sou · H6B37 · 2018-02-20 00:00:00 — Utredningen vill påminna om att de hotnivåer som kan råda vid ett väpnat angrepp inte är desamma som vid internationella insatser och att det måste beaktas vid en utbyggnad av förmågan. Skydd syftar till att genom såväl tekniska som taktiska, passiva och aktiva åtgärder skapa förutsättningar för ökad överlevnad och möjligheter till verkan. Skydd omfattar alla de åtgärder som vidtas för att enskilda soldater och förband ska undgå upptäckt och bekämpning oavsett vilken typ av medel motståndaren använder. Vilseledning är därmed en typ av skydd. Att överleva ett angrepp med långräckviddiga bekämpningssystem Den tekniska utvecklingen har inneburit att målupptäckt, målinvisning och bekämpning kan ske på mycket stora avstånd. , satelliter samt obemannade farkoster medger målupptäckt på helt andra avstånd än vad som var möjligt. Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv mål i kan ske från förband grupperade utanför landet t.ex. med sjömålsrobotar, kryssningsrobotar eller ballistiska robotar. Hotet från såväl långräckviddiga bekämpningssystem t.ex. kryssningsrobotar är högt och det bedöms öka. Dessa vapensystem är svåra att skapa något fullgott skydd emot. Av 7 framgår att kostnaden för vapen mot stationära mål har blivit lägre än kostnaden för att försvara sig mot dem.1 Försvarsmakten drar en liknande slutsats.2 Utredningen anser därför att följande riktlinjer bör vara vägledande vid utvecklingen av Försvarsmakten. –Minska beroenden av fasta installationer. –Undvik beroenden av fåtaliga för angriparen högvärdiga system. –Försvåra valet av mål för angriparen genom vilseledning och rörlighet samt undvik koncentration av förband och resurser. Försvarsmaktens förmåga att undvika bekämpning är central. Aktiva skyddsåtgärder, t.ex. i form av stridsflyg och luftvärn är viktiga. Givet antalet tänkbara mål kommer skyddsåtgärderna inte att vara tillräckliga ens vid mycket betydande resurstillskott. När det gäller baser och fasta system, såsom radarstationer, kan en angripare med god precision mäta in dem redan i fredstid vilket gör dem särskilt sårbara. Försvarsmaktens viktiga förmågor och funktioner bör vara uppbyggda på ett sådant sätt att de bara kan slås ut successivt vid bekämpning i stället för att upphöra tvärt. Det betyder att en viss förmåga inte får vara beroende av ett fåtal fasta installationer eller plattformar så att förmågan utgår om dessa bekämpas. Exempelvis skulle det vara olämpligt om all inhämtning av luftläget vore beroende av enbart ett fåtal radarspanings- och ledningsflygplan (exempelvis ASC 890). För att öka förbandens överlevnadsförmåga och höja en angripares kostnad i form av ökad vapeninsats och ökad tidsåtgång bör ett antal åtgärder vidtas. Av vikt är bl.a. spridning av förband och materiel. Därigenom förhindras att en enda kryssningsrobot kan slå ut en hel divisions flygplan. Efter en spridning krävs det betydligt fler robotar. I kombination med spridning bör vilseledning användas för FOI-R-4454-SE Strategisk utblick 7. 2Försvarsmakten FM2015-13192:12 Försvarsmaktens delredovisning av perspektivstudien –2018. Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv att få en angripare att attackera fel mål och skapa osäkerhet om vilken verkan insatsen fått. En utspridd gruppering ställer ökade krav på lednings- och sambandssystemen, på transporter och på övriga logistikresurser. Vidare kräver effektiv vilseledning med maskering och skenmål både anskaffning av materiel och att förband i vissa fall inrättas för att hantera åtgärderna. Vilseledningsförmågan är viktig för alla stridskrafters överlevnad, inte bara för stridsflyget. Vilseledningsåtgärderna måste omfatta allt som gör det möjligt att upptäcka ett förband. Det räcker exempelvis inte att ett förband är svårt att upptäcka med fotospaning om det strålar ut mycket värme som går att upptäcka med värmesensorer. Taktiska kärnvapen kan användas för att understödja konventionella förband i försvarsgrensgemensamma operationer. Taktiska kärnvapen kan ha relativt låg sprängkraft, mindre än de bomber som fälldes under . Tänkbara mål kan vara baser och truppkoncentrationer. prioriterar taktiska kärnvapen för att kompensera upplevda brister i den konventionella militära förmågan.3 Utredningen har erfarit att flera av åtgärderna som bör vidtas för att minska risken för konventionell bekämpning är desamma som blir aktuella om en angripare skulle vara beredd att sätta in taktiska kärnvapen. Spridning, rörlighet, maskering och vilseledning kan göra det svårt för en angripare att hitta bekämpningsvärdiga mål även för taktiska kärnvapen. Vid ett väpnat angrepp kan en angripare välja mellan olika typer av vapen för att genomföra bekämpning från luften. Det kan röra sig om angrepp från stridshelikoptrar, om korträckviddiga vapen som fälls från flygplan eller om långräckviddiga vapen såsom ballistiska 3 Försvarsberedningen Ds 2017:66 Motståndskraft Inriktningen av totalförsvaret och utformningen av det civila försvaret 2021–2025. Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv robotar och kryssningsrobotar. Val av medel beror på operativa hänsynstaganden men påverkas även av kostnaden för insatsen. Det är bl.a. ur ekonomiskt hänseende en fördel för angriparen om denne i stor utsträckning kan genomföra bekämpningen med korträckviddiga relativt billiga vapen som fälls från stridsflyg eller helikoptrar. Viktigast vid utformningen av luftförsvaret är enligt utredningen att angriparen inte kan flygbekämpa mål ohotad med relativt billiga korträckviddiga vapen. En grupp om fyra flygplan kan exempelvis bekämpa sammanlagt över 20 markmål. Även åtgärder för att minska hotet från långräckviddiga precisionsvapen bör vidtas. Hur luftförsvaret bör utvecklas beror på kostnaden för olika åtgärder och på vilken effekt som kan uppnås mot olika hot. Utredningen har erfarit att hotet från ballistiska robotar kvantitativt sett är ett mindre hot än det från kryssningsrobotar och flygburna vapen. Stridsflyget utgör enligt utredningen inget effektivt försvar mot kryssningsrobotar och än mindre mot ballistiska robotar. Stridsflyget har däremot god förmåga till försvar mot helikoptrar, fientligt stridsflyg och luftlandsättningar. Så länge ett tillräckligt antal stridsflygplan utrustade med långräckviddiga jaktrobotar finns kvar försvåras väsentligt en fientlig luftlandsättning. Jämfört med luftvärnet, som tar tid att omgruppera, har stridsflyget förmåga att snabbt möta hot på vitt skilda geografiska platser. Luftvärnet kommer även vid en kraftig utbyggnad bara att räcka till för att skydda ett fåtal mål i . Luftvärnet kan inte heller förväntas skapa ett fullgott skydd. Det kan dock försvåra och göra angrepp av prioriterade mål som t.ex. flygbaser kostsammare för motståndaren. En viktig egenskap hos luftvärnet är att det till skillnad från stridsflyget kan vara berett att göra insatser dygnet runt . Luftvärnets effekt beror på typ av luftvärnssystem och typ av inkommande mål. Särskilt betydelsefullt är hastigheten och höjd på målen. Inget luftvärnssystem är bra mot alla mål. Mot överljudsrobotar, särskilt ballistiska robotar, har korträckviddigt luftvärn såsom det anskaffade robotsystem 98 i realiteten ingen verkan. Däremot har det verkan mot kryssningsrobotar, helikoptrar och flygplan på lägre höjd. Medellångräckviddigt luftvärn har en betydande räckvidd för att bekämpa transportflygplan, mindre räckvidd mot manövrerande stridsflyg och än mindre mot ballistiska robotar. Medellångräckviddigt luftvärn är en förutsättning för att bekämpa snabba mål på hög Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv höjd men långsamma mål som upptäcks på kort avstånd, t.ex. helikoptrar och kryssningsrobotar kan bekämpas med både enklare och billigare system än det medelräckviddiga. Figur 2 Räckvidder för ett medelräckviddigt luftvärnssystem mot olika typer av mål Källa: FOI. Ett försvar mot ballistiska robotar förutsätter förutom luftvärnsrobotar att det finns ett anpassat sensorsystem som kan upptäcka robotar och ge målkoordinater i sådan tid att bekämpning hinner genomföras. Sensorer och eldenheter måste därutöver vara sammankopplade med ett sambandssystem som är tillräckligt snabbt för att överföra målinformation om dessa snabba robotar. Att skapa luftförsvar mot ballistiska robotar är därför kostsamt. Utredningen anser att spridning och frekventa ombaseringar av egna förband bör övervägas som alternativ till luftvärn mot ballistiska robotar. Ett medellångräckviddigt luftvärn utgör ett högvärdigt mål för en fiende. För att systemet ska kunna överleva kommer det att behöva skyddas med bl.a. korträckviddigt luftvärn och förband som skyddar mot hot från specialförband. Markstridskrafterna (främst brigaderna) behöver skydd för att deras samverkande delar ska kunna ge operativ effekt. Utredningen har erfarit att hotet från ballistiska robotar och kryssningsrobotar mot markstridskrafter är begränsat. Det huvudsakliga hotet är i stället attackhelikoptrar och stridsflyg med styrda vapen. Det korträckviddiga luftvärnssystem som anskaffas är enligt utredningens bedömning antalsmässigt inte tillräckligt för att skydda brigaderna och kan då än mindre bidra till skydd av flyg- och marinbaser. Systemet har dessutom en höjdtäckning som inte är tillräcklig mot attackflyg. Utredningen bedömer därför att en del i skyddet av Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv markstridskrafterna bör vara ett luftvärnssystem som prestandamässigt har bättre förmåga än det nu tillförda robotsystem 98. Skydd av flygbaser bör, förutom tidigare nämnda spridnings- och vilseledningsåtgärder, också kompletteras med luftvärn. Vid en spridd basering kan luftvärnet inte förväntas räcka till för att skydda alla baser och rullbanor. Utöver att ge direkt skydd vid vissa baser bedöms frekvent ombasering av stridsflyg och förekomsten av luftvärn också bidra till att skapa svårigheter för en angripare att planera och genomföra insatser. Skydd av fartyg och sjöfart Marinens fartyg har varierande grad av luftförsvar. Bäst försvar har Visbykorvetterna. Deras smygutformning medför att olika motmedel kan få god skyddsverkan. Avsaknaden av luftvärn gör dem dock sårbara för upprepade vapeninsatser från stridsflyg som befinner sig utom räckhåll för fartygens kanonluftvärn. Skydd av civil fartygstrafik i krig kräver stora resurser. För att skydda en enda grupp av handelsfartyg mot hot från sjömålsrobotar och ubåtar krävs ett flertal större örlogsfartyg med kvalificerat luftvärn samt ett betydande antal ubåtsjakthelikoptrar och flygplan. Hur stora resurser som krävs beror naturligtvis på hur stor insats angriparen gör. Utredningen bedömer dock att det inte är ekonomiskt rimligt att bygga upp ett skydd i krig för någon signifikant del av den civila sjöfarten. Om marinens korvetter av typ utrustas med luftvärnsrobotar bedömer utredningen att de i viss utsträckning kan försvara en mindre fartygsgrupp eller en hamn. Sjöminor utgör ett hot mot såväl civil sjöfart som mot marinens fartyg. Att hålla alla hamnar och farleder fria från minor skulle kräva omfattande minröjningsresurser. Utredningen anser att detta blir för resurskrävande och att dimensioneringen av sjöminröjningsförmågan i stället bör utgå från marinens behov samt från möjligheterna att kunna skydda viss civil sjöfart. För marinens del kan det handla om att förhindra att marinens fartyg blir instängda i sin bas av fientliga minor eller att kunna ta hand om olika fientliga krigsförberedelser som kan ske under vattnet. En realistisk ambitionsnivå avseende civil sjöfart kan vara att hålla farleden till en större hamn, t.ex. , fri från minor. Att utformningen av sjöminröjningsför- Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv mågan utgår från marinens behov vid väpnat angrepp hindrar inte att sjöminröjningsresurserna kan användas för att hantera hot från minor i ett gråzonsskede. Skydd mot specialförband och sabotage Det kan inte uteslutas att ett väpnat angrepp föregås av en period med bl.a. sabotage riktade såväl mot Försvarsmakten som mot civila objekt. Det är också tänkbart att med spänningar i närområdet utsätts för exempelvis sabotage utan att det följs av ett väpnat angrepp. Det finns därför behov av såväl cyberförsvar som skydd av Försvarsmaktens anläggningar, system och förband. Vid ett väpnat angrepp är det som framgått tidigare nödvändigt med en omfattande vilseledning, spridning och rörlighet för att reducera hotet från bekämpning från luften. Spridning av förband och täta förflyttningar ökar i sin tur behovet av skydd och bevakning för att förhindra sabotage från specialförband. Skyddsbehovet rör dels tillfälliga baseringsplatser, t.ex. vägbas, dels skydd av transporter vid omgruppering. Utredningen tar inte ställning till om det är hemvärnsförband eller någon annan typ av lokalförvarsförband som med hänsyn till bl.a. tillgänglighet och uthållighet är bäst lämpade att lösa skyddsuppgifterna. Oavsett förbandstyp kommer det att ställas krav på materiel till dessa förband, främst personlig utrustning men även på t.ex. sensorer, sambandsutrustning och vissa transportresurser. Motståndaren måste utsättas för bekämpning i syfte att minska både förmågan och viljan till fortsatt strid. Det kan åstadkommas antingen genom fysisk bekämpning eller genom andra åtgärder exempelvis telekrigsåtgärder. Verkan mot luftmål och luftförsvarets uppgifter har beskrivits tidigare. Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv Bekämpningssystem – kostnadseffektiva vapenbärare För att bekämpa framförallt sjö- eller markmål med robotar behövs ibland insatser med ett betydande antal robotar. Antalet robotar som krävs beror på motståndarens luftförsvar, antal mål samt eventuellt deras utbredning. Begränsande för bekämpningsförmågan är förutom mängden robotar som anskaffats, antalet robotbärande plattformar (fartyg, ubåtar, flygplan m.m.). En angripare som vill minska den svenska bekämpningsförmågan försöker därför bl.a. att bekämpa våra plattformar. Omvänt, önskar vi en utökad bekämpningsförmåga så behöver både antalet plattformar och vapen öka. Kostnaden för att öka bekämpningsförmågan beror i hög grad på hur dyra plattformar vi väljer. I de fall ett markfordon kan bära samma typ av robotlast som ett stridsflygplan och nå relevanta målområden är ett markbaserat robotalternativ ett sätt att utöka bekämpningsförmågan till en betydligt lägre kostnad än att anskaffa fler flygplan eller fartyg. Fordonsbaserade robotsystem är dessutom lätta att gömma undan, t.ex. i industrilokaler, varför de blir mycket svårbekämpade för en motståndare. Bekämpningssystem – alla ägg i en korg? Om många förmågor är beroende av ett enskilt system t.ex. stridsflyg eller fartyg skapar det en allvarlig sårbarhet, särskilt om det finns få enheter. Lyckas en angripare exempelvis slå ut stora delar av stridsflygsystemet så faller alla de förmågor som stridsflyget var bärare av inklusive markmåls- och sjömålsbekämpningen. För att minska sårbarheten anser utredningen att satsningar på vapen eller annan utrustning inte i onödan ska begränsas till en enskild plattformstyp med låg numerär. Att undvika att lägga alla (förmåge-ägg) i en korg är viktigt och kan dessutom bidra till att Försvarsmakten kan välja vapenbärare som har en lägre kostnad. Utredningen vill påminna om att en förmåga till bekämpning, förutom vapen, också behöver omfatta sensorer för att möjliggöra upptäckt av mål. Flyg- och fartygsförband spelar här en viktig roll. Mot bakgrund av ovanstående finner utredningen att förmåga till långräckviddig mark- och sjömålsbekämpning bör baseras på sensorinformation från flyg-, sjö- och markförband men där vapeninsat- Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv serna i betydande grad kommer från markbaserade system. Följaktligen inriktas stridsflygets utveckling mot luftförsvarsuppgiften. En angripare som vill föra över markstridsförband och tyngre utrustning till behöver använda sjötransporter. En robust förmåga till sjömålsbekämpning är därför viktig. De viktigaste vapensystemen som skapar sjömålsbekämpningsförmåga är sjömålsrobotar, torpeder och minor. Sjömålsrobotar är en viktig del i sjömålsbekämpningen främst beroende på att insatser kan riktas mot mål inom stora områden. I och med sjömålsrobotarnas betydelse har det också lagts stora resurser på att utveckla försvar mot robotarna. För att få en reell sjömålsbekämpande effekt mot en fartygsgrupp med kvalificerat luftförsvar krävs därför insatser med ett stort antal robotar. Enligt utredningen är det därför viktigt att anskaffa tillräckligt många robotar och plattformar. Sjömålsrobotar som sköts från fartyg eller fälldes från flygplan var under en stor del av en viktig del i den sjömålsbekämpande förmågan. Anledningen till att flygplan och fartyg beväpnades med dessa var bl.a. att robotarna hade kort räckvidd och behövde transporteras fram mot målen. Utvecklingen mot allt längre räckvidder gör att robotarna inte i samma utsträckning behöver transporteras av flyg och fartyg. Moderna mark- och sjömålsrobotar kan ha räckvidder på 300–. De geografiska avstånden i närområdet gör att behovet har minskat av att fartyg eller flygplan flyttar roboten så att den når fram (exempelvis är avståndet mellan svenska fastlandet och den baltiska kusten är ). Robotarna kan nå stora delar av omgivande vatten även från grupperingar på land. De långa roboträckvidderna medför också att skjutande enhet ofta, precis som för artilleriet, behöver göra insatser baserade på andra systems sensorinformation. Ubåtar med torpeder utgör enligt utredningen ett stort hot mot en överskeppning och en angripare skulle behöva avsätta stora resurser för att hantera hotet. Ubåtarna kan bekämpa mål i området där de befinner sig men de hinner på grund av sin låga fart oftast inte förflytta sig till ett nytt målområde innan målet redan har passerat. Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv Det gör att antalet ubåtar blir betydelsefullt eftersom ett lågt antal ubåtar medför en risk för att ingen ubåt befinner sig på rätt position för att göra en vapeninsats. Vid sidan av en torpedinsats skulle ubåtarna inom ramen för sjömålsbekämpningsuppgiften kunna bidra med rapportering av mållägen och minering. Sjöminor har stor verkan och kan läggas ut i farledsförträngningar eller i inlopp till hamnar. Att röja minor leder till en tidsfördröjning som både kan lämna angriparen i ett utsatt läge och fördröja och försvåra hela operationen. För att skapa en förmåga till sjöminkrigföring krävs förutom sjöminor också personal, tillgång till fartyg och ubåtar som kan lägga ut minor och kontrollera de som redan är utlagda. Amfibieförbandens roll i sjömålsbekämpningen är bekämpning av mål kustnära, i farledsförträngningar eller i anslutning till hamnar. Det är områden där insatser med ubåtar och sjömålsrobotar är svåra att genomföra. Relevanta vapensystem är främst minor och sjömålsrobotar med kort räckvidd. Utredningen ser en fördel med att den sjömålsbekämpande förmågan byggs upp av flera olika bekämpningssystem eftersom olika system har olika begränsningar. En sjömålbekämpningsförmåga som bara bygger på en typ av system har inte lika breda möjligheter till verkan. Till detta kan läggas att flera olika typer av samtidiga hot gör det svårare för angriparen att åstadkomma ett gott skydd. Markstrid – indirekt eld Indirekt eld såsom artilleri, granatkastare, raketartilleri och markrobotar spelar en avgörande roll i markstriden . Utredningen har erfarit att huvuddelen av de som skadats eller dödats i konventionella krig har gjort det som följd av artilleribekämpning. Dessa erfarenheter bekräftas inte minst av striderna i . Med en blandning av olika typer av ammunition kan såväl soldater som stridsfordon bekämpas över stora områden. För att undvika eller minska verkan av artilleribekämpning krävs olika åtgärder, exempelvis bekämpning av fiendens artilleri med eget artilleri stöttat av olika sensorer. Även bekämpning av fiendens spaningssystem är relevanta åtgärder tillsammans med maskering, skenmål, förflyttning och utspridning. När det gäller att upptäcka mål för Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv indirekt eld har obemannade flygande system (UAV:er) kommit att spela en allt större roll. Det är enligt utredningen därför angeläget att förbättra möjligheten att bekämpa motståndarens målinmätning via UAV:er. Mindre förbandsenheter som är spridda över stora områden ökar behovet av indirekt eld med lång räckvidd. En längre räckvidd medför också att en angripare måste hålla större områden fria från svenska bekämpningssystem för att exempelvis skydda sina tillförda sensor- och vapensystem. Markstridskrafternas nuvarande förmåga till bekämpning av markmål på längre avstånd är enligt utredningens mening inte tillräcklig. Markstridskrafterna har ett förhållandevis litet antal eldenheter med relativt begränsade skjutavstånd. Det finns därför ett behov av att stärka förmågan till indirekt eld med en högre kapacitet och längre räckvidd. Behovet av förmåga till målupptäckt och eldledning på långa avstånd exempelvis genom UAV:er ökar också. Precisionsbekämpningsförmåga på mycket långa avstånd Utredningens direktiv nämner precisionsbekämpningsförmåga med lång räckvidd som ett materielsystem att ta ställning till. Utredningen antar att det avser robotsystem, t.ex. kryssningsrobotar, med en räckvidd på väl för bekämpning av markmål. Vid ställningstagande till precisionsbekämpningsförmåga på mycket långa avstånd behöver det klargöras vad målsättningen med bekämpningen ska vara samt vilka mål och hur många mål som ska bekämpas. Det krävs också en bedömning av mängden vapen som måste sättas in för att uppnå tänkt effekt. Utredningen har inte kunnat finna någon tydlig beskrivning av målsättningen med bekämpningsförmågan men gör bedömningen att det behövs stora insatser med ett betydande antal robotar för att få effekt. Krav på insatser av den här storleken medför att robotarna även bör vara markbaserade då flyg, fartyg och ubåtar kommer att ha svårt att bära ett tillräckligt antal. För få vapenbärande plattformar kan medföra att insatsen blir för liten och inte ge någon reell effekt. Utöver anskaffning av robotar krävs vilket ställer krav på sensorer, t.ex. satelliter. Stationära mål går relativt lätt att få information om. Mål som ofta förflyttar sig kräver mer sensorkapacitet. Utgångspunkter ur ett förmågeperspektiv Sensorerna behövs också för att utvärdera vilken skada insatsen gjorde och identifiera eventuellt behov av ytterligare bekämpning. Det kan noteras att kravet på sensorer och underrättelser är lättare att tillgodose om bekämpningen sker på långa avstånd inom eftersom olika enheter ur markstridskrafterna då kan bidra. Utredningen anser att en satsning på förmågan till precisionsbekämpningsförmåga på mycket långa avstånd endast ska övervägas om tillräckliga medel avsätts för en anskaffning som är så stor att önskad operativ effekt bedöms kunna uppnås. En stor del av verkan hos markstridskrafterna uppstår genom samverkan mellan olika typer av förband och system. Den operativa effekten som stridsvagnar, infanteri och artilleri åstadkommer tillsammans är mycket större än vad de enskilda delarna ger. Exempelvis kan infanteri skydda stridsvagnar från fientligt infanteri och på motsvarande sätt kan stridsvagnarna skydda infanteriet mot fientliga stridsvagnar. Om förband sammanförs i brigader kan de samverka och därutöver dela på olika stödresurser, t.ex. ledning och logistik. Utredningen har erfarit att en fast organisation av bataljoner i brigader bl.a. leder till ett minskat behov av fordon jämfört med vad som sammantaget krävs för dagens fristående bataljoner. De rationalitetsvinster som en fast indelning i brigader innebär medför givetvis vissa begränsningar om bataljonerna skulle behöva lösa uppgifter självständigt och långt ifrån varandra. För att de olika förbanden i en brigad ska kunna förflytta sig och genomföra strid i samverkan under stort hot från fientligt flyg är luftförsvar en nödvändighet. Utredningen bedömer inte att stridsflyget kontinuerligt kan skydda brigaderna, inte ens med ett utökat stridsflyg.