sou · H6B369 · 2018-08-29 00:00:00 — Också konkreta hot om att föra bort utsatta till ett annat land för att genomföra tvångsäktenskap eller könsstympning förekommer. Enligt har utsatta i flera ärenden också förts ut ur landet.1 I ärendena som inkommer till stödtelefonen förs ingen statistik över den internationella dimensionen eller landbakgrunden för de utsatta. Det är därför svårt att göra en uppskattning av hur många ärenden som har en koppling till utlandet. Den internationella dimensionen är dock tydlig i många ärenden.2 kon- taktades stödtelefonen i 455 ärenden som sammanlagt berörde 619 utsatta personer. Ärenden om oro/risk för eller planer på barn- eller tvångsäktenskap samt om genomförda barn- eller tvångsäktenskap berörde 199 personer, dvs. av de utsatta personerna. Av dessa var det 33 personer som var utsatta för tvångs-/barnäktenskap. Av de 199 personerna var 106 flickor/unga kvinnor (71 av dem var ) och 11 var pojkar/unga män (fem var ). När det gäller de genomförda barn- och tvångsäktenskapen fanns exem- pel både på personer som blivit gifta under tvång när de varit bosatta i (varav de flesta blivit bortförda från för att giftas bort) och på personer som redan ingått ett tvångsäktenskap (och varit under ) då de anlänt till . I vissa av ärendena fram- stod det som att äktenskapet hade varit planerat av närstående medan det i andra fall hade handlat om hot om äktenskap p.g.a. att den utsatta ansågs ha brutit mot hedersnormer. 1Länsstyrelsen i (2017), Nationella Kompetensteamet 2017:09, s. 48. 2Ibid s. 48. ärenden om bortförande ut ur , eller risk/oro för det rörde dessa totalt 62 personer, dvs. av de utsatta. Av dem hade 39 personer blivit bortförda. 35 var flickor/unga kvinnor (27 av dem var ) och två var pojkar/unga män (vilka båda var ). Anledningen till att någon förts ut eller riskerat att föras ut ur var ofta ett planerat tvångsäktenskap. I flera ärenden hade detta föregåtts av att föräldrar eller släktingar fått kännedom om att flickan eller i vissa fall pojken haft en icke-accepterad kärleksrela- tion. I flera fall då flickor eller unga kvinnor blivit bortförda hade svenska myndigheter känt till dem, deras utsatthet och livsvillkor innan bortförandet. Vissa av de utsatta var placerade enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU). Ärendena handlade också om barn och unga som anmält till myndigheter att de utsatts för hot, förtryck och våld av närstående eftersom de ansågs ha brutit mot hedersnormer. I andra fall handlade det om en risk för ett förestående bortförande.3 I en enkät genomförd av tidningen angav vidare 13 kommuner (utav de 131 kommuner som svarade på enkäten) att det fanns misstankar om att skolelever hade förts utom- lands för att giftas bort. Enkäten skickades till skol- och utbildningscheferna för grund- och gymnasieskolan i respektive kommun. Bland kommunerna som svarade kan det ha funnits fler som misstänkte bortgifta elever, eftersom alla kommuner inte hade stämt av förfrågan med samtliga sina skolor.4 Den internationella dimensionen av tvångsäktenskap och köns- stympning har även lyfts fram i europarättsliga sammanhang.5 Oavsett omfattningen av fall av äktenskapstvång och könsstymp- ning utomlands står det klart att situationen för de brottsoffer som drabbas ofta är utsatt och svår. Detta hänger ihop med att de per- soner som vilseleds att resa ut ur , eller med tvång förs ur landet, ofta utsätts även för andra former av övergrepp, t.ex. sexuella övergrepp och misshandel. Eftersom myndigheterna har begränsade möjligheter att agera är de utsatta individerna i många fall utlämnade till att försöka skydda sig själva. Vidare är en stor 3Ibid, s. 19 och 22 f. har inte gjort någon åtskillnad mellan formella och infor- mella äktenskap/äktenskapsliknande förbindelser i sin redogörelse. 4Artikeln Skolor missar tecken på tvångsgifte, publicerad på Dagens Sam- hälles webbplats, . 5Europarådet (2017), rights, guide to good and promising practices aimed at preventing and combating female genital mutilation and forced marriage, CDDH(2017)R87 Addendum II, bl.a. s. 20 f. och 62 f. andel av de personer som utsätts barn. Mot denna bakgrund framstår det som angeläget att vidta åtgärder för att förhindra att utsatta per- soner förs utomlands för att tvingas att ingå äktenskap eller köns- stympas. Som vi nämnt inledningsvis bör även barnäktenskap vilka inte involverar något tvång eller liknande motarbetas, vilket vi åter- kommer till i övervägandena. Också möjligheterna att återföra per- soner vilka förts ur riket i sådana syften som vi behandlar här bör om möjligt förbättras. Några rättsliga verktyg som specifikt syftar till att motverka att personer med anknytning till ingår barnäktenskap, tvångs- äktenskap eller könsstympas utomlands finns inte . I detta avsnitt redovisas sådan allmän lagstiftning som kan vara av relevans när personer med anknytning till riskerar, eller faktiskt utsätts för, barn- eller tvångsäktenskap eller könsstympning utom- lands.6 Det finns nämligen redan enligt nuvarande ordning vissa möj- ligheter att ingripa med t.ex. tvångsåtgärder i dessa situationer, både mot misstänkta förövare och utsatta personer. Exempelvis ska tvångs- omhändertagande enligt LVU ske i vissa fall. Även socialtjänstlagen (2001:453) (SoL) är av visst intresse. Det kan även vara möjligt att ingripa med straffprocessuella tvångsmedel som anhållande, häkt- ning och reseförbud enligt 24 och 25 kap. mot misstänkta personer när ett bortförande mot någons vilja är för handen, liksom att meddela kontaktförbud enligt lagen (1988:688) om kontaktförbud. Även passlagens (1978:302) regler om utfärd- ande och återkallelse av pass m.m., samt socialnämndens befogen- heter i sådana frågor, redovisas i detta avsnitt eftersom utredningens direktiv medför en översyn av detta regelverk. Därutöver redovisas vissa frågor av ekonomisk karaktär såsom vite vid brott mot skol- plikten och regler för t.ex. barnbidrag och försörjningsstöd behand- las. Avslutningsvis redogör vi särskilt för möjligheterna att hjälpa utsatta vilka förts utomlands.7 Redogörelsen utgår i huvudsak från det rättsliga regelverk som kan vara aktuellt att tillämpa vid tvångs- äktenskap eller könsstympning eftersom det är dessa handlingar som 6Framställningen utgår härvid till stor del från redogörelsen i SOU 2012:35, s. 409–421, 428 f. och 439 f. samt SOU 2015:71, s. 305–308. 7Även här utgår framställningen till stor del från redogörelsen i SOU 2012:35, s. 433–439. är kriminaliserade genom straffbestämmelsen om äkten- skapstvång i 4 kap. 4 c § och lagen (1982:316) med för- bud mot könsstympning av kvinnor. Vad som sägs om tvångsäkten- skap/äktenskapstvång är dock även av relevans för barnäktenskap eftersom sådana äktenskap i regel även är tvångsäktenskap och där- med träffas av den nuvarande kriminaliseringen. I kap. 5 har vi även föreslagit att ett särskilt barnäktenskapsbrott ska införas och våra överväganden i avsnitt 6.5 inkluderar också barnäktenskap vilka inte ingåtts mot någons vilja. är en viktig aktör när det gäller frågor om barnäkten- skap och äktenskap mot någons vilja. En bra hantering från social- tjänstens sida är således ofta en förutsättning för att personer som utomlands ingår sådana äktenskap eller utsätts för könsstympning, eller som löper risk för detta, ska få det stöd och skydd som de behöver. ansvar enligt SoL och LVU upphör inte automatiskt i de fall en utsatt person förs utomlands utan kan kvar- stå även i sådana situationer, varvid ett samarbete ofta behöver ske med utrikesförvaltningen, vilket vi behandlar i avsnitt 6.3.2 och även återkommer till i kapitel 7.8 verksamhet regleras främst i SoL, som kan karaktäri- seras som en målinriktad ramlag som innehåller både mål, skyldig- heter och rättigheter. 8När en person som ansöker om bistånd vistas utom landets gränser utan att vara bosatt utom- lands, har Regeringsrätten (numera ) uttalat att det inte betyder att hemkommunen är fri från ansvar enligt SoL, se RÅ 1987 ref 174. Se även (2015), Handläggning och dokumentation inom , s. 103. I RÅ 1987 ref 174 ansågs hemortskommunen ha ansvaret för bistånd till hjälpsökande även som den hjälpsökande vistas utomlands. Regeringsrätten uttalade bl.a. att vistelsekommunens yttersta ansvar enligt 3 § SoL (numera 2 kap. 1 §, SoL) får anses föreligga så länge den hjälpbehövande alltjämt är att betrakta som bosatt i kommunen i den meningen att han där har kvar sitt egentliga bo och hemvist. Se även fotnot 22 avseende LVU. Varje kommun ansvarar för inom sitt geografiska område och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver (2 kap. 1 §). Den kommun där den en- skilde vistas ansvarar för sådant stöd och hjälp (2 a kap. 1 §).9 En sådan hemvist upphör inte nödvändigtvis för att en person vistas utomlands. SoL kan alltså gälla för t.ex. barn som förts utomlands och kan i sådana situationer behöva bistå med t.ex. ekonomiskt bistånd för hemresa och insatser för barnets skydd eller stöd.10 Rätten till bistånd kan alltså vara av intresse. Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller få dem tillgodosedda på annat sätt har nämligen rätt till bistånd av försörjning (för- sörjningsstöd) och för sin livsföring i övrigt (4 kap. 1 §). Detta inne- bär exempelvis att kan besluta om ekonomiskt bistånd för att täcka en hemresa när barn med hemvist i söker hjälp hos svenska utlandsmyndigheter.11 Sådant stöd kan även lämnas till vuxna. Ekonomiskt bistånd kan under vissa omständigheter bli aktu- ellt även med stöd av lagen (2003:491) om konsulärt ekonomiskt bistånd, se avsnitt 6.3.2. Vilken biståndsform som tillämpas beror på omständigheterna i det enskilda ärendet. I de fall Utrikesdeparte- mentet är involverat kontaktas i regel den ansvariga kommunen för att undersöka om den kan stå för biståndet, vilket ofta är fallet. När åtgärder rör barn ska det särskilt beaktas vad hänsynen till barnets bästa kräver (1 kap. 2 §).12 I 5 kap. SoL finns särskilda be- stämmelser om barn och unga. Enligt kapitlets första paragraf ska socialnämnden bl.a. verka för att barn och unga växer upp under trygga och goda förhållanden, bedriva uppsökande verksamhet och annat förebyggande arbete för att förhindra att barn och unga far illa, samt i nära samarbete med hemmen sörja för att barn och unga som 9Denna regel är emellertid inte utan undantag. I 2 a kap. SoL regleras ansvarsfördelningen mellan kommuner i fråga om stöd och hjälp enligt lagen. Om den enskilde är bosatt i en annan kommun än vistelsekommunen, ansvarar bosättningskommunen för det stöd och den hjälp som den enskilde behöver. Om det således står klart att en annan kommun än vistelse- kommunen ansvarar för stöd och hjälp åt en enskild, är vistelsekommunens ansvar begränsat till akuta situationer (2 a kap. 2 och 3 §§ SoL). I övrigt behandlas dessa regler inte här. 10Socialstyrelsen (2004), Handläggning inom av ärenden då barn med hemvist i söker hjälp hos svenska utlandsmyndigheter – Meddelandeblad (reviderat 2006), s. 2. 12Principen om barnets bästa är förankrad i all lagstiftning som rör barn. Den närmare inne- börden av barnets bästa är emellertid inte definierad i lag. Vad som är barnets bästa får i stället avgöras i varje enskilt fall, utifrån en bedömning av förhållandena i det enskilda fallet. Inga andra intressen får ta över det som är bäst för barnet. Se Nya sociallagarna, m.fl., kommentaren till 1 kap. 2 § SoL, publicerad i Zeteo . riskerar att utvecklas ogynnsamt får det skydd och stöd som de behöver och, om barnets eller den unges bästa motiverar det, vård och fostran utanför det egna hemmet. När en vårdnadshavare inte är i stånd att tillgodose viktiga behov hos barnet är socialnämnden skyldig att vidta de åtgärder som nämnden anser behövs utifrån en individuell behovsbedömning. Till socialnämndens uppgifter hör även att verka för att den som har utsatts för brott och dennes närstående får stöd och hjälp (5 kap. 11 § första stycket). ska särskilt beakta att kvinnor som är eller har varit utsatta för våld eller andra övergrepp av när- stående kan vara i behov av stöd och hjälp för att förändra sin situa- tion (paragrafens andra stycke). ansvarar även för att ett barn som utsatts för brott och dennes närstående får det stöd och hjälp som de behöver (paragrafens tredje stycke). I 6 kap. finns bestämmelser om vård i ett annat hem än det egna. ska sörja för att den som behöver vårdas eller bo i ett annat hem än det egna tas emot i ett familjehem, ett hem för vård eller boende, eller ett stödboende (6 kap. 1). När det gäller handläggningen av ärenden föreskrivs det i 11 kap. 1 § att socialnämnden utan dröjsmål ska inleda en utredning av det som har kommit till nämndens kännedom och som kan föranleda en åtgärd av nämnden. Bestämmelsen gäller samtliga utredningar, dvs. beträffande både barn och vuxna. När en anmälan rör barn eller unga ska socialnämnden genast göra en bedömning av om barnet eller den unge är i behov av skydd (11 kap. 1 a § första stycket).13 Enligt 14 kap. 1 § är bl.a. myndigheter vars verksamhet berör barn och ungdom samt andra myndigheter inom hälso- och sjukvården, annan rättspsykiatrisk undersökningsverksamhet, , kri- minalvården, polismyndigheten och säkerhetspolisen skyldiga att genast anmäla till socialnämnden om de i sin verksamhet får kännedom om eller misstänker att ett barn far illa. Däremot finns det inte någon lagstadgad skyldighet för socialnämnden att polisanmäla brott mot barn. I allmänna råd om handläggning och doku- mentation av ärenden som rör barn och unga (SOSFS 2006:12) anges dock att brott mot barn enligt 3, 4 och 6 kap. och 13Skyddsbedömningen ska göras som anmälan kommer in eller senast dagen efter om anmälan kommer in sent den dagen, prop. 2012/13:10 s. 60. Ett behov av skydd kan medföra ett omhändertagande med stöd av 6 § LVU, vilket innebär att en utredning inleds omgående. sådana brott som anges i lagen (1982:316) med förbud mot köns- stympning av kvinnor skyndsamt bör polisanmälas om det är till barnets bästa.14 Av den här beskrivna bakgrunden framgår det således att det inom verksamhet finns utrymme att motverka att tvångs- äktenskap och könsstympning äger rum utanför och att bistå personer, vuxna och minderåriga, som hamnar i en sådan situation utomlands. I den mån insatser inte mottas frivilligt måste arbetet dock bedrivas enligt andra regler såsom LVU.15 Insatser inom för barn och unga ska, enligt bestäm- melserna i SoL, som utgångspunkt göras i samförstånd med den unge och hans eller hennes vårdnadshavare. Den som är kan dock i vissa fall tvångsvis beredas vård enligt LVU om det kan antas att behövlig vård inte kan ges den unge med samtycke av den eller dem som har vårdnaden om honom eller henne och, när den unge har fyllt , av honom eller henne själv. Vid beslut enligt LVU ska vad som är bäst för den unge vara avgörande (1 §). Förutsättningarna för tvångsvården anges närmare i 2 och 3 §§. Enligt 2 § ska vård beslutas om det p.g.a. fysisk eller psykisk miss- handel, otillbörligt utnyttjande, brister i omsorgen eller något annat förhållande i hemmet finns en påtaglig risk för att den unges hälsa eller utveckling skadas. Det är framför allt denna grund för tvångs- omhändertagande som är aktuell i ärenden om tvångsäktenskap eller könsstympning. I 3 § anges att vård också ska beslutas om den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksam- het eller något annat socialt nedbrytande beteende. I det senare fallet får vård dessutom beredas den som har fyllt 18 men inte , om 14Av sistnämnda lag följer också att underlåtenhet att anmäla eller annars avslöja brott kan medföra straffansvar enligt 23 kap. 6 § , se 2 § fjärde stycket. 15Genom dir. 2017:39 gav regeringen en särskild utredare i uppdrag att göra en översyn av socialtjänstlagen för att bl.a. lämna förslag beträffande en hållbar socialtjänst som främjar långsiktigt strukturellt förebyggande arbete och bidrar till hållbarhet samt minskar behovet av individuella insatser. I delbetänkandet SOU 2018:32 bekräftades viktiga roll i arbetet med att förebygga sociala problem. Utredningens slutliga överväganden och förslag kommer att presenteras i slutbetänkandet som ska redovisas . sådan vård med hänsyn till den unges behov och personliga för- hållanden i övrigt är lämpligare än annan vård och det kan antas att behövlig vård inte kan ges med den unges samtycke. Beslut om vård med stöd av LVU meddelas av förvaltningsrätten efter ansökan av socialnämnden (4 §). får dock be- sluta om omhändertagande om det är sannolikt att den unge behöver beredas vård och rättens beslut inte kan avvaktas med hänsyn till risken för den unges hälsa eller utveckling eller till att den fortsatta utredningen kan försvåras eller vidare åtgärder hindras (6 §). Ett sådant beslut måste dock underställas förvaltningsrättens prövning inom . Om förvaltningsrätten fastställer ett beslut om omhändertagande, ska socialnämnden från den dag då omhändertagandet verkställdes ansöka hos förvaltningsrätten om att den unge skall beredas vård med stöd av LVU, såvida inte förvaltningsrätten medger förlängning av (8 §). För vårdens innehåll och utformning gäller bestämmelserna i och 11–20 §§ LVU. Det är i princip socialnämnden som bestämmer hur vården av den unge ska ordnas och var han eller hon ska vistas . Vård med stöd av LVU ska alltid inledas utanför den unges eget hem. har samma ansvar som vårdnads- havaren för att den unges grundläggande rättigheter enligt 6 kap. 1 § tillgodoses. Nämnden ska noga följa vården av den unge (13 a §) och en gång överväga om vård p.g.a. den unges hemförhållanden fortfarande behövs (om den unge beretts vård med stöd av 2 §) respektive pröva om vård p.g.a. den unges beteende ska upphöra (om den unge beretts vård med stöd av 3 §) (13 §). När vård med stöd av LVU inte längre behövs ska socialnämnden besluta att vården ska upphöra. Vård som har beslutats p.g.a. för- hållandena i hemmet ska upphöra senast när den unge fyller . Vård som har beslutats p.g.a. den unges eget beteende ska upphöra senast när den unge fyller . har ett ansvar för att den unges behov av umgänge med föräldrar och andra vårdnadshavare så långt möjligt tillgodoses. Om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården får socialnämnden besluta hur umgänget ska utövas eller besluta att den unges vistelseort inte ska röjas för föräldrar eller andra vårdnads- havare (14 §). har utfärdat allmänna råd om tillämpningen av LVU. I dessa uttalas att hemsändning till ett ursprungsland för äktenskap mot den unges vilja bör kunna utgöra grund för vård enligt LVU p.g.a. ”annat förhållande i hemmet”, dvs. enligt lagens andra paragraf.16 Enligt utredningen bör samma bedömning kunna göras när det gäller unga som förs utomlands för att könsstympas. Även andra rekvisit i 2 § än ”annat förhållande i hemmet” kan vara tillämpliga när barn och unga utsätts för hedersrelaterat förtryck och våld i hemmet. Vård kan beslutas på grunderna fysisk eller psykisk misshandel eller brister i omsorgen. I Utredningen om stärkt skydd mot tvångsäktenskap och barnäktenskap fann man att problematik avseende tvångsgifte förekom i en icke obetydlig omfattning i för- valtningsdomstolarnas mål enligt LVU.17 Däremot är det mer osäkert om den unges eget beteende, t.ex. genom att återvända till det hem där han eller hon blir utsatt för hedersrelaterat våld eller risk för tvångsgifte, kan vara grund för vård med stöd av 3 §. I Utredningen om stärkt skydd mot tvångsäkten- skap och barnäktenskap lyftes frågan om möjligheten att tillämpa 3 § för att skydda unga som är utsatta för risk att bli bortgifta mot sin vilja eller för hedersrelaterat våld och förtryck när de väljer att stanna hos eller återvända till sin familj och därigenom utsätter sig för stora risker. Man bedömde då att det borde utredas om 3 § bör kunna tillämpas beträffande barn och unga som väljer att stanna hos eller återvända till sin familj trots att det innebär stora risker för honom eller henne.18 Frågan uppmärksammades inte i den efterföljande pro- positionen.19 En ung persons vilja att återvända till en miljö där han eller hon riskerar att utsättas för våld och förtryck har i rättspraxis i vissa fall ansetts som ett sådant socialt nedbrytande beteende som omfattas av rekvisitet i 3 §.20 har emellertid uttalat att tillämpningen av 3 § inte får sträckas utöver vad som är en 16Socialstyrelsen (1997), Tillämpningen av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, SOSFS 1997:15, s. 30 f. 17SOU 2012:35 s. 419. 18SOU 2012:35 s. 428 f. 2013/14:208. 20Frågan har behandlats i t.ex. Kammarrätten i dom i mål nr 7473-09, Kammarrätten i dom i mål nr 386-14, Kammarrätten iSundsvalls dom i mål nr 914-15 och Kammarrätten i dom den 17juli 2015 i mål nr 4414-15. rimlig tolkning av ordalydelsen eftersom lagen ger möjlighet till inskränkningar av rörelsefrihet och integritet för de som vårdas på särskilda ungdomshem. Frågan i målet avsåg om en flicka som vistades på hemlig ort p.g.a. misshandel, hot och kränkande behandling i hemmet, genom att riskera att röja sin vistelseort uppvisat ett socialt nedbrytande beteende. Enbart det förhållandet att den unga utsätter sig för risk innebar enligt HFD inte att det föreligger ett sådant socialt nedbrytande beteende som avses i lagen.21 Ett beslut om omhändertagande eller ett beslut om att ansöka om vård enligt LVU kan fattas även om barnet är utom- lands.22 Sådana beslut kan dock inte verkställas i så länge barnet befinner sig utomlands.23 Däremot kan tvångsomhändertag- anden enligt LVU erkännas och verkställas i utlandet om det aktuella 21HFD 2015 ref. 7. 22Frågan om svensk domsrätt har prövats av Regeringsrätten (numera Högsta förvalt- ningsdomstolen) i RÅ 2006 ref. 36. Saken gällde om svensk domstol var behörig att pröva ansökan om beredande av vård enligt LVU när barnet då domstolsprocessen inleddes vistades i ett annat land. Regeringsrätten konstaterade att frågan om svensk domsrätt inte är uttryckligen reglerad i vare sig SoL eller LVU. Regeringsrätten anförde vidare bl.a. följande. När lagfästa domsrättsregler saknas får vägledning sökas i de svenska forumreglerna. Således anses inom civilprocessen att om en tvist har så nära anknytning till en viss svensk domstols domsaga att denna domstol är behörig enligt de interna forumreglerna, saken med all sannolikhet också har en så stark anknytning till att svensk domsrätt normalt kan anses föreligga (se , svensk internationell privat- och processrätt, 6 u., s. 112 ff.). När det gäller frågan behörigheten skall prövas och avgöras följer det av allmänna grundläggande processrättsliga principer att en myndighets behörighet att vidta åtgärder avgörs i processens inledningsskede (SOU 2005:111 s. 181). Enligt 2 kap. 2 § SoL har kommunen det yttersta ansvaret för att de som vistas i kommunen får det stöd och den hjälp som de behöver. Det är den kommun, där den enskilde befinner sig när hjälpbehovet inträder, som har ansvaret för att den enskilde får erforderlig hjälp. Detta ansvar kvarstår så länge hjälpbehovet föreligger, oavsett om den hjälpbehövande finns kvar i kommunen eller inte, och upphör först om ärendet flyttas över till socialnämnden i en annan kommun i den ordning som föreskrivs i 16 kap. 1 § SoL. Eftersom ett omhändertagande enligt LVU måste anses ingå i tillgodoseendet av ett hjälpbehov enligt SoL är den ansvariga kommunen även behörig att fatta ett beslut om ett sådant omhändertagande. (Se bl.a. prop. 1979/80:1 s. 523 f., SOSFS 1997:15 och RÅ 1989 ref. Frågan om det föreligger svensk domsrätt i målet bör avgöras med utgångspunkt i moderns och hennes barns anknytning till vid tiden för det underställda beslutet (jfr RÅ 1989 ref. 50). Om familjen bedöms ha en tillräckligt stark anknytning till kommunen för att socialnämnden där skall anses ha varit behörig att tillgodose familjens behov av olika sociala insatser, talar det för att svensk domsrätt föreligger.