sou · H6B359 · 2018-06-29 00:00:00 — Det syfte som gäller innebär dels att det överlåtits till domstol att självständigt göra avvägningen mellan företagets och statens intresse medan utredningens uppfattning är att detta är en fråga som bör avgöras av lagstiftaren. Därutöver är målsättningen som den kommer till uttryck i förarbetena att minimera risken för samhället mycket långtgående och inte en realistisk målsättning då den skulle innebära att säkerheterna och kostnaderna för verksamhetsutövaren skulle bli mycket stora om den tillämpades. I lagstiftningen om finansiering av omhändertagande av kärnavfall lagen (2006:647) om finansiering av kärntekniska restprodukter (finansieringslagen) fanns i förarbetena2 till den numera ändrade lagen3 en liknande skrivning. I den nu gällande lagens slås ambitionen kring statens risk fast i 9 § där det framgår att en avgiftsskyldig med hög sannolikhet ska kunna fullgöra sina skyldigheter. Av förarbetena4 framgår att formuleringen visserligen ger ett visst tolkningsutrymme, men det utrymmet är inte så stort att definitionen saknar innebörd eller betydelse 2005/06:183, bet. 2005/06: MJU24, rskr. 2005/06:287. 2016/17:199, bet. 2017/18: FöU2, rskr. 2017/18:17. I författningskommentarerna5 preciseras att några större avvikelser nedåt från en s.k. konfidensgrad på inte ryms inom kravet på hög sannolikhet. Utredningen anser att lagstiftaren tydligare bör ange hur avvägningen mellan statens och gruvföretagens intresse bör ske. Detta bör komma till uttryck i en lagfäst målsättning för säkerheterna, i linje med vad som gäller för kärnavfall och bestämmelserna i utvinningsavfallsdirektivet. För ökad tydlighet bör det sålunda framgå att säkerheterna ska bestämmas så att de med betryggande sannolikhet kan finansiera de skyldigheter för efterbehandling som en verksamhetsutövare har även om denne inte kan eller vill finansiera sina skyldigheter i enlighet med utövarens tillstånd enligt . Då staten bär sistahandsansvaret för efterbehandlingen kan detta också uttryckas som att säkerheterna syftar till att säkerställa att risken är låg för att staten ska behöva betala för det som är verksamhetsutövarens ansvar. Målsättningen bör anges i gruvavfallsfinansieringslagen och preciseras i förordning. Utredningen lämnar förslag kring vilken konfidensgrad som kan anses vara betryggande i nästa avsnitt. Som ovan nämnts har gruvverksamhet tillåtits att bedrivas utan att fullgod säkerhet ställts av verksamhetsutövaren. Detta är enligt utredningens uppfattning inte acceptabelt. Det bär därför införas en bestämmelse om att gruvverksamhet inte ska tillåtas bedrivas om inte betryggande säkerheter har beslutats och ställts till staten. Utredningens förslag: De efterbehandlingsåtgärder som säkerheterna avser att täcka ska beskrivas i en efterbehandlingsplan. Mark- och miljödomstolen ska pröva efterbehandlingsplanen vid ansökan enligt . Efterbehandlingsplan ska därefter revideras . Vid den femåriga revideringen prövar efterbehandlingsplanen. 2016/17:199 s 44. Till efterbehandlingsplanen ska en kostnadsberäkning fogas. Prövad efterbehandlingsplan med vidhängande kostnadsberäkning ska inges till tillsynsmyndigheten för de ekonomiska säkerheterna som ska besluta om säkerheternas storlek. Om det finns särskilda skäl bör miljötillsynsmyndigheten och/eller tillsynsmyndigheten för de ekonomiska säkerheterna ges rätt att initiera att verksamhetsutövare genomför en uppdatering av efterbehandlingsplan och/eller en ny beräkning av efterbehandlingskostnaderna innan nästa revideringstidpunkt. Länsstyrelserna, , , SGI och den myndighet som utses till tillsynsmyndighet för de ekonomiska säkerheterna bör samverka avseende kunskapsöverföring rörande efterbehandlingsmetoder och SGI bör ges ett huvudansvar för denna verksamhet. Detta bör anges i myndigheternas instruktioner. ges föreskriftsrätt för innehållet i efterbehandlingsplanerna. Föreskrifterna bör utarbetas efter samråd med tillsynsmyndigheterna (länsstyrelserna och tillsynsmyndigheten för de ekonomiska säkerheterna, se nedan). Skälen för utredningens förslag: framgår i det följande. Nya bestämmelser om en efterbehandlingsplan Som framgår i avsnitt 5.2.5 finns det brister i hur avfallshanteringsplanerna utformas och används . Efterbehandlingsplanen kan sägas vara bl.a. en teknisk beskrivning av hur verksamhetsutövaren avser att genomföra efterbehandlingen av avfallsanläggningarna och utvinningsavfallet. Det finns emellertid inga bestämmelser om att efterbehandlingen av den övriga gruvverksamheten ska dokumenteras på motsvarande sätt. En realistisk beräkning och efterföljande beslut om storleken på den ekonomiska säkerheten kräver att informationen finns att tillgå om de åtgärder som behöver genomföras såväl för stängning och återställning som efter stängningen och som säkerheterna är avsedda att täcka. Om den tekniska beskrivningen av efterbehandlingen är bristfällig eller utelämnar vissa åtgärder som ska genomföras så blir även kostnadsberäkningen behäftad med brister. Utredningen bedömer att dessa brister riskerar att innebära svårigheter att utföra en korrekt beräkning av säkerheternas storlek vilket i sin tur riskerar att syftet med de ekonomiska säkerheterna för efterbehandlingen inte kan uppnås. Utredningen anser därför att de åtgärder som en verksamhetsutövare planerar att vidta för att efterbehandla en gruvverksamhet och som säkerheterna avser att kunna finansiera ska dokumenteras i en efterbehandlingsplan. Efterbehandlingen i denna plan ska ta sikte på hela gruvverksamheten och alla de återställningsåtgärder som följer av miljötillståndet. Denna nya efterbehandlingsplan ska tas fram vid sidan av den nuvarande avfallshanteringsplanen, som enligt utvinningsavfallsförordningen, ska tas fram för utvinningsavfall och avfallsanläggningar. Dessa bestämmelser föreslås införas i den nya gruvavfallsfinansieringslagen. Till efterbehandlingsplanen ska en kostnadsberäkning fogas. Kostnadsberäkningen ska utgöra ett underlag för tillsynsmyndigheten för de ekonomiska säkerheternas beslut om säkerhetsbeloppets storlek (se nedan). Mark- och miljödomstolen ska inte ta ställning till rimligheten i denna kostnadsbedömning. Detta ansvar ska åligga tillsynsmyndigheten för de ekonomiska säkerheterna (se nedan). I avsnitt 5.2.1 framgår att slutmålet för efterbehandlingen i vissa fall är oklart, vilket torde innebära stora svårigheter för en verksamhetsutövare att bedöma vilka efterbehandlingsåtgärder som ska vidtas. Utredningen anser att det är lämpligt att i lag ange att domstolen i sitt tillståndsbeslut ska precisera kraven på de efterbehandlingsåtgärder som ska vidtas. Målet bör kunna anpassas till det aktuella ärendet – exempelvis kan naturens skyddsvärde variera mellan olika områden vilket kan ställa krav på olika ambitionsnivå när det gäller efterbehandlingen. Här bör anförtros till domstolen att göra en lämplig intresseavvägning. Bestämmelser om fastställande av slutmålet för efterbehandlingen föreslås införas i den nya gruvavfallsfinansieringslagen. Enligt utredningens uppfattning bör efterbehandlingsplanen prövas av Mark- och miljödomstolen vid ansökan enligt . Ut- redningen föreslår vidare att efterbehandlingsplanerna (med tillhörande kostnadsberäkningar) bör uppdateras . Den reviderade efterbehandlingsplanen bör prövas av miljötillsynsmyndigheten (dvs. Baserat på den reviderade planen prövar tillsynsmyndigheten för de ekonomiska säkerheterna säkerhetsbeloppets storlek. Om det finns särskilda skäl bör miljötillsynsmyndigheten och/ eller tillsynsmyndigheten för de ekonomiska säkerheterna ges rätt att initiera att verksamhetsutövare genomför en uppdatering av efterbehandlingsplan och/eller en ny beräkning av efterbehandlingskostnaderna innan nästa revideringstidpunkt. Utredningen finner också det lämpligt att ges föreskriftsrätt för efterbehandlingsplanerna. Föreskrifterna bör utarbetas i samråd med tillsynsmyndigheterna (länsstyrelserna och tillsynsmyndigheten för de ekonomiska säkerheterna (se nedan). På motsvarande sätt föreslår utredningen nedan att tillsynsmyndigheten för de ekonomiska säkerheterna ska få föreskriftsrätt för kostnadsberäkningen. Värt att notera är att en uppdatering av efterbehandlingsplanen kan innebära behov av att även uppdatera avfallshanteringsplanen enligt utvinningsavfallsförordningen och anmäla denna till tillsynsmyndigheten. Utredningen bedömer att det finns flera skäl för att efterbehandlingsplanen, kostnadsberäkningen och beslutet om säkerheternas storlek bör revideras löpande. De bestämmelser som finns i utvinningsavfallsförordningen om att en avfallshanteringsplan ska ”ses över” minst eller så snart det finns anledning till detta, är enligt utredningens bedömning alltför vaga. Utredningen har funnit att uppdateringar inte utförs med den regelbundenhet som var tänkt. Bristen på regelbunden översyn innebär en ökad risk för staten. Som diskuterats tidigare ställs säkerheten som ett fast nominellt belopp, vilket gör att pris- och löneutvecklingen för efterbehandlingsarbeten urholkar det reala värdet på säkerheten. Kostnadsberäkningarna och efterbehandlingsplanen behöver också uppdateras löpande för att säkerställa att säkerheten baseras på ett aktuellt underlag. Utöver detta skapar en löpande uppdatering av kostnadsberäkningen och planen för efterbehandling vid fasta intervall incitament för att aktivt arbeta med efterbehandling. En verksamhetsutövare som aktivt arbetar med efterbehandling kan succesivt komma att behöva ställa lägre säkerheter allt eftersom efterbehandlingen fortgår och de förväntade kostnaderna för den återstående efterbehandlingen blir allt lägre. Även för nystartade gruvor innebär denna ordning en flexibilitet eftersom säkerheten bara omfattar de efterbehandlingsåtgärder som behöver genomföras om gruvan verksamhet upphör inom den aktuella femårsperioden. Efterbehandlingsbehovet för avfallsanläggningar torde vara mindre i början av en gruvas livscykel och öka i takt med att avfallsmängderna ökar, vilket bör göra att säkerheten succesivt ökar. Det främsta skälet för att löpande uppdatera efterbehandlingsplanen och kostnadsberäkningarna är dock att statens risk kan hanteras på ett mer ändamålsenligt sätt än . Som tidigare diskuterats sammanhänger statens risk framförallt med att en verksamhet går i konkurs, eller på annat sätt inte genomför de planerade efterbehandlingsåtgärderna, och staten måste bli huvudman och finansiär av efterbehandlingen. Om säkerheten regelbundet uppdateras efter fastställda intervall är det de förväntade framtida kostnaderna vid varje revideringstidpunkt som säkerheten bör täcka. Ökad kunskap om efterbehandlingsåtgärder och pekar i sin avrapportering på att expertkunskap om avfallshanteringsplaner vid prövnings- och tillsynsmyndigheter bitvis är bristfällig, vilket kan försvåra för myndigheterna att bedöma verksamhetsutövarnas underlag. För att komma tillrätta med detta föreslår myndigheterna att samverkan mellan länsstyrelser med tillsyn över gruvverksamhet främjas för att uppnå ökad kunskapsöverföring och resursutnyttjande av expertkunskap. Myndigheterna pekar också på att det behöver göras systematiska uppföljningar av genomförda efterbehandlingar. Om dessa åtgärder genomförs bedömer utredningen att det bidrar till en mer ändamålsenlig beräkning av säkerhetens storlek. Utredningen anser dock att även , SGU och SGI bör delta i en bredare framtida kunskapsöverföring och att SGI bör ges ett huvudansvar för denna verksamhet inom SGI:s befintliga ansvar för forskning, teknikutveckling och kunskapsutveckling för sanering och återställning av förorenade områden. Uppgifterna bör införas i myndigheternas instruktioner. 11.3Beräkning av säkerheternas storlek Utredningens förslag: Säkerhetens storlek ska fastställas till ett belopp som kan finansiera de efterbehandlingsåtgärder som anges i efterbehandlingsplanen, för det fall verksamheten upphör fram till nästa beräkningstillfälle och verksamhetsutövaren inte kan eller vill genomföra åtgärderna. Beräkningen ska ta hänsyn till de ökade kostnader som en oplanerad eller tidigarelagd stängning kan ge upphov till och baseras på antagandet att en extern aktör anlitas för att vidta åtgärderna. Regeringen eller den myndighet regeringen utser bör ges föreskriftsrätt för kostnadsberäkningen för de ekonomiska säkerheterna. Skälen för utredningens förslag: Som framgår av diskussionen i avsnitt 10.2 är syftet med säkerheterna att skydda samhället och skattebetalarna från att behöva finansiera de skyldigheter som åligger verksamhetsutövaren enligt tillståndet. Enligt utredningens förslag enligt 11.2.2 ska säkerheterna bestämmas så att de med betryggande sannolikhet kan finansiera efterbehandlingen, dvs. risken för samhället vara låg. Den situation som är mest riskfylld för staten är att en verksamhet går i konkurs, eller på annat sätt inte genomför de planerade åtgärderna, och konkursboet inte klarar av att finansiera efterbehandlingen. I sådant fall tvingas staten träda in och bli huvudman och/eller finansiär av efterbehandlingen. Det är således denna kostnad som säkerheten ska täcka. Vad gäller frågan om vem som ska antas utföra efterbehandlingen då storleken på säkerheten beräknas är det utredningens uppfattning att kostnaderna ska beräknas som om annan aktör än verksamhetsutövaren utför efterbehandlingen. Visserligen kan en konkursförvaltare välja att fortsätta att avlöna befintlig personal och använda sig av verksamhetsutövarens material och maskiner. Det kan dock endast göras om det kan visas att dessa åtgärder ligger i samtliga konkursboets borgenärers intresse. Det finns goda skäl att anta att efterbehandling kan förväntas bli dyrare än en som genomförs i egen regi. För att säkerställa att säkerhetsbeloppet är tillräckligt stort bör det således beräknas utifrån antagandet att arbetet utförs av externa aktörer. Utredningens bedömning överensstämmer med i artikel 14 i utvinningsavfallsdirektivet, men bestämmelsen har enligt utredningens uppfattning inte genomförts fullt ut i svensk rätt. Utredningen föreslår ett förtydligande i den nya lagen på denna punkt. Förslaget innebär en anpassning till de bestämmelser som finns i artikel 14.2.b i utvinningsavfallsdirektivet samt till artikel 1.1g och artikel 2 i Kommissionens beslut /335/EG av . Dagens säkerhetsbelopp synes ha beräknats med utgångspunkten att gruvan drivs enligt plan och att verksamhetsutövaren genomför efterbehandlingen och inte med utgångspunkt i att efterbehandlingen ska ske av externa aktörer efter en oordnad konkurs, något som styrks av Ramböll och Ecoloops analys6. Enligt Ramböll och Ecoloops rapport utgår de nuvarande kostnadsberäkningarna ifrån att morän av tillräcklig kvalitet finns i närområdet, vilket enligt rapporten innebär väsentligt lägre kostnader för avfallshanteringen än om moränen måste transporteras eller om exv. bentonit måste tillsättas. Enligt utredningens uppfattning bör verksamhetsutövarna kunna påvisa för tillsynsmyndigheten att sådan att sådan moräntillgång finns tillgänglig samt att denna tillgång kostnadsfritt vid behov kommer kunna göras tillgänglig för myndigheterna för att kunna använda de lägre kostnadsantagandena. 6Ramböll och Ecoloop (2018). 11.3.2Hänsyn till pris- och löneutveckling Utredningens förslag: Beräkningen av säkerhetens storlek ska ta hänsyn till förväntad prisutveckling på bl.a. de material och tjänster som behövs för att genomföra efterbehandlingen enligt efterbehandlingsplanen. Skälen för utredningens förslag: Enligt utredningens uppfattning bör en rimlig uppskattning av vad en planerad efterbehandling kommer att kosta ta hänsyn till vad priserna på de insatsfaktorer som är nödvändiga kommer att vara då efterbehandlingen genomförs. Kostnaderna för efterbehandlingen kan komma att kunna sträcka sig relativt långt fram i tiden. Hänsyn till pris- och löneutvecklingen kan i sådana fall innebära relativt stor påverkan på säkerhetens storlek. Vad gäller kostnaden för arbetskraft styrs timlönerna av utvecklingen på hela arbetsmarknaden. Gruvindustrin kan inte långsiktigt avvika från den genomsnittliga utvecklingen. Timlönerna i näringslivet har ökat /år –20187. Konsumentprisindex (KPI) ökade med , vilket innebär att den reala ökningen av timlönerna är . över har timlönerna ökat med 1–1 ½ procent utöver KPI.8 Prisutvecklingen på material beror givetvis på vilket material det rör sig om. Prisutvecklingen på material enligt det s.k. entreprenadindex var –2015 , dvs en real ökning på . Dessa exempel är inte nödvändigtvis relevanta för framtida efterbehandlingsarbeten, men illustrerar ändå, beroende på produktionens sammansättning, att pris- och löneeffekterna kan bli betydande. Som diskuteras i avsnitt 5.2.2 är de beräknade efterbehandlingskostnaderna uttryckta i ett fast penningvärde och det innebär att det reala värdet på säkerheten, som också är ett fast belopp, urholkas eftersom priser och löner ökar. Såvitt utredningen erfarit tar inte nuvarande beräkningar hänsyn till pris- och löneutveckling. Det innebär att ställda säkerheter generellt sett sätts för låga och att sannolikheten för att staten kan tvingas finansiera en verksamhetsutövares skyldigheter blir oacceptabelt hög. 7Konjunkturinstitutet, prognosdatabasen. 8Hassler och Krusell (2015). Utredningens förslag: Beräkningen av säkerhetens storlek ska innehålla ett osäkerhetspåslag som beräknas genom en osäkerhetsanalys. Säkerheten ska fastställas till ett belopp som med 75 procents sannolikhet täcker kostnaderna för efterbehandling enligt efterbehandlingsplanen för det fall verksamhetsutövaren inte kan eller vill finansiera åtgärderna. Denna konfidensgrad föreslås regleras i gruvavfallsfinansieringsförordningen. Eventuella underskott föreslås absorberas av staten. På samma sätt föreslås överskott tillfalla staten. Skälen för utredningens förslag: Utredningens har ovan föreslagit att säkerheterna ska finansiera efterbehandlingen med betryggande sannolikhet och bedömt att begreppet betryggande ska preciseras genom att ange en konfidensnivå. Enlig utredningens bedömning finns det osäkerheter kring både de underliggande tekniska antagandena och antagandena om utvecklingen av priser på insatsfaktorer och löner. Det är enligt utredningens uppfattning inte rimligt att staten och skattebetalarna ska behöva ansvara för denna kostnadsosäkerhet. Enligt utredningens förslag bör i stället säkerheternas storlek beräknas så den kan finansiera efterbehandlingen med betryggande sannolikhet. Det innebär att utredningen förordar att beräkningen sker med ett osäkerhetspåslag som täcker en ofördelaktig utveckling. Krav på ett osäkerhetspåslag är i linje med utredningens uppfattning om att säkerheterna ska vara betryggande. I avsnitt 5.2.4 konstateras också att den enskilt största riskfaktorn vid beräkningen av säkerheternas storlek är kostnaderna för kvalificerad täckning. Risken för betydande fördyring på grund av andra faktorer bedöms som liten, då kvalificerad täckning är den i särklass dominerande kostnadsfaktorn. Här framgår också att de beräkningar som ligger till grund för dagens säkerheter bygger på optimistiska antaganden, som i princip täcker beräkningarna bara de mest gynnsamma förhållandena för efterbehandling där morän av tillräcklig kvalitet finns att tillgå i närområdet. Av avfallshanteringsplanerna går inte att utläsa om verksamhetsutövarna kontrollerat att så är fallet. Enligt utredningens förslag bör beräkningen av säkerheternas storlek framöver bygga på antagandet att morän inte finns tillgänglig i närområdet om inte verksamhetsutövaren kan visa att så är fallet och att den är skyddad för användning vid efterbehandlingsåtgärderna utan ytterligare kostnad för staten. Osäkerhetspåslagets storlek bör utryckas som en konfidensnivå och beräknas med stöd av en s.k. osäkerhetsanalys. I denna beräkning bör bl.a. osäkerheter i valda metoder och de kostnader som följer av dessa hanteras. Dessutom bör beräkningen hantera konceptuell osäkerhet som följer av att det finns osäkerhet kring om de valda metoderna fungerar, vilket exempelvis kan regleras genom prövotidsvillkor i miljötillståndet. Vilken konfidensnivå ska då väljas? Det finns inget enkelt eller självklart svar på den frågan. I grund och botten handlar det om en intresseavvägning och vilken inställning till risk en beslutsfattare har. I det finansieringssystemet för kärnavfall ligger den sammantagna konfidensnivån på över hela projektet livslängd fram . Det föreslagna finansieringssystemet skiljer sig även på avgörande punkter från kärnavfallsfinansieringssystemet vilket kan motivera olika konfidensgrader. Valet av konfidensnivå vid beräkning av säkerheternas storlek innebär en avvägning mellan risken för att staten tvingas infria sitt sistahandsansvar (budgetpolitik) och en önskan att inte i onödan förorsaka alltför höga kostnader för gruvnäringen (näringspolitik). Denna fråga kopplar till diskussionen i avsnitt 10.2 där utredningen gör bedömningen att säkerheterna ska bestämmas så att de med betryggande sannolikhet kan finansiera de skyldigheter för efterbehandling som en verksamhetsutövare har även om denne inte kan eller vill finansiera sina skyldigheter. Kravet på betryggande säkerheter har även stöd i EU-direktivets bestämmelser. Enligt utredningens mening kan den höga konfidensgraden för finansieringen av kärntekniska restprodukter motiveras av de väsentligt högre förväntade kostnader på detta område () och att staten inte är villig att ta så stora risker. De förväntade kostnaderna för efterbehandling av gruvverksamheter kan, enligt den konsultrapport9 som utredningen har beställt, komma att uppgå till , en väsentligt lägre summa. 9Ramböll och Ecoloop (2018). 75 procentig konfidensnivå ger kostnader på cirka 6,3 miljarder kronor.10 Man skulle också kunna anföra att det i kärnavfallsfinansieringen rör sig om ett enda projekt med stora tekniska och ekonomiska osäkerheter och med mycket lång tidshorisont. Staten kan således inte sprida riskerna över flera projekt. Å andra sidan står för den absoluta merparten av de säkerheter som ställs till staten. Någon betydande möjlighet till diversifiering mellan företag således finns inte. En avgörande skillnad mellan systemen är dock att eventuella överskott inom kärnavfallssystemet tillhör respektive verksamhetsutövare, medan utredningen förordar att över- och underskott inom gruvavfallsfinansieringssystemet ska tillfalla staten. Utredningen föreslår här att begreppet ”betryggande sannolikhet” ska preciseras till en konfidensnivå på . Denna nivå bör anges i en ny förordning. Utredningen bedömer att denna konfidensgrad är i linje med de bestämmelser som finns i artikel 14 i utvinningsavfallsdirektivet. Vid fastställande av konfidensnivån är det centralt att beakta vilken tidsperiod som beräkningen ska avse. Utredningen anser att säkerheterna ska täcka de kostnader som kan tänkas uppstå för det fall verksamheten upphör fram till nästa beräkningstillfälle och tillståndshavaren inte kan eller vill finansiera sina åtaganden. För tydlighets skull bör här anges att säkerheterna också bör täcka kostnader för efterbehandling som sker efter beräkningsperiodens slut (men till följd av att verksamheten upphör inom perioden). Den valda konfidensnivån innebär att staten kommer tvingas skjuta till budgetmedel i av alla konkurser då ställd säkerhet inte kommer fullt ut täcka kostnaderna. innebär den valda konfidensnivån att staten kan tillgodogöra sig ett överskott vid av samtliga konkurser. Resonemanget förutsätter att beräkningarna utförts på ett korrekt sätt. Utredningen har även övervägt att föreslå att staten ska betala tillbaka eventuella överskott till konkursboet. En sådan ordning skulle dock innebära att staten förväntas gå med underskott inom gruvavfallsfinansieringssystemet då staten skulle tvingas att stå för överskjutande kostnader i de av fallen där säkerheterna inte täcker kostnaderna. En sådan ordning skulle strida mot 10NTNU (2018). den centrala principen om att förorenaren betalar (pollutor pays principle).