sou · H6B377 · 2018-11-01 00:00:00 — 671 kap. 13 och 14 §§ högskolelagen (1992:1434). SOU 2018:77 Villkor och förutsättningar för högre utbildning och forskning – nulägesbeskrivning i andra bestämmelser i denna lag om uppgiftslämnande till andra myndigheter och överföring av sekretess mellan myndigheter, gäller också mellan olika verksamhetsgrenar inom en myndighet när de är att betrakta som självständiga i förhållande till varandra. 5.5.2Samverkan mellan lärosäten och vårdgivare Som synes ovan saknas det specifika bestämmelser i lag eller förord- ning om hur samverkan mellan universitet och högskolor och vård- givare ska ske. Reglering i fråga om samverkan mellan lärosäte och vårdgivare sker genom avtal. Det är viktigt att påminna om att samverkan bara kan ske på fri- villig grund och om båda parter är villiga att samverka om gemen- samma frågor för att ge det som parterna är fullt ut överens om. Det finns även hinder för samverkan mellan olika myndigheter och orga- nisationer i form av vissa sekretessbestämmelser. Det faktum att högskolorna är konkurrenter i fråga om att attrahera studenter till sina respektive utbildningar kan också utgöra hinder för samverkan. Samverkan mellan lärosäten och övriga samhället har en lång tradition inom både utbildning och forskning. högskole- lag låg tonvikten på att lärosätena skulle nå ut till det omgivande samhället genom att sprida kännedom om forskning och utveck- lingsarbete och om hur vunna erfarenheter och kunskaper skulle kunna tillämpas. Efter högskolereformen 1977 etablerades en rad nya högskolor över landet med fokus på professionsutbildningar. Forskningsanslagen var dock låga så det fanns ett ökande intresse för att hitta nya former för samverkan. forskningspolitiska proposition Forskning och samhälle (prop. 1996/97:5) lyfte fram sam- verkan som lärosätenas tredje uppgift jämte utbildning och forskning: ”Högskolans uppgift bör vara att samverka med det omgivande sam- hället och informera om sin verksamhet. Uppgiften bör omfatta spridning av forskningsinformation, samverkan med det omgivande samhället för att utveckla högskolans utbildning och forskning samt att högskolan ska vara till direkt nytta för allmänheten. Uppgiften ska genomföras inom ramen för högskolans ordinarie resurser.” Samverkan framhölls som ett verktyg att bidra till bättre utbildning och forskning men skulle genomföras inom ramen för ordinarie anslag. Vikten lades på samverkan att vara en ömsesidig angelägenhet Villkor och förutsättningar för högre utbildning och forskning – nulägesbeskrivning för lärosäten och samhället. Genom en ändring i högskolelagen 2009 ska lärosätena verka för att forskningsresultat tillkomna vid hög- skolan ska komma samhället till nytta.68 I propositionen Kunskap i samverkan – för samhällets utmaningar och stärkt konkurrenskraft (prop. 2016/17:50) betonar regeringen allmänt vikten av att samverkan är en naturlig och integrerad del av lärosätenas uppgifter att anordna utbildning och bedriva forskning, och bör bidra till att stärka kvaliteten och relevansen i utbildning och forskning. Mer specifikt anges även att varje universitet och högskola bör stärka samverkan utifrån sina specifika förutsättningar. Vidare anges att stärka samverkan särskilt inom de områden där respektive lärosäte kan bidra till lösningar av samhällsutmaningarna.69 I propositionen Nytt huvudmannaskap för vårdhögskoleutbild- ningar (prop. 2000/01:71) fastläggs närmare inriktning i fråga om vårdutbildningar och samverkan mellan universitet och högskolor och vårdgivare. Efter beslut med anledning av nämnda proposition övertog staten genom en principöverenskommelse huvudmannaskapet för vårdhögskoleutbildningarna det vill säga utbildning till arbetsterapeut, audionom, barnmorska, biomedicinsk analytiker, ortopedingenjör, sjukgymnast, sjuksköter- ska (inklusive specialistutbildningar) och tandhygienist samt utbild- ning inom social omsorg. I propositionen gör regeringen bedöm- ningen att universitet och högskolor bör samverka med landstingen och andra vårdgivare för att bland annat utveckla en väl fungerande praktik (VFU) inom nämnda utbildningar. Regeringen gör i propo- sitionen också bedömningen att i dagens hälso- och sjukvård med allt kortare vårdtider för patienter och med hög arbetsbelastning för personalen har det visat sig nödvändigt att utveckla olika samver- kansformer. Det redogörs även för i propositionen för olika satsningar som gjorts för att tydligare koppla teoretiska studier till klinisk verksamhet genom inrättande av kliniska adjunkts- och lektors- tjänster, kombinationstjänster som gör det möjligt att kombinera egen klinisk verksamhet med undervisning m.m. I principöverenskom- melsen framhålls att parterna är ense om vikten av samverkan mellan högskola och vårdgivare för att utveckla en väl fungerande klinisk praktik. Forska tillsammans – samverkan för lärande och förbättring. 2016/17:50. Kunskap i samverkan – för samhällets utmaningar och stärkt konkurrens- kraft, s. 52. SOU 2018:77 Villkor och förutsättningar för högre utbildning och forskning – nulägesbeskrivning I nämnda proposition slås fast att den kliniska praktiken bör reg- leras i avtal mellan respektive högskola och landsting senast då huvudmannaskapet övergår till staten. Det anges även att bör få ersättning från högskolan för den kliniska praktiken som är förlagd till landstingens verksamheter, med per student och praktikvecka, om inte annat överenskoms mellan par- terna.70 5.5.3Samverkan inom ramen för anställningen Bestämmelser om vissa lärarkategorier I 3 kap. högskolelagen anges att det ska finnas professorer och lek- torer anställda som lärare vid universiteten och högskolorna. Av 4 kap. högskoleförordningen framgår de behörighetskrav och bedömningsgrunder som ska gälla vid anställning av professor och lektor. I högskolelagens 3 kap. anges även att varje högskola själv bestäm- mer vilka kategorier av lärare utöver professor och lektor som ska an- ställas samt om de behörighetskrav och behörighetsgrunder som gälla vid anställningen av sådana lärare, om inte regeringen har föreskrivit någonting annat. Anställning som lärare förenad med anställning vid sjukvårdsenhet Enligt 3 kap. 8 § högskolelagen får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om att en anställ- ning som lärare vid en högskola skall vara förenad med en anställning som specialistutbildad läkare eller tandläkare eller med en annan anställning än som läkare vid en sådan sjukvårdsenhet som är upp- låten för medicinsk utbildning och forskning. En förenad anställning får innehas bara av den som uppfyller behörighetskravet för båda anställningarna. Den ordning som gäller för anställning av lärare ska gälla också för den anställning som ska vara förenad med lärar- 2000/01:71. Nytt huvudmannaskap för vårdhögskoleutbildningar. Villkor och förutsättningar för högre utbildning och forskning – nulägesbeskrivning Innan någon anställs som lärare skall sjukvårdshuvud- mannen ges tillfälle att yttra sig i ärendet, om anställningen ska vara förenad med en anställning vid en sjukvårdsenhet. Vidare anges i 4 kap. 2 § högskoleförordningen att en högskola får, efter medgivande av en sådan sjukvårdshuvudman som avses i 3 kap. 8 § högskolelagen, besluta om att en anställning som profes- sor eller lektor vid högskolan ska vara förenad med en anställning vid en sjukvårdsenhet som är upplåten för medicinsk utbildning och forskning. I utbildning och forskning vid en sådan enhet räknas odontologisk utbildning och forskning in. Därutöver regleras formerna för läkarnas förenade anställningar i avtal mellan staten och vissa landsting om samarbete om grund- utbildning av läkare, medicinsk forskning och utveckling av hälso- och sjukvården, genom så kallade ,71 på nationell och regional nivå. I avsnitt 6.13.2 redogörs för vad som gäller i fråga om det nationella och regionala . I propositionen Kunskap i samverkan – för samhällets utmaningar och stärkt konkurrenskraft (prop. 2016/17:50) lyfter regeringen fram vikten av samverkan genom adjungerade anställningar som syftar till att i undervisningen engagera kvalificerade personer med en huvud- saklig sysselsättning inom någon annan verksamhet än högskolan. Sådana anställningar kan utgöra en brygga mellan högskola och andra samhällsområden. Regeringen betonar även att de förenade anställningarna som professor eller lektor vid en högskola med en anställning vid en sjukvårdsenhet som är upplåten för medicinsk utbildning och forskning, skapar möjlighet för att forskning kan bedrivas i nära anslutning till den kliniska verksamheten.72 Det förekommer att specialistsjuksköterskor är anställda vid en orga- nisation, till exempel ett lärosäte men även verkar i en annan organi- sation, i till exempel ett landsting, en del av arbetstiden. Benämningen på den här formen av anställning varierar i både hälso- och sjukvården och vid olika lärosäten. De begrepp som förekommer är förenad anställning, delad anställning och kombinationsanställning. 71www.vr.se/download/18.514d156f1639984ae07631c6/1529480567112/ALF- avtal+2015%20(1).pdf. 2016/17:50, s. 52–53. SOU 2018:77 Villkor och förutsättningar för högre utbildning och forskning – nulägesbeskrivning betänkande används antingen förenad anställning när det är fråga om en anställning i enlighet med bestämmelser i lag73, eller delad an- ställning för de fall regleringen är oklar. Det förekommer i hög grad att specialistsjuksköterskan är anställd av den ena arbetsgivaren men har en del av sin arbetstid förlagd i kliniskt arbete inom ett landsting eller en kommun. Det kan även vara det omvända, det vill säga en person har sin anställning inom ett landsting men har en del av sin arbetstid förlagd som till exempel lärare och/eller forskare på en högskola.74 Det förekommer även att specialistsjuksköterskor är adjungerade lärare som också har en delad anställning och kan ha sin huvudsakliga anställning utanför högskolan men vars arbetstid till en viss del är förlagd vid ett lärosäte. Den adjungerade personalen vid universitet och högskolor upp- gick 2017 totalt till cirka 1 510 individer (380 helårspersoner) och bestod till största delen av professorer, . Adjunkter ut- gjorde av den adjungerade personalen, lektorer utgjorde och annan forskande och undervisande personal utgjorde . Nästan hälften, , var verksamma inom ämnes- området medicin och hälsovetenskap.75 733 kap. 8 § högskolelagen och 4 kap. 2 § högskoleförordningen. 74Se bl.a. Kommuner och Landsting. Kombinationstjänster/Förenade anställningar (2014). 75Årsrapport , s. 131. (2018:5). I detta kapitel ges en nulägesbeskrivning av specialistsjuksköterske- utbildningen och vilka problem som finns med dagens utbildning. I kapitel 9 redovisas utredningens överväganden och förslag, med utgångspunkt från bland annat nulägesbeskrivningen. 6.1Utredningens uppdrag avseende specialistsjuksköterskeutbildningen I direktiven till utredningen framhålls att det av 6 kap. patientsäker- hetslagen (2010:659) framgår att hälso- och sjukvårdspersonalen ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med vetenskap och beprövad erfarenhet. En patient ska få sakkunnig och omsorgsfull hälso- och sjukvård som uppfyller dessa krav. Vidare anger i direktiven att det därför är viktigt att specialistsjuksköterskeutbildningen även i fram- tiden ger en grundläggande vetenskaplig kompetens i kombination med att studenterna får utveckla praktiska kunskaper och färdig- heter som kan tillämpas i vården. Utbildningen ska ge studenten den kunskap och förmåga som krävs för att självständigt arbeta som spe- cialistsjuksköterska. Det är också angeläget att utbildningen utveck- las i takt med nya vetenskapliga rön, enligt direktiven. Utredningen har i uppdrag att bedöma i vilken utsträckning spe- cialistsjuksköterskeexamen med viss annan inriktning har försett vården med nya inriktningar i enlighet med vårdens behov, analysera och bedöma, utifrån vårdens och individens behov, om det fort- farande finns behov av att ha fasta inriktningar för specialistsjuk- sköterskeexamen i examensbeskrivningen och i så fall föreslå vilka dessa ska vara, se över och föreslå en examensbeskrivning för spe- cialistsjuksköterskeexamen på avancerad nivå, och lämna nödvän- diga författningsförslag. Därtill ska utredningen enligt direktiven analysera och bedöma om lärosätenas krav på särskild behörighet i form av arbetslivserfa- renhet för tillträde till specialistsjuksköterskeutbildningen utgör ett hinder för försörjningen av specialistsjuksköterskor. I det fall utre- daren anser att kravet är ett hinder ska utredaren bedöma vilka konsekvenser en ändring av denna ordning skulle innebära för nyut- examinerade specialistsjuksköterskors praktiska och kliniska färdig- heter och vid behov lämna rekommendationer till universitet och högskolor om hur sådana hinder kan motverkas. Utredningen har även i uppdrag att utreda hur samverkan mellan lärosäten och vårdgivare kan förbättras. I denna del av uppdraget ska utredningen analysera hur samverkan fungerar mellan lärosäten och hälso- och sjukvårdshuvudmännen i fråga om specialistsjuksköter- skeutbildningen, belysa lärosätenas och hälso- och sjukvårdshuvud- männens olika roller i planeringen av den verksamhetsförlagda ut- bildningen, analysera och föreslå hur samarbete mellan lärosäten och samverkan mellan lärosäten och vårdgivare inom en region kan säker- ställas, bedöma vilken samverkan som i första hand behövs på regional nivå och vilken samverkan som behövs på nationell nivå samt bedö- ma om det finns behov av att ytterligare formalisera samverkan om specialistsjuksköterskeutbildningen på nationell nivå. 6.2Bakgrund till dagens specialistsjuksköterskeutbildning I det följande redogörs översiktligt för bakgrunden till dagens specia- listsjuksköterskeutbildning. Avsnittet syftar till att ge en inramning till kapitlet. Se även avsnitt 4.5.24 för en mer detaljerad beskrivning av byte av huvudman i samband med att staten övertog ansvaret för spe- cialistsjuksköterskeutbildningen. Specialistutbildningen för sjuksköterskor har förändrats . Grunden till den specialistutbildning som leder fram till specialistsjuksköterskeexamen lades av behörighets- kommitté i betänkandet Ny behörighetsreglering på hälso- och sjuk- vårdens område m.m. (SOU 1996:138). I det följande lämnas en kortfattad beskrivning av bakgrunden till dagens specialistsjuk- sköterskeexamen1. Inledningsvis var specialiseringen en del av grundutbildningen Enligt den studieordning som gällde var specialistutbild- ningen en del av grundutbildningen till sjuksköterska. I och med studieordning kom dock specialiseringen att tas bort ur grundutbildningen och sjuksköterskeutbildningen delades upp i två delar, grundutbildning och vidareutbildning. Grundutbildningen omfattade fem terminer och berättigade till legitimation som sjuk- sköterska. Därefter var det möjligt att, efter viss yrkesverksamhet, få tillträde till vidareutbildningen. Genom studieordning kom sjuksköterskeutbildningen att ligga inom ramen för hälso- och sjukvårdslinjen. I hälso- och sjukvårdslinjen ingick en gemensam grundläggande utbildning och en specialisering inom en av sex in- riktningar. Samtliga inriktningar berättigade till legitimation som sjuksköterska. Till hälso- och sjukvårdslinjen knöts också ett antal påbyggnadsutbildningar för vidareutbildning av sjuksköterskor. En ny treårig sjuksköterskeutbildning införs 1993 infördes sjuksköterskeutbildning som bland annat innebar en ny anpassning till de direktiv som finns inom EU för sjukskö- terskeutbildningen nämligen en treårig utbildning med inriktning mot allmän hälso- och sjukvård.2 I samband reformen ersattes hälso- och sjukvårdslinjen med en ny treårig sjuksköterskelinje på 120 poäng. Förslaget om en ny sjuk- sköterskeutbildning lades fram i propositionen 1991/92:100 bilaga 9 och byggde på de slutsatser som presenterats i rapporten skeutbildningen (Ds 1991:81). Enligt regeringen skul- le på den nya linjen bara förekomma en inriktning, allmän hälso- och sjukvård. Specialistdelarna inom de övriga inriktningar som funnits på hälso- och sjukvårdslinjen skulle bli påbyggnadsutbildningar. En följd av den nya studieordningen var att det, med undantag för 1Avsnittet om bakgrund till dagens specialistsjuksköterskeutbildning återfinns i sin helhet i SOU 2010:65. Kompetens och ansvar, s. 240 ff. 2SOU 1996:138, s. 221 ff. barnmorskeexamen, saknades både yrkesexamen och generellt utbild- ningsprogram för sjuksköterskornas vidareutbildning. Bortsett från barnmorskeutbildningen fanns det således inte någon reglerad spe- cialistutbildning för sjuksköterskor. behörighetskommittés förslag om en specialistsjuksköterskeexamen Frågan om specialistutbildning för sjuksköterskor behandlades av behörighetskommitté. I sitt betänkande Ny behörighets- reglering på hälso- och sjukvårdens område m.m. (SOU 1996:138) utta- lade kommittén att det var angeläget att sjuksköterskorna får tillgång till erforderliga vidareutbildningar av god kvalitet. Enligt kommitténs uppfattning krävdes en fastare reglering för att garantera en hög kom- petens hos framtidens sjuksköterskor. Kommittén kom fram till att en reglering av sjuksköterskornas specialistkompetens motsvarande den som fanns för läkarnas och tandläkarnas specialistkompetens inte var en lämplig väg att gå. Anledningen var att sjuksköterskornas vidareutbildningar skiljde sig från läkarnas och tandläkarnas speciali- seringstjänstgöring på ett avgörande sätt. Även om sjuksköterskor- nas vidareutbildningar också måste innefatta en del praktik var de ändå enligt kommittén skolinriktade på ett helt annat sätt än läkarnas och tandläkarnas specialisttjänstgöring som är inriktad på tjänst- ute i vården. Kommitténs bedömning var därför att en regler- ing av sjuksköterskornas vidareutbildning borde knytas till den lag- stiftning som reglerade högskoleutbildningen. För att garantera att det skulle finnas vidareutbildningar av erforderlig kva- litet och längd inom centrala områden borde enligt kommitténs upp- fattning vissa utbildningar regleras genom att utbildningarna fördes in som yrkesexamina i examensordningen. Enligt kommittén skulle också de sjuksköterskor som genomgått den reglerade vidareutbild- ningen få en skyddad specialistbeteckning genom bestämmelser i behörighetslagstiftningen. Specialistsjuksköterskeutbildningen förs in i högskolan 2001 2001 införs specialistsjuksköterskeexamen i examensordningen bi- laga 2 till högskoleförordningen (1993:100). Examen kunde då utfärdas inom akutsjukvård, allmän hälso- och sjukvård, hälso- och sjukvård för barn- och ungdomar, psykiatrisk vård, vård av äldre och distriktssköterska. Inom akutsjukvård kunde examen utfärdas med inriktning mot anestesisjukvård, intensivvård, operationssjukvård eller ambulanssjukvård. Inriktningar fanns också för allmän hälso- och sjukvård, där examen kunde utfärdas med inriktning mot kirur- gisk vård, internmedicinsk vård eller onkologisk vård. Nuvarande utbildning införs 2007 När examensordningen gjordes om i samband med hög- skolereform gjordes vissa justeringar av specialistsjuksköterske- examen. Examen fick därigenom den utformning som den har med elva inriktningar. Nuvarande specialistsjuksköterskeexamen är en yrkesexamen på avancerad nivå som uppnås efter fullgjorda kursfordringar om 60/75 högskolepoäng för examen med följande elva inriktningar; –kirurgisk vård, –medicinsk vård, –onkologisk vård, –hälso- och sjukvård för barn och ungdomar, –psykiatrisk vård, –vård av äldre, och –distriktssköterska (75 högskolepoäng). Specialistsjuksköterskeexamen med viss annan inriktning infördes genom en ändring i examensbeskriv- ningen möjligheten att utfärda specialistsjuksköterskeexamen med viss annan inriktning utöver de elva fasta inriktningarna. Examen med denna inriktning uppnås efter fullgjorda kursfordringar om 60 högskolepoäng. 6.3En yrkesexamen på avancerad nivå Specialistsjuksköterskeexamen är en yrkesexamen på avancerad nivå med en omfattning av 60/75 högskolepoäng. För examina på avance- rad nivå gäller enligt 1 kap. högskolelagen (1992:1434) att utbild- ningen ska innebära fördjupning av kunskaper, färdigheter och för- mågor i förhållande till utbildning på grundnivå. Utbildning på avancerad nivå ska även utöver vad som gäller för utbildning på grundnivå, ytterligare utveckla studenternas förmåga att självstän- digt integrera och använda kunskaper, utveckla studenternas för- måga att hantera komplexa företeelser, frågeställningar och situatio- ner samt utveckla studenternas förutsättningar för yrkesverksamhet som ställer stora krav på självständighet eller för forsknings- och utvecklingsarbete (se även avsnitt 5.1.4). Vidare följer av 4 kap. 9 § patientsäkerhetslagen att den som har avlagt specialistsjuksköterskeexamen får använda en titel som mot- svaras av specialistsjuksköterskeexamen endast om han eller hon har avlagt en sådan examen. Krav för examen och examensmål Examensbeskrivningen för specialistsjuksköterskeexamen framgår av examensordningen, bilaga 2 till högskoleförordningen. Av examens- beskrivningen för specialistsjuksköterskeexamen framgår även de krav som ställs för examen. Kraven anges i form av omfattning för examen uttryckt i högskolepoäng, som för specialistsjuksköterske- examen uppgår till 60 högskolepoäng med undantag för inriktningen mot distriktsköterska där examen uppnås efter fullgjorda kursford- ringar om 75 högskolepoäng. Vidare ställs det krav på legitimation som sjuksköterska som har utfärdat. Kraven för examen anges också i form av ett övergripande mål enligt följande. För specialistsjuksköterskeexamen ska studenten visa sådan kunskap och förmåga som krävs för att självständigt arbeta som specialistsjuksköterska. Därefter följer ytterligare ett antal mål som är gemensamma för samtliga examensinriktningar. Målen anges under rubrikerna kunskap och förståelse, färdighet och förmåga samt vär- deringsförmåga och förhållningssätt. Därutöver anges för de elva examensinriktningarna två till tre examensmål som är specifika för respektive inriktning. Det anges även krav för det självständiga arbetet. För specialistsjuk- sköterskeexamen ska studenten inom ramen för kursfordringarna ha fullgjort ett självständigt arbete (examensarbete). Poängomfattningen för det självständiga arbetet regleras inte i examensbeskrivningen. Det är därmed upp till respektive lärosäte med tillstånd att utfärda examen att besluta om det självständiga arbetets poängomfattning. Även övriga krav för examen anges enligt det följande. För spe- cialistsjuksköterskeexamen ska studenten ha fullgjort en verksam- hetsförlagd del av utbildningen av en omfattning som är anpassad efter behovet för respektive inriktning. I examensbeviset ska utbild- ningens inriktning anges. För specialistsjuksköterskeexamen med viss inriktning ska också de preciserade krav gälla som varje högskola själv bestämmer inom ramen för kraven i examensbeskrivningen. Av 7 kap. § 39 högskoleförordningen framgår att grundläggande be- hörighet för utbildning på forskarnivå har den som avlagt en examen på avancerad nivå, fullgjort kursfordringar om minst 240 högskole- poäng, varav minst 60 på avancerad nivå, eller på något annat sätt inom eller utom landet förvärvat i huvudsak motsvarande kunskaper. Enligt kapitlets 40 § har lärosätena möjlighet att uppställa krav på särskild behörighet som är helt nödvändiga för att studenten ska kunna tillgodogöra sig utbildningen. Närmare om examensmålens utveckling Examensmålen för specialistsjuksköterskeexamen reviderades i sam- band med examensreformen och då tillkom även de nuvarande examensinriktningarna. Utredningen erfar att flertalet avnämare till utredningen anser målformuleringarna vara föråldrade och att de behöver uppdateras för att i större grad stämma överens med de krav som ställs på specialistsjuksköterskeyrket utifrån vårdverksamhe- tens behov.