift enligt 29 §, kvarstad enligt 36 §, skadestånd en- ligt 37 §, utdömande av vite enligt 49 §, och oriktig eller vilseledande ursprungsbeteckning enligt 66 § (46 a § MFL). En talan om förbud eller åläggande enligt 23, 24 eller 25 § får väckas av KO, en näringsidkare som berörs av marknadsföringen, eller en sammanslutning av konsumenter, näringsidkare eller löntagare (47 § MFL). En talan om marknadsstörningsavgift enligt 29 § väcks enligt 48 § MFL av KO. Om KO i ett visst fall beslutar att inte föra talan om marknadsstörningsavgift, får en enskild näringsidkare som be- rörs av marknadsföringen eller en sammanslutning av näringsidkare väcka en sådan talan. I 64–65 §§ MFL finns bestämmelser som rör handläggningen i dom- stol, rättegångskostnader m.m. I 66 § MFL finns en bestämmelse som handlar om regeringens rätt att med avseende på en främmande stat bestämma om åtgärd enligt 39 § i vissa fall. Marknadsföringslagen är ju som konstaterats en generell lag, det innebär att den gäller för hela näringslivet. Däremot kompletteras den av en ganska omfattande speciallagstiftning, en uppräkning av dessa 35 SFS 2010:696. lagar finns som framgår ovan i 1 § MFL. En av dessa speciallagar – som är av intresse för vårt arbete – är radio- och tv-lagen (RTL). Lagen innehåller en ganska omfattande reglering av reklam och mark- nadsföring men har trots det inte karaktären av en annexlag som många andra speciallagar på området. I stället har lagen en i förhåll- ande till marknadsföringslagen delvis fristående ordning för för- farande och sanktioner. Ur marknadsföringsrättslig synpunkt är det viss skillnad mellan reklam i tv beroende på om den sänds inom sändningsverksamhet som är etablerad i eller i annat EU-land. Vi redogör för det s.k. AV-direktivet36 nedan i samband med att vi redogör för . I 1 kap. 1 § RTL anges lagens innehåll. Lagen innehåller bl.a. regler om marknadsföring såväl vad gäller tv-sändningar som ljudradio- sändningar. Genom radio- och tv-lagen genomförs delvis AV-direktivet i svensk rätt (1 kap. 2 § RTL). Lagen tillämpas enligt 1 kap. 3 § första stycket på tv-sändningar och beställ-tv som kan tas emot i någon stat som omfattas av , om leverantören av medietjänsten 1.är etablerad i enligt definitionen i artikel 2.3 i AV-direk- tivet, i den ursprungliga lydelsen, 2.varken uppfyller kriteriet under 1 eller är etablerad i någon annan EES-stat men använder sig av en satellitupplänk belägen i , 3.inte uppfyller något av kriterierna under 1 och 2 men använder sig av en satellitkapacitet som tillhör , eller 4.inte uppfyller något av kriterierna under 1, 2 och 3 men är etable- rad i enligt artiklarna 49–54 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt. Lagen gäller för sådana sändningar av ljudradio över satellit som kan tas emot i , om den som bedriver sändningsverksamheten har sin hemvist i eller sändningen till satellit sker från en sändare här i landet (1 kap. 5 § RTL). Tredje kapitlet i lagen innehåller definitioner. I 3 kap. 1 § RTL definieras bl.a. annonser, annonsering med delad skärm, beställ-tv, 36 och rådets direktiv /13/EU av om samordning av vissa bestämmelser som fastställs i medlemsstaternas lagar och andra författningar om tillhandahållande av audiovisuella medietjänster (direktiv om audiovisuella medietjänster). försäljningsprogram, kommersiell radio, leverantör av medietjänster, produktplacering, reklam, sponsring och virtuell annonsering. Produktplacering definieras som förekomsten i ett program av en vara, en tjänst eller ett varumärke, om detta sker i marknadsförings- syfte och mot betalning eller liknande ersättning till leverantören av medietjänsten, dock inte när varan eller tjänsten är av obetydligt värde och har tillhandahållits gratis (3 kap. 1 § RTL). Enligt huvud- regeln får det inte förekomma produktplacering i program i tv eller i program i beställ-tv, om något annat inte följer av 2 § (6 kap. 1 § RTL). Enligt 6 kap. 2 § får leverantörer av medietjänster däremot – på de villkor som anges i 3 och 4 §§ – sända filmer, tv-serier, sport- program och program med lätt underhållning där det förekommer produktplacering. Detta gäller dock inte program som huvudsakligen vänder sig till barn och inte heller program där det före- kommer produktplacering av alkoholdrycker och tobaksvaror, andra produkter som kommer från företag vars huvudsakliga verksamhet är att tillverka eller sälja alkoholdrycker eller tobaksvaror, receptbelagda läkemedel och sådan medicinsk behandling som bara är tillgänglig efter ordination, modersmjölksersättning, eller sådana elektroniska cigaretter och påfyllningsbehållare som avses i lagen (2017:425) om elektroniska cigaretter och påfyllningsbehållare. Med sponsring avses bidrag som någon som inte tillhandahåller eller producerar ljudradio, tv-sändning, beställ-tv eller sökbar text-tv ger för att finansiera dessa medietjänster eller program i syfte att främja bidragsgivarens namn, varumärke, anseende, verksamhet, pro- dukt eller intresse (3 kap. 1 § RTL).