sou · H6B384 · 2018-12-20 00:00:00 — 6Tekniska rapporten /TR 15351:2006 Plast – Ordlista på området nedbrytbara och biologiskt nedbrytbara polymerer och plastartiklar. 7Enligt tekniska rapporten /TR 15932: 2010 Plast – Rekommendation för terminologi och karakterisering av biopolymerer och bioplaster. Bionedbrytning (eller biologisk nedbrytning) innebär delvis eller fullständig nedbrytning av en polymer till följd aktivitet från mikro- organismer (bakterier, svampar och alger) eller enzymer i exempel- vis människokroppen. Plast som marknadsförs som ”bionedbrytbar” kräver specifika miljöförhållanden för att mineraliseras, det vill säga fullständigt brytas ner till koldioxid, vatten och biomassa. En ofullständig bionedbrytning kan leda till mikroplast och andra syntetiska ned- brytningsprodukter. Sannolikheten för att bionedbrytning ska ske och omfattningen av den beror förutom rådande miljöförhållanden även på typ av polymer. Fragmentering finns på olika nivåer, på ämnes– eller produktnivå. •På materialnivå innebär det att polymeren kemiskt bryts ner till mindre polymerbitar. Detta är den inledande delen i nedbryt- ningsprocessen. Fragmenteringen av plastskräp i den miljön är störst vid direkt exponering av solljus vid strandkanten. Högre temperaturer och närvaro av syre ökar fragmenteringen, likaså nötningsprocesser till exempel genom vågornas aktivitet. Fragmentering av plast i miljön kan ge upphov till mikroplast. •En fragmentering kan också ske på produktnivå när plastpro- dukter slås eller faller sönder till plastbitar. Majoriteten av bionedbrytbara plaster är komposterbara under spe- cifika förhållanden. Plasten bryts ner via en biologisk process under kompostering, och resulterar i bildandet av koldioxid, vatten, och biomassa, med en hastighet som överensstämmer med andra kända, komposterbara material och inte lämnar något visuellt urskiljbara eller giftiga rester. Förloppet kan tidsmässigt mätas med standardi- serade testmetoder och därmed klassificeras. derna EN 13432 (för förpackningar) och EN 14995 (för plast) defi- nierar den tekniska specifikationen för komposterbarhet hos plast- produkter. Standarderna ställer följande krav: •EN 13432 (Förpackning) – krav på att förpackningar är nedbryt- ningsbara genom industriell kompostering. Detta undersöks och godkänns genom ett testprogram tillsammans med utvärderings- kriterier. Standarden harmoniserar till EU:s direktiv om förpack- ningar och förpackningsavfall (94/62/EG). •EN 14995 (Plast) – krav för utvärdering av komposterbarhet av plastmaterial och plastprodukter utöver de som inte är förpack- ningar. Miljöförhållandena i standarderna får till följd att det krävs en in- dustriell process. Det innebär att komposterbara plaster inte bryts ner i den naturliga miljön. De allra flesta komposterbara plasterna på marknaden bryts inte heller ner i miljön som råder i en hemkompost. För hemkompostering saknas en harmoniserad standard inom EU. För att en plast ska kunna kategoriseras som komposterbar enligt EN 13432 måste fyra kriterier vara uppfyllda: 1.Kemiska egenskaper – Plasten måste innehålla organiskt material och får inte överstiga gränsvärden för en rad tungmetaller. 2.Bionedbrytbarhet – Plasten ska fullständigt brytas ner under kontrollerade komposteringsför- hållanden. Bionedbrytningen (eller mineraliseringen) definieras som omvandling av organiskt kol (i plasten) till koldioxid. 3.Sönderdelning – Plasten (i den form som den sätts på marknaden) ska sönderfallas till visuellt icke detekterbara (<2 mm) under kontrollerade komposteringsförhållanden. 4.Giftighet för miljön – Komposten i slutet av komposteringen, som kan innehålla rester som inte brutits ner, ska inte ge en ne- gativ effekt för miljön (grodd och planttillväxt). Nedbrytning av organiskt material med hjälp av syre (aerob) och mikroorganismer, främst bakterier och svampar. Kompostering innebär att särskilda miljöförhållanden råder (för vattenhalt, syre- halt, pH, temperatur och kol-kvävekvot). Det finns olika typer av kompostering: •Trädgårdskompost: Består vanligtvis av löv, grenar och annat trädgårdsavfall. •Hemkompostering: Enligt nuvarande standard är hemkomposte- ring en komposteringsprocess som utförs av en privatperson i syfte att producera kompost för eget bruk. Skillnaden i dagligt tal mot trädgårdskompost är att hushållet lägger ner matavfall och oftast använder en kompostbehållare. •Industriell kompostering: Även kallad central kompostering. Sker i stor skala under kontrollerade former. Innebär att plasten bryts ner till minsta möjliga beståndsdelar utan rester av syntetiska nedbrytningsprodukter. Avser en fullständig nedbrytning av den ursprungliga polymeren vilket kräver särskilda miljöförhållande. Beroende på vilken typ av polymer kan nedbryt- ningen ske till exempelvis koldioxid, vatten, metan, väte, ammoniak och andra enkla oorganiska föreningar. Mineralisering är resultatet av en abiotisk och mikrobiell aktivitet. Alla polymerer är nedbrytbara, även om tiden det tar för en plast att brytas ner i miljön är mycket lång. Plaster är olika känsliga för olika påverkan och stabiliseras därför på olika sätt för att inte brytas ner för snabbt. Det som skiljer plast som kallas för ”nedbrytbar” och traditionella, beständiga plaster är tiden nedbrytningen tar. Med nedbrytbar plast avses i delredovisningen plast som tillverkas för att kunna brytas ner under specifika förhållanden och som mark- nadsförs såsom ”nedbrytbar”, ”bionedbrytbar” eller ”komposterbar”. En irreversibel process som innebär en fysisk eller kemisk ändring i polymeren till följd av olika miljöfaktorer, såsom värme, solljus (UV-ljus), fukt, kemiska förhållanden eller biologisk aktivitet. UV- ljus är den främsta anledningen till att plast bryts ner utomhus. Detta innebär att den största nedbrytningen av plastskräp sker i direkt sol- ljus (vid exempelvis strandkanten). Olika plaster påverkas dock olika. Höga temperaturer och tillgång till syre ökar nedbrytnings- takten liksom mekanisk nötning till exempel vågverkan i miljön. Under nedbrytningsprocessen förändras plastens struktur, den kan blekas, additiv kan brytas ner/migrera ut och plasten blir med tiden svag och spröd. När plasten väl har sjunkit till botten och hamnat i sediment minskar nedbrytningen drastiskt och avtar nästan helt. Nedbrytningen kan ske delvis (fragmentering) då materialet bryts ner till mindre bitar, vilket kan vara en källa till mikroplast i miljön. För fullständig nedbrytning (mineralisering) krävs att poly- meren ska brytas ner koldioxid, vatten och vid anaerob nedbrytning metan. Plast tillverkad av samma fossilbaserade och beständiga polymerer som traditionell plast. Skillnaden är tillsats av ett metallsalt (av ko- bolt, mangan, järn, nickel eller cerium) som skyndar på nedbryt- ningen till mindre plastbitar genom en kemisk oxidation (i närvaro av syre) av polymerkedjorna till följd av UV-ljus. Nedbrytningsprocess som sker till följd av en oxidativ klyvning av makromolekyler, såsom polymerer.8 På liknande sätt används prefix som termo (för nedbrytning genom värme) och foto (för nedbrytning genom inverkan från ljus(UV). 8Enligt tekniska rapporten /TR 15351:2006 Plast – Ordlista på området nedbrytbara och biologiskt nedbrytbara polymerer och plastartiklar. Nedbrytning av organiskt material av mikroorganismer i syrefri (anaerob) miljö. Vid rötning bildas biogas, som huvudsakligen be- står av koldioxid (25–) och metan (50–). Det finns olika typer av rötningsprocesser som främst skiljs åt av deras temperatur. Plaster som marknadsförs som nedbrytbara är främst avsedda att behandlas genom en industriell kompostering. Eftersom förhållandena skiljer sig åt mellan en kompost- och en rötningspro- cess kan de flesta plaster som bryts ner i en industriell kompost inte brytas ner genom rötning. 1.4Nedskräpning och marint skräp En rad olika begrepp kopplar till nedskräpning och marint skräp/marint avfall, i detta avsnitt definieras dessa begrepp samt några relevanta processer och organisationer. Begreppen marint skräp och marint avfall används synonymt. Havs- och vattenmyndigheten använde inledningsvis begreppet marint avfall utifrån den översättning som gjordes i samband med att havsmiljödirektivet översattes, från det engelska ordet ”” till det svenska ordet ”avfall”. Under havsmiljödirektivets genom- förande har myndigheten valt att gå över till begreppet marint skräp då man anser att det bättre överensstämmer med det engelska ordet ””. I EU kommissionens beslut (EU) 2017/848 om kriterier och metodstandarder för god miljöstatus används i den svenska översättningen numera begreppet marint skräp. Däremot används i vägledning till kommunerna ”Strategiskt arbete för minskad nedskräpning” begreppet marint avfall. Utredningen har valt att i betänkandet använda begreppet marint skräp då det på ett tydligt sätt illustrerar att avfall kan vara en resurs medan skräp är avfall som har hamnat på fel plats. Marint skräp och marint avfall Begreppen används synonymt och innefattar fasta föremål och material som har tillverkats eller bearbetats av människor och som avsiktligt kastats eller oavsiktligt förlorats i den och kustnära miljön. Det inkluderar även föremål och material som transporterats till havsmiljön från aktiviteter på land. Marint skräp kan bestå av plast, gummi, tyg/textil, papper/kartong, glas/keramik, metall och behandlat/bearbetat trä. Det är i huvudsak dessa materialkategorier som använts i samband med att marint skräp övervakas. Enligt EU:s tekniska arbetsgrupp för marint skräp (EU TG ML) omfattas inte halvfasta rester av exempelvis mineral- och vegeta- biliska oljor, paraffin och kemikalier i definitionen (Galgani et al., 2010). I beslut (EU) 2017/848 om kriterier och metodstandarder för god miljöstatus inkluderas även kategorierna kemikalier och livsmedelsavfall.9 Marint skräp förekommer på stränder, i vattenpelaren, på havs- botten och i sediment, både som stora föremål (makroskräp) och som små delar eller partiklar (mikroskräp). Marint skräp är en så kallad deskriptor (temaområde) som används för att bedöma miljö- statusen i hav i enlighet med havsmiljödirektivet. Det finns ingen fastställd definition för makroplast. Enligt EU TG ML avses plastföremål och plastbitar/delar större än (Piha et al., 2011). avses i stället plastbitar större än , det gäller främst i amerikansk litteratur (t.ex. et al., 2017). Det finns ingen fastställd definition för mesoplast. Enligt EU TG ML avses plastföremål och plastbitar i storleksordningen (Piha et al., 2011). I amerikansk litteratur anges ibland som övre gräns (t.ex. et al., 2017). 9http://eur-lex.europa.eu/legal- content/SV/TXT/PDF/?uri=CELEX:32017D0848&from=EN litteraturen används ibland denna term, men i de flesta sammanhang talar man endast om makro- och mikroplast. Det finns ingen fastställd definition för mikroplast. Enligt havsmiljö- direktivet innefattas plastpartiklar som är mindre än . Den övre gränsen är vanligt förekommande i litteraturen (t.ex. GESAMP, 2015; Verschoor., 2015). Den undre gränsen varierar där- emot. Till exempel har FN:s rådgivande grupp GESAMP (on the Scientific Aspects of ) angett 1 µm (1 000 nm) som undre gräns (GESAMP, 2015). I EU TG ML:s riktlinjer för övervakning föreslås övervak- ningsprotokoll för mikroplaster i storleksklassen 1–samt över- vakningsprotokoll för mikroplaster mindre än (Hanke et al., 2013). Utredningen går inte närmre in på storleksgränser. Med mikro- plast avses fasta partiklar av plast oberoende av form (exempelvis som korn, flagor och fibrer), som är mindre än i sin största dimension och som är olösliga i vatten. Mikroplast delas ofta upp i två grupper, primär och sekundär mikroplast. Primär mikroplast tillverkas redan från början som små pellets eller partiklar av annan form. Pellets används som råmaterial vid tillverkning av plastprodukter. Korn och partiklar i andra former tillsätts i kosmetika och hygienartiklar eller användas till blästring. Sekundär mikroplast bildas oavsiktligt när plastmaterial slits och plastpartiklar frigörs exempelvis när syntetiska kläder tvättas eller syntetiska rep nöts eller när plastföremål succesivt bryts ner till mindre och mindre bitar i miljön exempelvis vid nedskräpning. I en bred definition av mikroplast inkluderas ofta material base- rade på icke-syntetiska polymerer som naturgummi och polymer- modifierad bitumen. Anledningen till det är att sådant material kan ge upphov till solida partiklar med högt polymerinnehåll och ur miljösynpunkt ha liknande egenskaper som mikropartiklar av plast (Verschoor., 2015). Därför har till exempel valt att inkludera även material baserade på icke-syntetiska polymerer som naturgummi och polymermodifierad bitumen i sina förslag till åtgär- der mot mikroplast (, 2017). inte har fokus på specifika åtgärder riktade mot mikroplast och liknande ämnen använder vi inte den breda definitionen av mikroplast. Det finns ingen fastställd definition för nanoplast och begreppet är omtvistat. Däremot finns en standarddefinition för nanomaterial. Nanomaterial är material (oavsett materialtyp) som har storleken 1– 100 nm i minst en dimension (ISO/TS 80004-1:2015). I litteraturen om marint plastskräp och mikroplast nämns emellanåt nanoplast (t.ex. et al., 2017; Koelmans et al., 2015). Med nanoplast avses vanligen mycket små plastpartiklar som har uppstått vid nötning och fragmentering av större plastföremål eller mikroplast. I en nyligen publicerad artikel föreslås storleksklassen 1nm till 1µm (1000 nm) (Gigault et al., 2018). I 15 kap. finns bestämmelser om avfall. Av 15 kap. 26 § framgår att ingen får skräpa ner utomhus på en plats som allmänheten har tillträde eller insyn till. Bestämmelsen innebär ett allmänt förbud mot nedskräpning, den riktar sig till alla och avser såväl gatumark och tomter som naturområden. Med skräp avses både små och stora föremål. Skräp i lagens mening kan alltså utgöras av såväl bilar och byggavfall, som glas, papper, engångsgrillar eller cigarettfimpar. Plast som är en del av cirkulära materialflöden. Avser övergivna, nedskräpande och uttjänta båtar. Förlorade (avsiktligt eller oavsiktligt) fiskenät och trålar. Problema- tiken kan även omfatta andra typer av förlorade fiskeredskap som burar och ryssjor. Även förkortningen ALDFG (Abandoned, lost or otherwise discarded fishing gear) används i detta sammanhang. Ut- redningen kommer huvudsakligen att använda begreppet spökred- skap. Vattenburet skräp och vattenburet avfall Avfall eller skräp som färdas med vattendrag, vanligtvis med den miljön som slutdestination. Motsvarar det engelska begrep- pet ”Riverine ”. Trawl Survey genomför beståndsuppskattningar av fisk i , i samband med dessa övervakas marint skräp på havsbotten. Avser EU:s ramdirektiv om en marin strategi (2008/56/EG) med syfte att uppnå eller upprätthålla en god miljöstatus i hav . Havsmiljödirektivet införlivades 2010 i svensk lagstift- ning via havsmiljöförordningen. I ansvarar Havs- och vatten- myndigheten för genomförandet av direktivet. Genomförandet sker i flera steg under en 6-årscykel. För att bedöma miljöstatusen an- vänds elva så kallade deskriptorer eller temaområden. För vart och ett av dessa deskriptorer/temaområden bedömer varje EU-land miljöstatusen i sina havsområden och definierar vad god miljöstatus är, indikatorer fastställs, övervakningsprogram tas fram och, om det behövs, tas även åtgärdsprogram fram. Åtgärderna ska sedan genom- föras, följas upp och utvärderas. Därefter påbörjas en ny 6-årscykel där kunskap och program revideras. Helsingforskonventionen är en regional miljökonvention för Öster- sjöområdet, inklusive . Parter är , , Fin- land, , , , , , Ryska Federa- tionen och EU. International Bottom Trawl Survey genomför beståndsuppskatt- ningar av fisk i , i samband med dessa övervakas marint skräp på havsbotten. , är en inter- nationell organisation som tar fram forskning och råd för att stödja ett hållbart nyttjande av världshaven. ICES levererar vetenskapliga publikationer, information och förvaltningsråd som efterfrågas av medlemsländer och internationella organisationer såväl som inter- nationella kommissioner som till exempel Ospar och Helcom. är en regional miljökonvention för Nord- ostatlanten, där , och delar av ingår. Parter är , , , , , , , , , , , , Tysk- land, , och EU. Allt fler talar om en hållbar plastanvändning och det ofta i samband med en cirkulär ekonomi. För dessa två begrepp finns inga allmänt vedertagna definitioner men begreppen används inom en rad olika sammanhang, både nationellt och internationellt. Begreppet resurs- effektivitet används ofta tillsammans med begreppet cirkulär eko- nomi utan någon väl definierad relation dem emellan. Cirkulär ekonomi kan beskrivas som en ekonomi där avfall i princip inte uppstår utan resurser kan behållas i samhällets kretslopp eller på ett hållbart sätt återföras till naturens eget kretslopp. I begreppet in- ryms effektivare materialanvändning, längre livslängd på produkter, design för återanvändning, reparation och återvinning och en eko- nomi där service och delning ersätter en ständigt ökad ström av kort- livade produkter. I denna utredning används i huvudsak beskriv- ning vilket innebär att plasten har ett värde som gör att den inte för- brukas i onödan eller hamnar i naturen, att den är fri från farliga äm- nen och att plastföremål återanvändas i så hög utsträckning som möjligt för att därefter materialåtervinnas samt att råvaran är fossilfri och/eller återvunnen.10 Därutöver anser vi att en hållbar plastan- vändning inbegriper att plasten inte innehåller problematiska ämnen och tillsatser som försvårar materialåtervinningen. Utredningen vill betona att en hållbar plastanvändning inte kan uppnås så länge det sker ett läckage av plast inklusive mikroplast till miljön – att för- hindra plastläckage är själva grundförutsättningen för en hållbar plastanvändning. Med resurseffektivitet avses vanligen att kunna få ut mer nytta per insatt resurs. Med resurseffektivitet avser vi en effektivare använd- ning av naturresurser inom ramarna för en hållbar utveckling och naturens systemvillkor. 10www.naturvardsverket.se/Miljoarbete-i-samhallet/Miljoarbete-i-Sverige/Uppdelat-efter- omrade/fragor-och-svar-om-plast/. En process som handlar om att elkraft och värme för uppvärmning utvinns genom att plasten förbränns. Av den plast som samlas in går 40–till förbränning (Material Economics, 2018). Materialets energiinnehåll kommer till nytta. Återvinning av byggstenar för polymererna. De återvunna bygg- stenarna kan bli ny plast eller en annan produkt. Används ofta som synonym med mekanisk återvinning. Det åter- vunna materialet blir nytt material. ”Före konsument” avser plastavfall som materialåtervinns innan konsumentledet. En stor del av de återvinningsbaserade produkterna på marknaden består av sådana material. ”Efter konsument” avser plastavfall från konsument som material- återvinns. Detta avfall är svårare att materialåtervinna än det som inte nått konsument på grund av aspekter som exempelvis spårbarhet och renhet. Systemet för PET-flaskor är dock ett bra exempel där åter- post-consumer fungerar väl vilket beror på att kontroll finns för just dessa aspekter. Ur Dir 2017:60: Utredaren ska analysera de miljöeffekter olika slag av plaster kan ha under sin livscykel, inklusive de miljöproblem som uppstår till följd av valet av råvara vid tillverkning av plast, användning av plast och de kon- sekvenser som uppstår i avfallshantering och materialåtervinning, samt de miljöproblem som orsakas av ökande mängder plast och mikroplast i hav och sjöar. I det här kapitlet belyser vi användningen av plast , hur plast- avfall tas omhand i dagens system och vilka miljöeffekter detta för med sig. Det är viktigt att plasten inte enbart ses som ett material som för med sig negativa konsekvenser, plast bidrar med många nyttor som samhället inte kan vara utan. Användning av plast kan leda till minskad miljöpåverkan på grund av sina egenskaper, till exempel genom att bidra till energibesparingar i transportsektorn och i byggnader, liksom till förebyggande av matsvinn genom för- packningslösningar. Men nyttorna behöver sättas i relation till miljöpåverkan från produktionen och följaktligen konsumtionen av plast. Även i be- handlingen av plastavfall har påverkan på miljön, liksom den plast som ”läcker” från samhället ut i naturen. I nedanstående avsnitt be- skrivs plastens miljöeffekter på en övergripande nivå utan att speci- fikt gå in på olika plasttyper. Benämningen ”plast” kommer från det grekiska ordet ”plastikos”, vilket betyder passform för formning. Plast innefattar ett brett sorti- ment av syntetiska eller semisyntetiska organiska material som an- vänds i ett stort och växande utbud av applikationer. Plast kan till- verkas av både fossil och förnybar råvara, men den allra största delen av produktionen baseras på fossil olja. Plast består huvudsakligen av en eller flera polymerer som blandas med olika tillsatser (additiv). Det är ämnen som gör plasten exempelvis flamsäker, färgad, mjuk eller . Utvecklingen av plast började med användning av naturmaterial som hade inneboende plastegenskaper, därefter skedde en kemisk modifiering av naturmaterial, såsom gummi och nitrocellulosa. Det som känns igen som dagens moderna plast och som utgörs av helt syntetiska material började utvecklas för omkring (PlasticsEurope, 2018). Ett viktigt genombrott kom 1907 med den första riktiga syntetiska massproducerade plasten bakelit. Plastproduktionen i världen förväntas fördubblas (et al., 2016). tillverkas globalt plast , varav i Europa1 (PlasticsEurope, 2017). En viktig del i den accelererande ökningen är samhällets skifte från återanvändningsbara produkter till engångs- produkter. Olika slags förpackningar utgör det största använd- ningsområdet för plast. Som ett resultat har det under senaste de- cennierna skett en signifikant ökning av plastavfall. Den stora majoriteten av monomerer som används för att till- verka plast, såsom eten och propen, kommer från fossila kolväten. Plast bryts inte ner, allra minst i den naturliga miljön. Det innebär att plastskräp ackumuleras framför allt i världshaven, något som uppmärksammats mer och mer . Dessutom kan tillsatser som orsakar skadliga effekter på hälsan och miljön läcka ut från plasten. Det finns uppskattningsvis över plast- avfall i haven. Utan drastiska åtgärder kan det finnas mer plast än fisk i haven 2050. Det berget av plastskräp förväntas växa till vilket då i så fall skulle innebära att förhållandet mellan plast och fisk i världshaven är en till tre (, and , 2016). 1I EU28 samt och . Inkluderar inte fibrer av PET, PA, PP och polyakryl. Siffrorna gäller för . Det finns många olika plaster med olika egenskaper som används inom en mängd olika applikationer. I var efterfrågan 2016, varav till förpackningar, följt av till byggmaterial, till fordonsindustrin, till elektronik, till konsumentvaror och till lantbruket. Andra användningar är till exempel medi- cinska applikationer och möbler (PlasticsEurope, 2017). Plast brukar delas upp i två huvudgrupper, termoplast och härd- plast. De vanligaste plasterna på marknaden är polyeten (PE), poly- propen (PP), polyvinylklorid (PVC), polyuretan (PUR), poly- etentereftalat (PET) och polystyren (PS) (tabell 2.1). Källa: PlasticsEurope, 2017. Den totala mängden plast som producerats i världen beräknas till () (Geyer et al., 2015). Mängden genererat plastavfall uppskattas till , av vilka återvunnits, förbränns och ackumulerats på deponier eller i den naturliga miljön. Med samma produktionstakt och avfallshantering innebär det grovt att plastavfall och plastskräp kommer finnas på deponier och i miljön vid 2050. Det finns en rad olika lagar och regler för plast och plastavfall. En och samma plastvara kan regleras av flera olika lagstiftningar. Exempelvis finns specifika regler för plast i kontakt med livsmedel som beaktar att tillsatser i plasten kan migrera från plastmaterialen till livsmedel (EU-förordning 10/2011).