sou · H5B3111 · 2018-01-12 00:00:00 — inte utgå från antagandet att ett barn inte kan uttrycka sina åsikter. Tvärtom ska förutsättas att barnet är i stånd att bilda sina egna åsik- ter och erkänna denna rätt. Det är inte barnets ansvar att först bevisa sin förmåga.48 Det är också viktigt att barns förmåga att bilda egna åsikter inte sammanblandas med förmågan att kunna uttrycka dessa. Rätten enligt artikel 12 innebär inte enbart att barnet ska ha rätt att uttrycka sina åsikter. Dessa ska också tillmätas betydelse i för- hållande till barnets ålder och mognad. Denna skrivning hänvisar till barnets förmågor som enligt barnrättighetskommittén måste be- dömas för att man ska kunna beakta barnets åsikter och för att för- medla till barnet hur dessa åsikter har påverkat resultatet av proces- sen. Det är inte tillräckligt att enbart lyssna på barnet. När barnet är i stånd att bilda en egen uppfattning måste hans eller hennes åsikter noga beaktas.49 Det betyder också att i alla beslut som rör barn ska det dokumenteras i journalen att barnets åsikter har inhämtats och hur barnets åsikter har beaktats. Väljer barnet att avstå från att ge ut- tryck för sina åsikter bör även detta dokumenteras. Det är inte enbart barnets ålder som kan avgöra vikten av ett barns åsikter. Hur mycket barn förstår är inte på ett entydigt sätt knutet till barnets biologiska ålder. Information, erfarenhet, miljö, sociala och kulturella förväntningar samt omfattningen av stöd bi- drar till utvecklingen av ett barns förmåga att bilda åsikter. Därför måste barnets åsikter bedömas i varje enskilt fall.50 Ett barns mognad avser förmågan att förstå och bedöma konse- kvenserna av en särskild fråga och mognaden måste därför övervägas när barnets individuella förmågor fastställs. I artikel 12 avses med mognad ett barns kapacitet att uttrycka sina åsikter på ett rimligt och självständigt sätt. Hänsyn måste också tas till hur frågan påverkar barnet. Ju mer resultatet påverkar ett barns liv, desto mer relevant är en korrekt bedömning av barnets mognad. I arti- kel 5, som relaterar till artikel 12, uttrycks principen om att den fort- löpande utvecklingen av barnets förmågor också måste beaktas.51 48CRC/GC/12, p. 49CRC/GC/12, p. 50CRC/GC/12, p. 51CRC/GC/12, p. 30 och 31. 7.3.5Barn får inte vårdas tillsammans med vuxna Utredningens förslag: Det ska införas en ny paragraf av vilken det uttryckligen framgår att barn som vårdas enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård, vilket genom hänvisning gäller även vid vård enligt lagen om rättspsykiatrisk vård, inte får vårdas till- sammans med vuxna om det inte i det enskilda fallet bedöms vara förenligt med barnets bästa. Den myndighet regeringen bestäm- mer ska utan dröjsmål underrättas om det beslutas att ett barn ska vårdas tillsammans med vuxna. Som framgått av avsnitt 6.4.4 varierar tillgången till vårdplatser för barn i heldygnsvården stort mellan landstingen. I en inventering som genomförts av Kommuner och Landsting (SKL) uppgav sex landsting att de helt saknar platser i heldygnsvård för barn under 18 år.52 En del av dessa landsting köper vårdplatser i and- ra landsting medan andra landsting regelmässigt placerar de barn som är i behov av psykiatrisk heldygnsvård inom vuxenpsykiatrin, inom barnmedicin eller inom missbruks- och beroendevården. Totalt vård- ades av de drygt 300 barn som vårdades med stöd av LPT tillsammans med vuxna . Det har också förekom- mit att barn har placerats inom den rättspsykiatriska vården trots att de inte har varit dömda för brott.53 Enligt artikel 37 (b) i får inget barn olagligt eller godtyckligt berövas sin frihet. Gripande, anhållande, häktning, fängslande eller andra former av frihetsberövande av ett barn ska ske i enlighet med lag och får endast användas som en sista utväg och för kortast lämpliga tid. Av artikel 37 (c) framgår vidare att varje frihets- berövat barn ska behandlas humant och med respekt för människans inneboende värdighet och på ett sätt som beaktar behoven hos per- soner i dess ålder. Särskilt ska varje frihetsberövat barn hållas åtskilt från vuxna, om det inte anses vara till barnets bästa att inte göra detta. LPT och LRV innehåller inga åldersgränser. Det finns heller ingenting i dessa lagar som uttryckligen sätter gränser för vilka 52Sveriges Kommuner och Landsting (2017a), s. 9. 53Inspektionen för vård och omsorg, se t.ex. dnr. 8.2-34354/2013, dnr. 8.5-33850/2014-8, dnr. 5023/2016 -5, dnr. 22877/16-32. patienter som får vårdas tillsammans. I förarbetena till lag anfördes dock att det var angeläget att undvika att lagstiftningen genom sin grundläggande uppbyggnad bidrar till att patienter med inbördes mycket olika vårdbehov förs samman. Lagstiftaren hade främst patienter som dömts till rättspsykiatrisk vård och senil- dementa personer i åtanke eftersom de markant skiljer sig från människor med akuta psykiska störningar.54 Barn och unga som vårdats tillsammans med vuxna patienter an- tingen inom allmänpsykiatrin eller inom rättspsykiatrin har uttryckt att de upplevt obehag och rädsla (se avsnitt 6.3.3). Till Barnombuds- mannen har barn och unga berättat att det är en källa till rädsla, frustration och ibland ilska att vårdas mot sin vilja tillsammans med vuxna.55 menade också att det kan antas att barn och unga i vissa fall kan uppleva det som otryggt att vårdas på en psykiatrisk vårdavdelning tillsammans med vuxna patienter.56 Inte minst mot bakgrund av HSL:s krav på att hälso- och sjuk- vården ska bedrivas så att den uppfyller kraven på god vård vilket bl.a. innebär att patientens behov av trygghet ska tillgodoses och krav delar vi bedöm- ning, att det i lagen ska framgå att barn inte får vårdas tillsammans med vuxna om det inte är för barnets bästa. Det kan finnas situatio- ner då denna huvudregel måste frångås. Det kan handla om att en behandlingsinsats måste ges akut och det inte finns tid att flytta patienten till en barn- och ungdomspsykiatrisk vårdenhet. Det kan också handla om patienter som är nära 18-årsåldern och en eventuell fortsatt vård kan tänkas nödvändig på en vuxenpsykiatrisk klinik. Det måste således i varje enskilt fall göras en bedömning av vad som är bäst för barnet varvid barnets åsikter ska tillmätas betydelse i förhållande till dess ålder och mognad. Som anfört ska bristande resurser aldrig kunna utgöra ett skäl för att vårda barn och vuxna tillsammans.57 Om det efter övervägande i fråga om barnets bästa beslutats att ett barn eller en ung person ändå ska vårdas tillsammans med vuxna ska den myndighet som regeringen bestämmer under- rättas om beslutet. Enligt utredningens mening bör underrättelsen 1990/91:58, s. 77 f. 55Barnombudsmannen (2014a), s. 90. 56Psykiatrilagsutredningen (SOU 2012:17), s. 472 f. 57Psykiatrilagsutredningen (SOU 2012:17), s. 473. skickas till den av utredningen föreslagna kontroll av psykiatrisk tvångsvård (se avsnitt 7.4). 7.3.6Utomhusvistelse och dagliga aktiviteter Utredningens förslag: Det ska i lagen om psykiatrisk tvångsvård införas en ny paragraf om att barn ska ha möjlighet till daglig vis- telse utomhus liksom till dagliga aktiviteter på vårdinrättningen. Paragrafen är genom hänvisning tillämplig även vid vård enligt lagen om rättspsykiatrisk vård. I utredningens samtal med barn har framkommit att barnen upplever att utbudet av aktiviteter och sysselsättning under pågående tvångs- vård är begränsat. Barnen upplever sjukhusvistelsen som innehållslös och den uppfattas mest som en förvaring. En majoritet av de vård- enheter utredningen varit i kontakt med har uppgett att de kan er- bjuda barnen aktiviteter i form av t.ex. lekterapi, BUP-skola eller pysselrum (avsnitt 6.4.1). Det uppgavs däremot vara ovanligt att vårdenheterna kunde erbjuda barnen fysisk aktivitet och barnens möjlighet till utevistelse varierade mellan vårdenheterna. Av SKL:s utvärdering av vårdmiljön i den psykiatriska heldygns- vården framgår att mer än hälften av enheterna har en sämre vård- miljö med slitna lokaler, en avsaknad av gemensamma utrymmen och sällskapsrum samt tillbommade balkonger som enda möjlighet till utevistelse. På en del avdelningar innebär avsaknaden av utrymmen för behandling och gruppaktiviteter en klar begränsning i möjlig- heterna att utveckla vårdinnehållet.58 I LPT och LRV finns, bortsett från reglerna om permission, inga bestämmelser om att en patient som vårdas enligt lagen ska ha möj- lighet till utevistelse eller andra aktiviteter på vårdavdelningen. Redan i förarbetena till lag anförde emellertid föredragande statsråd att vårdmiljön bör utformas så att patienten inte passiviseras. Patienten bör när han eller hon ges psykiatrisk vård så långt det är möjligt ha ansvar för sina dagliga aktiviteter och behålla kontakten med samhället utanför vårdinstitutionen.59 58Sveriges Kommuner och Landsting (2010), s. 91 ff. 1990/91:58, s. 129. Jämförs med lag (1998:603) om verkställighet av sluten ungdoms- vård, förkortad LSU, framgår av 12 § den lagen att den dömde skall ges nödvändig vård och behandling och ges tillfälle till utbildning, aktiviteter, förströelse, fysisk träning och vistelse utomhus. JO har, såvitt gäller lag (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU, anfört att det rent allmänt måste ligga inom ramen för god vård att vistelse utomhus är möjlig.60 mot tortyr m.m. (or Degrading Treat- ment or Punishment), CPT, har efter ett besök vid rättspsykiatrin vid rekommenderat att patienter ska ha tillgång till minst en timmes utomhusmotion per dag, om det inte föreligger medicinska skäl mot detta, och att rastgårdar ska ha skydd mot stränga väderförhållanden.61 JO har också i en rad ärenden rörande tvångsvård enligt LPT och LRV uttalat sig i fråga om möjligheten till utevistelse (se avsnitt 6.3.3). Att JO:s uttalande rör vuxna patienter innebär inte att synpunkterna inte skulle vara applicerbara även i fråga om barn i tvångsvården, inte minst mot bakgrund av att barn, enligt CPT, är särskilt sårbara.62 I ett protokoll från Opcat-verksamheten (Dnr 643-2015) uppgav personalen vid den besökta vårdinrättningen att det fanns patienter som vårdades enligt HSL som inte fick gå ut och att utomhusvistelse generellt inte var något som erbjöds. På en enhet med en blandad kategori av patienter (/LPT/LRV) uppgavs det vara svårare att göra gemensamma utflykter. En patient hade uppgett att hon inte fått komma ut på altanen och att hon under vissa perioder inte heller fick komma ut på promenad på grund av att hon inte skötte sig. En granskning av patientens journal visade också att utomhusvistelse med personal var villkorat av att patienten t.ex. inte ätit alltför dåligt. En annan patient hade tillstånd att komma ut med personal , men personalen hade ofta inte tid att gå ut med henne. Hon hade därför inte varit utomhus före inspektionen. Vad som framkommit gav JO anledning att påminna om att JO i tidigare ärenden framhållit, att utgångspunkten i psykiatrisk tvångsvård och rättspsykiatrisk vård 60JO 2006/07 s. 300 ff. 61Se JO protokoll Dnr 2782-2012. 62CPT (2002), s. 75. bör vara att en patient ges möjlighet till minst en timmes utevistelse dagligen.63 När det gäller aktiviteter på vårdavdelningarna har SKL framhållit att patienternas vårdtid på avdelningen borde kunna utnyttjas bättre och att trivseln för såväl patienter som personal torde kunna öka genom ett större utbud av insatser och aktiviteter på vårdenheterna.64 Också har anfört att alla patienter bör ha tillgång till aktiviteter i någon form och erbjudas en fungerande vardagsstruktur eller få insatser som syftar till att öka den enskildes delaktighet i sådan verksamhet.65 Även JO har uttryckt sig kritiskt i fråga om brist på syssel- sättning under tvångsvården. Vid inspektion av en klinik framkom att det fanns mycket begränsade möjligheter att erbjuda sysselsätt- ning för patienter som vårdades med stöd av LPT. Det fanns dåliga möjligheter till fysisk träning och i praktiken fanns det inte någon förutsättning att erhålla arbetsterapi eftersom det kunde beviljas först efter en remissbehandling. Remissbehandlingen tog dock så att tvångsvården upphört innan beslut om arbetsterapi fattats. JO uttalade följande: Den rådande ordningen vid avdelning B är enligt min mening otillfreds- ställande och jag ser det som angeläget att Region ger förutsätt- ningar för kliniken att erbjuda patienter en reell möjlighet till sysselsätt- ning. I sammanhanget vill jag erinra om att mot tortyr m.m. (or Degrading Treatment or Punishment, CPT) efter sitt besök i bl.a. påtalat vikten av att vården innehåller såväl terapi som motionsträning och annan form av sysselsättning.66 Det är utredningens uppfattning att för patienter som är föremål för psykiatrisk tvångsvård är vårdmiljön av särskild betydelse då patien- ten i praktiken har sin bostad på vårdinrättningen under en . Viktiga faktorer förutom vårdmiljön är patienternas möjligheter till struktur med en meningsfull sysselsättning och möjlighet till frisk luft och rörelse. Mot bakgrund av vad som anförts ovan och i kapitel 6 är det utredningens uppfattning att det i 63Se JO (2012a), s. 471, dnr 6823-2009 och 2196-2010, samt protokoll från inspektionen av i , dnr 4580-2012. 64Sveriges Kommuner och Landsting (2010), s. 107. 65Socialstyrelsen (2009b), s. 10. 66JO Protokoll Dnr 2766-2013, s. 6. LPT ska införas en ny paragraf om att barn ska ha möjlighet till daglig vistelse utomhus liksom till meningsfulla dagliga aktiviteter på vårdinrättningen. Det är fråga om en möjlighet för patienten, ingen skyldighet. Att villkora en utevistelse eller att förbjuda detta som ett straff eller som ett påtryckningsmedel torde inte överensstämma med vad som kan anses vara ett gott bemötande och en god vård. I enlighet med vad som uttalats av CPT och JO bör ett riktmärke vara minst en timmes utevistelse per dag. Det får dock avgöras från fall till fall. Som JO framhållit kan det finnas fall där patienten är i så dåligt psykiskt skick att en utevistelse inte kan äga rum. Detta torde dock höra till ovanligheterna.67 Utredningens förslag är begränsat till att avse barn . De har emellertid relevans även beträffande vuxna patienter vilket bör beaktas i det fortsatta lagstiftningsarbetet. 7.3.7Sjukvårdsinrättning för rättspsykiatrisk vård Utredningens förslag: På en sjukvårdsinrättning där det ges rätts- psykiatrisk vård får den som är endast vårdas om han eller hon omfattas av lagen om rättspsykiatrisk vård. Bakgrunden till uppdelningen i en allmän reglering i LPT och en sär- skild reglering i LRV är att det ansetts angeläget att försöka undvika att lagstiftningen genom sin grundläggande uppbyggnad bidrar till att vissa grupper av patienter med inbördes mycket olika vårdbehov förs samman. Vägande skäl ansågs vid lagarnas ikraftträdande föreligga för att inte reglera vården av de psykiskt störda lagöverträdarna samlat med annan psykiatrisk tvångsvård, vilket främst hängde samman med att omgivningsskyddet kräver särskilt beaktande i anslutning till att psykiskt störda personer har begått vissa typer av brott, i första hand brott mot liv och hälsa.68 Som framgått ovan har det förekommit att barn placerats på en vårdinrättning för rättspsykiatrisk vård trots att barnet/den unge vårdats med stöd av LPT. Barn har till såväl utredningen som till också framfört det obehag det kan innebära att 67Se JO dnr 6823-2009, s. 11. 1990/91:58, s. 77 f. SOU 2017:111 Överväganden och förslag som barn vårdas tillsammans med dem som dömts för brott (se avsnitt 6.3.3). Det är utredningens mening att detta är synnerligen olämpligt. Det ska därför framgå av LRV att på en sjukvårdsinrättning där det ges rättspsykiatrisk vård får endast den vårdas som avses i 1 § LRV, dvs. den som 1) efter beslut av domstol ska ges rättspsykiatrisk vård, 2) är anhållen, häktad eller intagen på en enhet för rättspsykiatrisk undersökning, 3) är intagen i eller ska förpassas till kriminalvårds- anstalt eller 4) är intagen i eller ska förpassas till ett särskilt ung- domshem till följd av en dom på sluten ungdomsvård enligt 32 kap, 5 § . Förslaget utesluter alltså inte att personer vårdas på en vårdinrättning för rättspsykiatrisk vård. Förutsättningen är dock att omständigheterna kring den unge faller in under 1 § LRV. I sådana fall gäller, genom hänvisning i LRV, de särskilda bestämmelserna i om barnets bästa och barnets rätt att komma till tals m.m. Utredningens förslag gäller endast den som är . Det är dock utredningens uppfattning att motsvarande princip bör över- vägas även i fråga om vuxna. Utredningens förslag: En ny paragraf ska införas, under rubriken ”sluten psykiatrisk tvångsvård” där det framgår vilka bestämmel- ser som får tillämpas i fråga om barn i sluten psykiatrisk tvångs- vård. I nuvarande 18 § första stycket lagen om psykiatrisk tvångs- vård ska tydliggöras att bestämmelsen gäller den som vårdas enligt lagen. Detta för att klargöra att bestämmelsen inte gäller patienter som vårdas frivilligt enligt hälso- och sjukvårdslagen. Inskränkningar i grundlags- och konventionsskyddade fri- och rättig- heter får som regel bara ske i begränsad utsträckning med stöd av lag. Därför anger LPT och LRV tydligt vilka särskilda tvångsåtgärder – utöver själva frihetsberövandet – som får tillgripas och under vilka förutsättningar detta får ske (6 a § och 18–24 §§ LPT, 8 § LRV). Lag- stiftarens utgångspunkt har därvid, allt sedan lagen trädde i kraft, varit att försöka åstadkomma sådana begränsningar som gör att dessa tvångsåtgärder kommer till användning bara när det inte finns någon annan utväg att tillgå i en verkligt besvärlig situation.69 LPT och LRV, liksom , innehåller också ett krav på proportionalitet vid åtgärdernas genomförande. Enligt 2 a § första stycket LPT och LRV får tvångsåtgärder vid vård enligt re- spektive lag användas endast om de står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Är mindre ingripande åtgärder tillräckliga, ska de användas. Detta innebär att det i vården alltid ska göras en rimlig av- vägning mellan den nytta som tvångsåtgärden kan ha för patienten i förhållande till det ingrepp i patientens självbestämmande och inte- gritet som det innebär att patienten mot sin vilja får genomgå en viss behandling. Enligt lagstiftarens mening bör i det sammanhanget framför allt sådan medicinering undvikas som kan ge patienten be- stående biverkningar. Bestämmelserna är tillämpliga vid all tvångs- användning enligt lagen, såsom fastspänning, avskiljning från övriga patienter, kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning.70 Av 2 a § andra stycket framgår att tvång ska utövas så skonsamt som möjligt och med största möjliga hänsyn till patienten. Det innebär bl.a. att stor hänsyn ska tas till vilka biverkningar som patienten får av en viss medicin och att det ibland kan vara lämpligt att välja en medicin med mindre biverkningar även om den skulle ha mindre eller långsam- mare effekt på patientens sjukdomstillstånd.71 Enligt 2 b § LPT och LRV får tvångsåtgärder i syfte att genomföra vården användas endast om patienten inte genom individuellt anpassad information kan förmås att frivilligt medverka till vård. De får inte användas i större omfattning än vad som är nödvändigt för att förmå patienten till detta. Syftet med denna bestämmelse är att betona att tvångsåtgärder får användas endast om patienten inte kan förmås att frivilligt medverka till vård och behandling. I förarbetena har framhållits att det visserligen kan finnas situationer då patientens tillstånd är sådant att tvångsåtgärder snabbt kan behöva tillgripas, men i de flesta fall bör sådana åtgärder anstå till dess att patienten har fått sådan information som han eller hon kan ta till sig och fått tillfälle att själv ha synpunkter på den behandling som behövs. Detta förutsätter att patienten ges en individuellt anpassad information i 1990/91:58, s. 141. 1999/2000:44, s. 113. 1999/2000:44, s. 113. Vid användning av tvångsåtgärder ska det sålunda alltid göras en avvägning i de avseenden som anges i 2 b §. Bestämmelsen är tillämplig vid sådana tvångsåtgärder som syftar till att genomföra vård eller vid vårdåtgärder som genomförs med tvång.72 Det skall i varje enskilt fall göras en samlad bedömning av förutsättningarna för en tvångsåtgärd och sådana åtgärder får självklart aldrig vidtas i bestraffningssyfte.73 Det ska också anmärkas att eventuella interna ordningsregler som förekommer på vårdinrättningarna inte får inskränka patienternas fri- och rättigheter på ett sätt som strider mot gällande lagstiftning.74 Både LPT och LRV är konstruerade utifrån ett vuxenperspektiv. För ett beslut om tvångsvård eller för beslut om vissa särskilda tvångsåtgärder görs ingen skillnad i fall det handlar om ett barn eller en vuxen person. Trots att tvångslagstiftningen rent generellt ger uttryck för en restriktiv tillämpning, proportionalitets- reglerna och att varje tvångsåtgärd innehåller vilka ytterligare förut- sättningar som ska gälla för att åtgärden ska få genomföras finns det mycket i den praktiska tillämpningen som tyder på att detta fått begränsat genomslag. () har i sin gransk- ning av den psykiatriska tvångsvården bl.a. beskrivit att barn gett uttryck för att de upplevt vården som bestraffande eller uppfostran- de, något som även de barn utredningen samtalat med har erfarenhet av (se avsnitt 6.3.1). BO har också mött barn som varit föremål för fastspänning 64 respektive 94 gånger under en ettårsperiod.75 Utred- ningens egna iakttagelser, efter att ha studerat ett antal underrättelser om vissa tvångsåtgärder som skickats till Inspektionen för vård och omsorg (), visar också att barn kan vara fastspända som i en följd. Det är bl.a. mot bakgrund av det sagda utredningens förslag ska ses. LPT är i första hand en vårdlag vars syfte är att få patienterna i stånd att frivilligt medverka till nödvändig vård och ta emot det 1999/2000:44, s. 113. 73JO har i protokoll Dnr 643/2015 s. 14 och 21 klargjort att bältesläggning endast kan ske med lagstöd. Klinikens rutinbeskrivning kunde tolkas som att en bältesläggning är möjlig av disciplinära skäl. JO vände sig mot detta, särskilt mot formuleringen att en patients beteende ”av säkerhetsskäl inte kan accepteras” vilket gav intryck av att det handlade om en ordnings- fråga. JO delade den uppfattning som framförts i doktrinen (2010 s. 374 ff.) att i uttrycket omedelbar fara torde ligga att det är fråga om en plötslig händelse och att fast- spänning inte får tillgripas för att förhindra något som man anar är under uppsegling. 74JO Dnr 1170-2012. 75Barnombudsmannen (2014a), s. 101. stöd som han eller hon behöver. I vissa undantagsfall kan det vara nödvändigt att tillgripa tvångsåtgärder, men användningen av tvångs- åtgärder får inte utvecklas till ett rutinmässigt normalinslag i den dagliga vården med hänvisning till den allmänna säkerheten. Tvärtom ska tvångsåtgärder bara användas i yttersta nödfall. Det finns inter- nationellt beprövade metoder och arbetssätt som kan användas för att förebygga säkerhetsrisker och därmed behovet av tvångsåtgärder som bör integreras i all heldygnsvård. Det är angeläget att ett mot- svarande gemensamt programarbete, med stark förankring i verk- samheterna, utvecklas även i . Det finns alltid en risk med att reglera vilka åtgärder som under särskilda förutsättningar ska kunna vidtas inom ramen för tvångs- vården eftersom regleringen från tillämparnas sida – i första hand hälso- och sjukvårdspersonal – kan tas till intäkt för att också genom- föra åtgärderna. Å andra sidan kan brist på reglering medföra att åt- gärder som inte får vidtas ändå genomförs. Att utsättas för en tvångsåtgärd som t.ex. fastspänning eller avskiljning kan vara trau- matiserande för det enskilda barnet och det finns en risk att sådana åtgärder kan medföra en vårdskada. Det får betraktas som en patientsäkerhetsrisk att vidta åtgärder som t.ex. fastspänning som kan få såväl psykiska som fysiska konsekvenser för patienten. har anfört att kommittén är allvarligt oroad över den ofrivilliga behandling som barn utsätts för i psykiatriska vård- miljöer, i synnerhet användningen av remmar eller bälten och av avskiljning.76