sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — Deras självförtroende skulle förstärkas och detta skulle i sin tur förse dem med självtillit så att de inte kapitulerade mot (al-Boti, 1996:256–259). Ur den senare definitionen har det sprungit fram såväl nya teologiska och rättsliga tolkningstraditioner som politiska rörelser. Den första definitionen av salafism har emellertid alltid hängt kvar som en teologisk och rättslig tolkningstradition som länge fram- stod som en puritansk rörelse som avstod från politiskt engage- mang. Kännetecknande för denna idétradition har varit att man begränsade tolkningen av islams urkunder till de tre första genera- tionerna av uttolkare. Skälet till detta var att dessa ansågs ha haft någon form av nära kontakt med uppenbarelsens källa, det vill säga profeten. Denna närhet sågs som en sorts garant som säkerställde tolkningarnas förenlighet med uppenbarelsen. Av det skälet benämn- des dessa tre första generationer av uttolkare som de fromma före- gångarna, salaf al-salih, det vill säga förfäder vars tolkningar var för- enlig med den rätta tron. Därav kommer beteckningen salafister. Efter dessa generationer och med anledning av att den direkta kontakten med uppenbarelsens källa – profeten – upphörde, skulle man förlita sig på denna begränsade grupps tolkningar. Det har emellertid uppstått dispyter om vilka som ingick i dessa tre gene- rationer. Exempelvis har man framfört kriteriet att tidsaspekten inte ska tillmätas allt för stor betydelse. Det viktiga är att uttolkare från denna korta period i islams begynnelse ger uttryck för före- ställningar som är förenliga med och profetstraditionens innehåll och den anda som vilar över dessa (al-Mighrawi, 2000:14). Den egyptiske salafistiske tänkaren vidgar kretsen av de vars tolkningar och synpunkter ska vara vägledande för musli- mer. Förutom ett stort fokus på liv och handlingar och de tre första generationerna inkluderar han även salafistiska tänkare som har haft stor betydelse under islams historia. Förutom de fyra så kallade rättledda kaliferna och samlarna av de stora hadith- samlingarna som Bukhari och inkluderar han senare tänkare som exempelvis 1300-tals teologen (1263–1328). och hans lärjunge al- Jawziyya (1292–1350), samt grundaren av den wahabbitiska tolkningstraditionen al- Wahhab (1703–1792), som var verksam , och även nu- tida namnkunniga salafistiska företrädare (, 1992:178). Hos en del salafistiska företrädare lägger man större vikt vid att följa , profetens tradition, och att avvisa vad de betraktar som vilseledande innovationer, hatisk fanatism och partipolitik, än att följa de tidiga uttolkarna. (’, 1998: 2) Hos dessa salafister står islams urkunder i centrum. Att förlita sig helt och hållet på tolk- ningar som går att spåra tillbaka till de första generationernas ut- tolkare är inte lika prioriterat. Det som beskrivs som en sorts hand- lingsprogram inom den salafistiska idétraditionen, utgörs av och profetens tradition, sunna (al-Jabiri, uå:17). Stämpling av muslimer som avfällingar – takfir Monoteismen är den mest centrala grundföreställningen i den islamiska läran. Den hade en mycket framträdande position i pole- miken med den dominerande polyteistiska gudsuppfattningen på den och den kristna treenighetsläran. Monoteismen i islam begränsas inte enbart till teologiska föreställ- ningar. Den är i lika hög grad framträdande i signaletiken samt genomsyrar islams religiösa ritualer – det vill säga sådant som ham- nar under kategorin ortopraxi. Enligt den salafistiska självbilden står de i framkanten när det gäller värnandet av den sanna monoteistiska uppfattningen och prak- tiken inom islam. Ett uttryck för denna är salafismens, och dess utlöpare wahabbismens, nitiska kamp mot allt som anses strida mot den sanna monoteismen i det vardagliga livet och den religiösa praktiken. Detta kommer till uttryck i bland annat ett ytterst stel- bent bildförbud mot allt levande och inte minst deras nitiska för- störande av fornminnen från tidigare civilisationer som exempelvis skulpturer föreställande människor eller djur eller andra former av gestaltningar av levande varelser. Sprängningen av i i vid makten och eller terrorsekten /IS’ van- dalisering av tidigare civilisationers kulturarv i exempelvis , och andra historiska städer är avsedda att manifestera deras trofasthet vid monoteismen. Det är emellertid inte bara förislamiska byggnader eller skulpturer som omfattas av denna ödeläggelse. Bygg- nader som uppförts av muslimska huvudmän, exempelvis mausoléer tillhörande shiitiska imamer, moskéer som uppförts av shiamuslimer, eller byggnader som uppförts av efterföljarna till islams mystiska inriktning, sufismen, och deras gravmonument har förstörts på ett systematiskt sätt. Sett ur ett salafistiskt perspektiv är sådana bilder, skulpturer eller byggnader ett angrepp på monoteismen. Deras förekomst i männi- skans omgivning gör att de avskärmar människans sinnen och tankar från . Om det skulle gå så långt att människan visar uppskatt- ning för dessa har hon följaktligen gjort sig skyldig till dyrkande eller vördande av någonting vid sidan av , vilket enligt den salafistiska uppfattningen är liktydigt med kätteri då det bryter mot budet att man inte ska dyrka någonting jämte . Salafismens stränga syn på allt som enligt deras synsätt bryter mot monoteismen har lett till en rigid inställning gentemot andra muslimer som bäst kan karaktäriseras som intolerans. Det har i sin tur lett till att alla som anses eller misstänks för att bryta mot den salafistiska tankevärlden riskerar att drabbas av exkommunicering, takfir. Exkommunikationen drabbar de muslimer som anklagas för att inte leva upp till bilden av den gode muslimen. Dessa stämplas som kättare, otrogna eller vantrogna, vilka måste bannlysas, ute- slutas eller i värsta fall elimineras. Exkommunikationen kan drabba enskilda individer, grupper, organisationer, riktningar inom islam (shiamuslimer, sufier, alawiter m.fl.) och makthavare i muslimska länder som anklagas inte leva upp till islams normer etc. Dessa stämplas som avfällingar, murtadd, förnekare, rafidi, eller otrogna, kuffar. Varje form av samröre med dem stämplas som ett samarbete med otrogna. En följd av exkom- munikationen är att man tar avstånd från individer, grupper eller regimer och dessa brännmärks som avfällingar och kättare och varje form av samröre med dem som klassas som ett brott mot islam. Den tydligaste markeringen riktas mot shiamuslimer som anklagas för att ha uppfunnits av judar som låtsades ha konverterat till islam för att den vägen skada islam och den muslimska gemenskapen inifrån. Den påstådda kopplingen mellan judendom och shiaislam bottnar i en djup antisemitisk retorik som anklagar shiamuslimer för att vara ”förtäckta” judar och därmed ”smutsigare än smuts”. En annan sida av denna djupt intoleranta och sekteristiska retorik framträder i den våldsbejakande islamistiska extremismens hand- lingar. Sett ur deras perspektiv ska man bekämpa de exkommuni- cerade genom en kraftsamling som ska se till att förfölja enskilda individer eller störta och bekämpa de makthavare och regimer som stämplats som avfällingar, apostat, förnekare eller otrogna. Ett annat mycket återkommande användningsområde för exkom- municering gäller salafistiska rörelser och organisationer som går till angrepp mot normbrytande enskilda muslimska tänkare (, 2013:247). Det handlar om muslimska tänkare som ut- manar eller ifrågasätter religiösa auktoriteter och deras tolkningar. Det handlar om religiösa föreställningar som salafister håller högt. Dessa muslimska tänkare stämplas som avfällingar och otrogna för att de inte följer den gängse bokstavstrogna tolkningstraditionen. En sådan stämpling handlar inte bara om exkommunicering. Stämp- lingen kan i praktiken innebära att den utpekade betraktas som fred- lös i salafistiska kretsar. I en del fall, som i fallet med den egyptiske muslimske tänkaren (1943–2010), ledde stämplingen till att han trots att han hade gått i exil i mitten av 1990- talet i inte kunde slippa rättsliga påföljder. En religiös dom- stol som bekräftade kätteridomen mot honom dömde honom att med tvång skiljas från sin muslimska hustru. Detta eftersom en muslimsk kvinna inte kan vara gift med en kättare. Domen om på- tvingad skilsmässa revs upp av en appellationsdomstol efter starka internationella protester men kätterianklagelserna mot förblev. brott var att han i sina böcker förordade en strukturalistisk tolkning av islams urkunder. Detta förutsatte att man skulle betrakta islams urkunder inklusive som histo- riska texter. Att han förklarade att texterna trots sin historiska karaktär skulle ses som att de är av gudomlig härkomst och att han själv var en djup troende människa var inte till någon tröst för hans salafistiska belackare. Terrorsekter som Daesh/IS som följer denna idétradition nöjer sig inte med att stämpla enskilda individer eller stora grupper av muslimer som avfällingar. De anklagar shiamuslimer, muslimska mystiker (sufier), filosofer, rationalistiska teologer m.fl. som för att ha ”vantolkat” och ”besudlat” islam. Deras brott påstås vara att de har brutit mot den sanna och ursprungliga formen av islam. För detta ska de utsättas för kollektiv bestraffning. Detta förklarar de otaliga terrordåden som riktas mot civila mål i shiadominerade kvarter i exempelvis och eller sufiska helgedomar i Syd- asien eller . Dessa sekter stannar inte vid symbolisk exkom- munikation, utan går från sekteristisk stämpling till att rikta dödligt våld mot alla som per definition hamnar i den utpekade gruppen. Det är dock viktigt att notera att de aktörer som förknippas med detta tänkesätt sällan använder epitetet ”takfiri” för sig själva. Termen har använts av deras motståndare, både vad gäller muslimska tänkare och organisationer som muslimska stater och deras under- rättelsetjänster. Begreppet har en mycket negativ laddning och kan närmast jämföras med användningen av begreppet terrorism här i väst (Ibid., 247–248). Till skillnad från takfiri, som närmast kan jämställas med ett skällsord, används begrepp som jihad, heligt krig, och salafi, ”rättrogen ”, av individer och grupper som anser sig företräda den rätta tolkningen av islam. Dessa begrepp är till skillnad från takfiri mer positivt laddade. De som bär dessa epitet anser sig vara drivna av plikten att utföra ett heligt åliggande i islams namn för att bekämpa de otrogna och de som utsätter den muslimska befolk- ningen för oförrätter. I fokus för denna kamp står, såsom en av salafi- jihadismens främsta ideologer, den jordansk-palestinske takfiri-ideo- logen ’alias (f. 1959), uttrycker det, att värna om monoteismen genom heligt krig, jihad. al- Maqdisi prioriterar emellertid kampen mot regimer i muslimska länder, vilka han stämplar som tyranner, tawaghit. Salafistisk jihadism definieras, enligt honom, i första hand som en kamp mot inhemskt tyranni. Kampen mot västerländska stater som beskyddar tyrannerna i muslimska länder kommer i andra hand (Ibid., 255). Mest kännetecknande för takfiri-jihadistiska idétraditionen är avståndet till de ursprungliga reformistiska tankegångarna som for- mades av muslimska tänkare som hade viss dragning åt det salafis- tiska hållet och dagens puritanska salafister. Samtida våldsbejakande salafister framhåller våldsbejakande extre- mism eller jihad som den viktigaste och mest dynamiska faktorn som renar det muslimska samhället. Jihadismen framstår följaktligen som den enda vägen att komma nära de fromma föregångarna, al-salaf al- salih, i islams begynnelse. Det som har lagts till är exkommunicer- ingen, takfirismen, med vars hjälp man identifierar och exkluderar både otrogna och muslimer som inte följer den ”rätta vägen”. Utopism och strukturella faktorer Föreställningarna om att skapa ett helt nytt och renodlat muslimskt idealsamhälle i den takfiri-salafistiska andan har uppenbara likheter med marxism-leninismens revolutionära föreställningar om det klasslösa samhället som uppnås genom att förstöra det gamla sam- hället och bygga någonting helt nytt på dess ruiner. Ett sådant sam- hälle skapas genom ett ständigt pågående krig mot en mångfald av fiender som på olika grunder motsätter sig den takfiri-jihadistiska ideologin (, 2013: 270). Takfiri-salafismens strävan efter monoteism och inrättandet av ett exemplariskt idealsamhälle, som har rensats från avfällingar, har lett till att man utifrån denna ideologi inte bara klassar en majoritet av muslimer som islams fiender. De går ett steg längre och slår fast att det är legitimt att genom våldsanvändning eliminera alla dessa människor som har stämplats som kättare, avfällingar eller van- trogna. Takfiri-salafismens vi- och dem-tänkande har sina rötter i wahhabismens intoleranta och sekteristiska föreställningsvärld. En tillbakablick på wahhabismens historia visar det återkommande konfrontativa bemötandet av andra riktningar inom islam. Dess korta historia av någonting som liknar en sorts statsbildning på den , innan den besegrades av osmanerna, kallas av dess efterföljare för den monoteistiska statens tid vid makten dawlat al-tawhid. Det var en period vars främsta kännetecken var wahhabitisk intolerans och sekterism. Under denna korta tid utsatte wahhabiterna shiamuslimer, sufier, kristna, yazidier och andra etniska och religiösa minoriteter för blodiga angrepp. Detta beroende på att alla dessa grupper per definition hamnade utanför kretsen för de rättrogna muslimerna. Den monoteistiska staten, dawlat al-tawhid, var en sorts stats- bildning utan specifika gränser i det inre . På samma sätt framhåller dagens takfiri-jihadister en postnationell global stats- bildning som sin idealstat. Det är statsbildning som inte erkänner några nationella gränsdragningar mellan muslimer. Man talar snarare om förenandet av den muslimska församlingen, ummah, som ska befrias från tyranniska makthavare i muslimska länder, och utländska supermakter som förödmjukar muslimerna och tvingar sina lagar och konventioner på den muslimska församlingen. Den muslimska för- samlingen ska enligt den takfiri-salafistiska tolkningstraditionen inte erkänna någon annan lag än den gudomliga (islamiska) lagen. Även om takfirism och salafism utgör viktiga förklaringsgrun- der för våldsbejakande islamistisk extremism kan de ensamma vara otillräckliga för att förklara politisk aktivism i denna riktning. (Ibid., 264) En allsidig förklaring ska ta sin startpunkt i teologiska förklaringsmodeller. Detta eftersom det rör sig om en specifik form av politisk aktivism med religiösa förtecken. Det blir emeller- tid problematiskt att fastna i denna som den enda förklarings- modellen och inte inkludera andra förklaringsmodeller. Den teo- logiska diskursen kombineras inte sällan med sociopolitiska och strukturella faktorer. Här kan man exempelvis nämna försvar av ockuperat territorium som en sådan viktig faktor. En tillbakablick på grundandet av den våldsbejakande sekten /IS visar att den använde den amerikanska invasionen av som sin främsta beve- kelsegrund då försvaret av landet mot en ockupationsmakt lyftes fram för de likasinnade som en av de viktigaste grunderna för mot- ståndet. Mot den statsbildning som ockupanterna hade skapat sat- tes visionen av det exemplariska idealsamhället, som skulle grundas på den takfiri-salafistiska idealbilden. Liknande exempel är till- strömningen av utländska frivilliga till jihadistiska organisationer i efter att landet ockuperades av sovjetiska trupper . Mot de gudlösa kommunisternas statsbildning skulle man inrätta ett så kallat muslimskt emirat – om man ska följa talibanernas språkbruk – som enligt dem var sinnebilden för den äkta islamiska statsbildningen. Ännu ett exempel är kriget på och de muslimska bosnier- nas utsatta situation . Under dessa tillfällen kombine- rades teologiska perspektiv med vad man skulle kunna beteckna som irredentistiska sådana. Till de teologiska och sociopolitiska fakto- rerna kan man lägga den identitetspolitiska faktorn vid situationer då den egna religiösa identiteten anses vara under angrepp. Den stig- matiserade identiteten ska återtas och omvandlas till någonting posi- tivt. En konsekvens av detta blir utformande av en reaktiv identitet vars främsta kännetecken är avståndstagande av den dominerande kulturen och identiteten. Ett exempel på detta är framväxten av takfiri-salafismen i som växte sig stark i landet, trots att det fanns en mer moderat form av politisk islam i landet genom an-Nahda-partiet som tillhör den så kallade wasatiyya-rörelsen inom politisk islam. An- Nahda-partiet och dess ledare (f. 1941) har efter i avstått från kravet att införa sharia- lagstiftning med hänsyn till att det skulle skapa splittring och mot- sättningar i landet. Både denna form av moderat form av politisk islam och salafististiska samt takfiristiska rörelser kunde dock växa sig starka i före som en följd av den form av statligt påtvingade formen av sekularism, vars förlaga hämtades från den franska laïsite-modellen. Denna form av sekularism, som hade som syfte att tvinga bort all form av offentlig religiös identitet, infördes i landet efter självständigheten. Det ledde inte bara till framväxten av partier som an-Nahda utan också starka salafistiska och takfiristiska rörelser som sade sig vilja värna om den stark stigmatiserade och marginaliserade muslimska identiteten i landet (Longo, 2016:4–5). Parallellt med detta framhävs sekteristiska ståndpunkter när den egna religiösa identiteten upplevs vara under hot. Den sekteristiska faktorn har spelat en viktig faktor i de inbördeskrig som har ut- spelats i och under . Ytterligare en faktor är den moraliska som har använts flitigt i samband med rekryteringen av unga människor i till inbördeskrigets . Unga människor här i har kon- fronterats med bilder på sargade och lemlästade kroppar tillhörande oskyldiga civila som farit illa i inbördeskrigets . Syftet med denna exponering av människor i nöd har varit att väcka sympati hos människor och tala om för dem att de har en moralisk skyldighet att hjälpa sina medmänniskor och trosbröder och -systrar i nöd. Den teologiska bevekelsegrunden blir följaktligen en del av ett batteri av sociopolitiska, etiska, psykologiska och psykologiska faktorer som tillsammans kan förklara framväxten av och sprid- ningen av våldsbejakande islamistisk extremism. Det är viktigt att notera att motståndet mot takfirismen inte bara kommer från shiitisk eller sufiskt håll, det vill säga de två riktningar inom islam som varit hårdast drabbade av takfirismens angrepp. Motståndet inom den så kallade huvudfåran inom politisk islam, det vill säga sunniislam, är lika stark. Ett exempel är den egyptiske kon- servative teologen (f. 1926) som räknas som en av de mest inflytelserika konservativa sunnimuslimska samtida tänk- arna, vars idéer har haft stort genomslag i den arabisktalande delen av den muslimska världen. 1990-talets slut har hans tolk- ningar, fatwor och uttalanden i diverse frågor som rör allt från för- hållandena i muslimska länder till muslimernas situation i väst kab- lats ut genom statelit tevekanaler som al-Jazeera. Han har varit kontroversiell när han exempelvis försvarat väpnade attacker, inklu- sive självmordsattacker, mot israeler i den palestinsk-israeliska konflikten. Trots detta har han kritiserat takfirismen och framhållit att dess föreställningar och framför allt dess religiösa legitimering av våldshandlingar som riktas mot andra muslimer saknar grund i islam. al-Qaradawi anklagar också takfiri-salafismen för att ge utryck för föreställningar som står i disharmoni med de förändrade sam- hällsförhållandena i den värld som majoriteten av dagens muslimer lever och verkar i. Han anser att takfiri-salafismen söker stöd i en föreställd (läs: konstruerad) bild av förhållandena i en förvunnen era i islams historia och ifrågasätter därmed deras verklighets- förankring. Det allvarligaste är dock att takfiri-salafismens legiti- meringsgrunder enligt al-Qaradawi står i strid med fundamentala principer i islamisk rättsvetenskap. Mot takfiri-salafismens legiti- mitetssökande i det förflutna ställer al-Qaradawi den breda kon- sensus, som enligt honom, finns bland dagens muslimska teologer och rättsskolor. Dagens teologer har, enligt al-Qaradawi, ansträngt sig för att skapa samklang mellan tolkningen av islams urkunder och de nya sociala och kulturella strukturerna samt de nya poli- tiska, ekonomiska och historiska referensramarna – en enighet som i sin tur bygger på principen att genom rättstolkningen se till att underlätta, tasyir, muslimernas liv. Syftet med detta sägs vara att skapa harmoni med det omgivande samhällets förutsättningar. Det är utifrån samma skäl som muslimska tänkare undviker ett för- svårande, tashdid, av mänskligt liv, understryker al-Qaradawi (al- Qaradawi, 2010:45–47). Med detta poängterar han att den takfiri-salafistiska tolknings- traditionen är att betrakta som ett hinder för muslimska medborgare som lever i olika länder. Detta bryter på ett tydligt sätt mot takfiri- salafismens försök att bryta dagens nationalstatsgränser för att åter- uppliva en enhetlig muslimsk församling, ummah. Man skulle kunna säga att al-Qaradawis kritik bygger på en realism som inser svårig- heterna med att överge medborgarskaps- och nationalstatstanken i dagens värld. Det muslimska civilsamhället i Etableringen av den första muslimska församlingen i går tillbaka till 1940-talets slut och hängde samman med att en grupp muslimska tatarer som hade flytt undan den sovjetiska statens och förföljelser sökte i . Med arbetskraftsinvand- ringen och flyktinginvandringen och framåt kom allt fler muslimer till och det var ur denna grupp som de första källarlokalmoskéer och församlingar etablerades i . Det bildades ett antal muslimska riksorgani- sationer efter språklig och etnisk tillhörighet. Majoriteten av dessa församlingar och riksorganisationer tillhörde den sunnitiska rikt- ningen inom islam. En mindre grupp shiamuslimer började etablera sig i i samband med att dikta- tor fördrev sydasiatiska muslimer bosatta i ur landet. En rännil av dessa flyktingar kom till och etablerade de första shiamuslimska församlingarna i och . kom allt fler shiamuslimer från framför allt och och bildade nya församlingar (, 2013:19– 20). Förutom de som grundade den första moskén i och som tillhörde Ahmadiya, tillhör majoriteten av muslimer i huvudinriktningarna sunni och shia. Det muslimska civilsamhället i har domi- nerats av dessa flyktingar och invandrare. Till dessa kommer nya generationer som är födda och uppvuxna i och konvertiter. Det muslimska civilsamhället och dess församlingar organiserades i enlighet med en svensk föreningstradition, det vill säga som ideella organisationer. Det mest pådrivande i detta sammanhang var att för att bli berättigade till trossamfundsstöd, eller rättskapabla, skulle de följa den svenska föreningstraditionen med interna val till styrelser samt att sätta upp föreningsstadgar, hålla årsmöten och skriva års- redovisningar. I fråga om lokaler var församlingarna ofta hänvisade till källarlokaler eller hyrda fastigheter. En viktig orsak till detta var att församlingsmedlemmarna inte var ekonomisk etablerade. Öns- kan att bygga riktiga moskéer från muslimska organisationer har länge varit stort. I takt med att detta började bli verklighet har det lett till motsatta reaktioner i det svenska samhället. En reaktion var olika organiserade och spontana grupper på lokal nivå som mot- satte sig byggande av moskéer med motiveringen att islam och muslimer inte hör hemma i . använde man kvasiargument som att moskéernas placering skulle störa sjö- och fågelliv eller leda till ökad trafik och medföljande avgaser. Mot denna reaktion stod myndigheternas och inte så sällan agerande som med hänvisning till religionsfriheten uppgav att det inte fanns några formella hinder för byggande av moskéer i .