sou · H6B35 · 2018-02-05 00:00:00 — Med hänsyn härtill anser vi det lämpligast att i socialförsäkrings- balken, där samtliga bestämmelser om ombudet redan finns, inta en bestämmelse som tilldelar ombudet en allmän kompetens att överklaga beslut som och Pensionsmyndig- heten fattar. Frågan är dock hur en sådan bestämmelse lämpligen bör avgränsas. Vi har funnit skäl att avgränsa bestämmelsen enligt följande. En första avgränsning gäller att endast sådana beslut av Försäk- ringskassan och som avser bidrag ersättningar, pensioner eller annan ekonomisk förmån bör omfattas av ombu- dets allmänna kompetensområde. Denna avgränsning har utformats med 1 § bidragsbrottslagen (2007:612) som förebild. Den bestäm- melsen gäller bidrag, ersättningar, pensioner och lån för personligt ändamål (ekonomiska förmåner) som enligt lag eller förordning beslutas av bl.a. och . I förarbetena till bidragsbrottslagen förklaras att den valda metoden förordats framför andra med hänsyn till att några viktiga Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen förmåner inom välfärdssystemen därigenom inte skulle komma att uteslutas från regleringens tillämpningsområde (jfr prop. 2006/07:80 s. 71). I förarbetena angavs vidare att avgränsningen av lagens tillämp- ningsområde också medförde att t.ex. sådant socialpolitiskt stöd som i och för sig medför en kostnad för det allmänna, men som tillhandahålls på annat sätt än genom sådana utbetalningar, föll utanför lagens tillämpningsområde (s. 94). Till skillnad från vad som anges i bidragsbrottslagen har vi dock inte valt att även förorda ett krav på att det ska vara fråga om ersättningar för enskilda individers personliga ändamål. Det kan näm- ligen inte uteslutas att det även finns ett behov av en effektiv pre- judikatbildning även på sådana områden som gäller ersättningar till andra än individer. En annan avgränsning gäller att det ska vara fråga om beslut som fattas med stöd av annan författning än socialförsäkringsbalken eller med stöd av en EU-rättsakt. Detta innebär givetvis först och främst att förmåner som beslutas enligt andra lagar kan träffas av ombudets allmänna kompetens. Lagen om ersättning för kostnader till följd av vård i ett annat land inom Europeiska ekonomiska sam- arbetsområdet utgör ett exempel på detta. Det innebär också att beslut enligt förordningar kan omfattas av ombudets allmänna kompetens. Enligt 8 kap. 7 § första stycket 2 RF får regeringen i förordning besluta sådana föreskrifter som inte enligt grundlag ska beslutas av . Denna föreskriftsrätt brukar benämnas regeringens rest- kompetens och omfattar bl.a. bestämmelser som typiskt sett kan betraktas som gynnande för den enskilde. Eftersom socialförsäk- ringsområdet i huvudsak utgörs av gynnande bestämmelser är det därför enligt regeringsformen möjligt att reglera merparten av detta område i förordningsform. Som ovan nämnts uppställs emellertid ett lagkrav när det gäller bestämmelser om rättegången. Detta torde innebära att förvaltningslagens bestämmelser om över- klagande rätteligen borde tillämpas i den mån och , med stöd av en förordning, fattar beslut om en förmån som inte regleras i socialförsäkringsbalken. Det finns förvisso exempel på förmånsbeslut som fattas med stöd av förordningar i vilka det finns hänvisningar till 113 kap. SFB. Ett sådant exempel är förordningen (1991:1046) om bidrag till arbetshjälpmedel. I detta fall är det emellertid ytterst fråga om en Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen förmån som har sin grund i 30 kap. 5 § SFB. Förordningens hän- visning till 113 kap. SFB får därför således betraktas som en upplysning om vad som redan gäller enligt socialförsäkringsbalken. Vårt förslag medför således att ombudet framöver blir behörigt att överklaga samtliga förmånsbeslut av och som fattas med stöd av en förordning. Med uttrycket EU-rättsakt avses sådana rättsakter som har be- slutats av Europeiska unionen, t.ex. beslut som och fattar med stöd av direkt tillämpliga bestämmelser i . En bestämmelse om ett utvidgat kompetensområde för om- budet bör villkoras av att det är fråga om ett sådant beslut som kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Om ett beslut enligt en viss författning inte kan överklagas bör följaktligen inte heller det allmänna ombudet kunna överklaga detsamma. Förslaget föranleder en ändring av 113 kap. 2 § på så vis att det i paragrafen införs ett nytt tredje stycke enligt vilket bestämmel- serna om det allmänna ombudets överklagande i 113 kap. SFB ska tillämpas också vid och förmånsbeslut enligt annan författning eller EU-rättsakt, under för- utsättning att fråga om är om ett sådant beslut som kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. 4.11Det allmänna ombudets ställning ska tydliggöras Förslag: Det ska tydliggöras dels att enskild blir ombudets mot- part sedan handlingarna i ärendet överlämnats till domstolen, dels att domstol vid behov ska inhämta yttrande från den för- valtningsmyndighet som tidigare beslutat i saken. Det ska vidare tydliggöras dels att omprövning inte ska ske oavsett om ombudet överklagar före eller efter att enskild har begärt omprövning, dels att ett s.k. omvandlat överklagande ska anses ha inkommit i rätt tid om den enskildes begäran om om- prövning inkommit i rätt tid. Bestämmelsen som anger att ombudet får överklaga Försäk- ringskassans och beslut till fördel för enskild ska utgå. Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen Likaså ska den särskilda regleringen om överklagande när det allmänna ombudet överklagar beslut om allmän ålderspension utgå. En allmän fråga om det allmänna ombudets överklaganderätt gäller partsställningen i de mål som blir föremål för prövning efter över- klagande från ombudet. Vår genomgång av förvaltningsrätternas domar i dessa mål –2016 visar nämligen att dom- stolarna, från gång till annan, har vissa svårigheter med denna fråga. I ett flertal domar har förvaltningsrätterna t.ex. antecknat att be- slutsmyndigheten är part i målet tillsammans med ombudet. I andra fall upptas såväl beslutsmyndigheten som ombudet och den enskilde som parter i avgörandet. För det mesta antecknas emellertid att endast det allmänna ombudet och den enskilde är parter i målet. Om en enskild överklagar en förvaltningsmyndighets beslut ska den myndighet som först beslutade i saken vara den enskildes mot- part sedan handlingarna i ärendet överlämnats till domstolen (7 a § FPL). Eftersom det allmänna ombudet för socialförsäkringen inte företräder något enskilt intresse, följer således att denna bestäm- melse inte är tillämplig i mål som det allmänna ombudet initierar genom att överklaga till allmän förvaltningsdomstol. Detta innebär alltså att det, förutom det allmänna ombudet, inte finns någon all- män part i mål som anhängiggörs vid domstol genom det allmänna ombudets försorg. Detta gäller i samtliga domstolsinstanser och även om det är den enskilde som för målet vidare till en kammarrätt eller till (jfr prop. 2003/04:152 s. 262). som det allmänna ombudet inträder i processen, utträder således eller Pensionsmyn- digheten från densamma. Därvid ankommer det i princip helt på det allmänna ombudet att bedriva såväl det allmännas offensiva som defensiva processföring i domstol. Eftersom det allmänna ombudet inte deltagit eller medverkat i ärendet hos beslutsmyndigheten, kan den defensiva rollen emeller- tid te sig något främmande för ombudet. Ingenting hindrar dock förvaltningsdomstolarna från att inhämta yttrande från besluts- myndigheten med stöd av 13 § FPL. Därmed uppstår givetvis inte Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen en trepartsprocess i egentlig mening, men i det konkreta fallet kan skillnaderna gentemot en sådan process framstå som små (jfr SOU 1991:106 s. 485). Inte heller kan beslutsmyndigheten härleda en rätt till ställning som part på sedvanerättslig grund. Innan tvåpartsprocessreformen genomfördes ansågs nämligen statliga myn- digheter traditionellt sett inte kunna agera som part i domstol eller överklaga beslut utan särskilt författningsstöd såvida myndigheten inte företrädde ett rent privaträttsligt intresse i målet (jfr SOU 2010:29 s. 655). Om såväl det allmänna ombudet som den försäkrade överklagar ett och samma beslut blir situationen emellertid delvis en annan. blir förvisso inte heller i denna situation part i målet vid förvaltningsrätten, men detta beror, rent lagtekniskt, på att det i socialförsäkringsbalken finns en specialbestämmelse i 113 kap. 13 § som har företräde framför 7 a § FPL (jfr 2 § FPL). Enligt specialbestämmelsen förs det allmännas talan i förvaltnings- domstol nämligen exklusivt av det allmänna ombudet i sådana fall där ombudet väljer att träda in i processen, vilket innebär att För- säkringskassan eller får frånträda sin parts- roll i dessa fall (jfr prop. 2003/04:152 s. 262). När det gäller den försäkrades ställning i processer som det allmänna ombudet initierar är situationen mer komplicerad. Detta beror på att överklagandeinstitutet i förvaltningsprocessen inte är anpassat till den situationen att en part för det allmänna är klagande i första instans. Normalsituationen är ju den att det är den enskilde som initierar domstolsprocessen i syfte att angripa ett beslut vars verkningar han eller hon vill eliminera. I processer som ombudet initierar är förhållandet emellertid annorlunda eftersom det är en representant för det allmänna som väljer att angripa ett beslut som en annan företrädare för det allmänna har fattat. Några bestämmel- ser som reglerar denna situation finns inte i förvaltningsprocess- lagen. Men inte heller i socialförsäkringsbalken har lagstiftaren funnit skäl att lämna ett klargörande beträffande denna fråga. I rätts- praxis har i flera rättsfall emellertid löst detta problem på andra områden genom att slå fast att enskilda som har ett berättigat intresse av prövningen ska ges ställning som motpart (jfr RÅ 2008 ref. 4 och RÅ 2006 ref. 35). Det torde således följa av allmänna förvaltningsrättsliga principer att enskild som be- Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen rörs av ett beslut som det allmänna ombudet överklagar, får anses ha ett sådant berättigat intresse av prövningen att han eller hon till- erkänns ställning som motpart och detta oavsett huruvida talan förs till fördel eller nackdel för enskild.22 Det ska slutligen också tilläggas att såväl det allmänna ombudet som den enskilde betecknas som klagande och motpart om båda väljer att överklaga samma beslut. 4.11.2Ombudets talan i domstol För klagorätt krävs enligt såväl 42 § FL, som 33 § andra stycket FPL inte bara att beslutet ska ”angå” klaganden, utan det ska också ha gått honom eller henne emot. I praxis spelar sistnämnda kriterium en mycket undanskymd roll. berörs det inte alls utan konsumeras av den grundläggande förutsättningen, att beslutet medför sådana konsekvenser för klaganden att han eller hon har en rätt att få en överprövning till stånd. Att dessa verkningar förutsätts vara negativa för klaganden ligger i överklagandeinstitutets själva kon- struktion som ett medel för att skydda de berörda från besluts obehagliga följder. I 113 kap. 12 § andra stycket och i 113 kap. 17 § SFB anges att ombudet, såväl vid överklagande av eller Pensions- myndighetens beslut som förvaltningsdomstols dom, får föra talan även till förmån för enskild part. En sådan bestämmelse kan teore- tiskt tänkas fylla två olika funktioner. En tolkning är att denna endast syftar till att tydliggöra det förhållandet att det allmänna ombudets uppdrag, att verka för likformighet och rättssäkerhet, kan föranleda ombudet att klaga såväl till fördel som till nackdel för besluts- myndigheten. En annan tolkning är emellertid att bestämmelserna måste förstås som undantag från kravet på att ett beslut ska ha gått part emot för att denne ska få överklaga detsamma. 22 I sammanhanget kan nämnas att Inspektionen för arbetslöshetsförsäkringen anser att parts- ställningen kan variera när inspektionen väljer att överklaga ett beslut som en arbetslöshetskassa fattat. Enligt inspektionen är den enskilde motpart i processen i förvaltningsrätten endast om inspektionen överklagar till nackdel för den enskilde. I annat fall blir den berörda arbetslöshets- kassan inspektionens motpart. Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen I förarbetena finns stöd för att såväl den senare som den förra tolkningen av nämnda bestämmelser i socialförsäkringsbalken bör förordas. Ursprungligen tillkom dessa bestämmelser i samband med att , som ett led i verkets normgivnings- och till- synsfunktioner, gavs möjlighet att överklaga de allmänna försäkrings- kassornas beslut till domstol. Kravet på enhetlighet i rättstillämp- ningen ansågs då fordra att , oavsett om ett beslut var till den enskildes nackdel eller fördel, kunde ingripa och medverka till att oriktiga beslut ändrades (SOU 1976:53 s. 125). I förarbetena till de ändringar som genomfördes i lagen om allmän försäkring i samband med att ombudsfunktionen tillkom, gjorde regeringen emellertid den tolkningen att innebörden av föreskrifterna var att det allmänna ombudet fick överklaga ett beslut även om det inte gått ombudet emot (prop. 2003/04:152 s. 272). Föreskriften att allmänna ombudet får föra talan även till fördel för enskild har på andra områden också betraktats som ett undantag från kravet på kontraritet i 42 § FL och 33 § andra stycket FPL. Bestämmelsen ger enligt denna tolkning således främst uttryck för att det allmänna ombudet får överklaga ett beslut även om detta inte gått ombudet emot. Enligt detta synsätt är bestämmelsens pri- mära funktion alltså att förhindra att ombudets talan inte tas upp till materiell prövning till följd av bristande klagorätt. En sådan tolkning måste dock sättas i fråga. Det problematiska med denna tolkning är att den förutsätter att vad som är till fördel för enskild aldrig gått det allmänna ombudet emot, vilket givetvis inte alls behöver vara fallet. Som påtalats ovan har det allmänna ombudet ingen traditionell roll i förvaltningspro- cessen. Ombudet ska verka för att tillgodose det allmännas över- gripande intresse av enhetlighet och rättssäkerhet i tillämpningen av socialförsäkringen och har i detta syfte att ombesörja det allmännas offensiva processföring redan i första instans. Gentemot en sådan part går det givetvis inte utan viss olägenhet att tillämpa det gängse kravet på kontraritet. Det ligger nämligen i själva ombudsfunk- tionen att ombudet får överklaga alla beslut som och fattar som ligger inom ombudets kom- petensområde. Krav på att det överklagade beslutet ska ha gått ombudet emot kan i denna situation inte tillskrivas annan betydelse än att ombudet genom sina yrkanden klargör att det anser att det Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen överklagade beslutet ska ändras. Utgångsläget måste nämligen rim- ligen vara det att det allmänna ombudet är neutralt till alla beslut som eller fattar. Det är först när det allmänna ombudet överklagar som det redovisar sin inställ- ning, dvs. vilket beslut som bör fattas i den fråga som överklagandet gäller. Först förvaltningsrättens beslut kan därmed i egentlig mening sägas vara till fördel eller nackdel för det allmänna ombudet. I denna situation kan ett undantag från kravet på kontraritet således teo- retiskt fylla en funktion. Vid överklagande av förvaltningsdomstols dom förutsätter en tillämpning av bestämmelsen i 113 kap. 17 § SFB emellertid att om- budet ändrar sin talan till fördel för enskild. Kammarrätten i har i ett beslut avvisat ombudets överklagande i den situationen att ombudet vunnit bifall till sin talan i förvaltningsrätten och därefter överklagat till nackdel för enskild.23 Eftersom ombudets överklagande inte var till fördel för enskild och förvaltningsrättens dom inte hade gått ombudet emot, fann kammarrätten att ombudet inte hade rätt att överklaga. Kammarrätten i synes emellertid i dom den 20 septem- ber 2017 ha godtagit att ombudet kan överklaga till nackdel för en- skild även om underinstansens avgörande inte gått ombudet emot.24 Om det allmänna ombudet överklagar ett beslut till nackdel för enskild, vinner bifall till sin talan i förvaltningsrätten och inte ändrar sitt yrkande i överinstansen, torde det emellertid vara klart att det allmänna ombudet, jämlikt 33 § andra stycket FPL, inte kan överklaga beslutet eftersom det inte gått ombudet emot. Om bestämmelsen i 113 kap. 17 § SFB dock förstås som ett undantag från denna huvudregel, förutsätts enligt lagtexten likväl att allmänna ombudet ändrar sin talan till fördel för enskild för att bestämmelsen ska kunna tillämpas. Om allmänna ombudet ändrar sin talan till fördel för enskild kan det dock hävdas att förvaltningsrättens avgörande gått ombudet emot, varför det då också kan ifrågasättas om bestäm- melsen i 113 kap. 17 § fyller någon egentlig funktion som ett undan- tag från huvudregeln i 33 § andra stycket FPL. Kammarrätten i synes ha resonerat på detta vis i sitt avgörande av den 23Kammarrätten i avgörande i mål nr 3395–17. 24Kammarrätten i avgörande i mål nr 2835–16. Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen 20 september 2017.25 Om klaganden yrkar att ett beslut ska upp- hävas eller ändras, har man nämligen anledning att utgå från att det också gått vederbörande emot. I RÅ 2004 ref. 13 har t.ex. ansett sig böra utgå från att kravet på kontraritet är uppfyllt redan om det yrkande som fram- ställs innebär att det överklagade avgörandet ska ändras.26 Ett annat problem med tolkningen är att den, givet bestämmel- sens ordalydelse, inte fullgör den funktion som denna tolkning vill tillskriva bestämmelsen. Om syftet med bestämmelsen är att möjlig- göra för ombudet att överklaga trots att det beslut som angrips inte gått ombudet emot, framstår det nämligen som oklart varför lag- stiftaren begränsat detta undantag från kravet på kontraritet genom att blott ange att ombudet får föra talan till fördel för enskild. Givet lagtextens ordalydelse kan ombudet då sannolikt inte använda bestämmelsen för att överklaga ett sådant domstolsbeslut genom vilket ombudet vunnit bifall till en talan som varit till fördel för enskild. Endast om ombudet klagat till nackdel för enskild och vunnit bifall kan ombudet, med stöd av bestämmelsen, sålunda över- klaga under förutsättning att ombudet i högre instans ändrar sin talan. Varför ombudet, givet sin uppgift att få fram vägledande av- göranden, skulle beredas större möjligheter att föra fram mål genom domstolarna i sådana fall där ombudet initialt överklagat till nack- del för enskild framstår dock som något oklart. En förklaring till detta skulle kunna vara att undantaget i 113 kap. 17 § SFB främst bör ses som ett resultat av en kompromiss mellan intresset av att möjliggöra en effektiv prejudikatbildning och intres- set av att säkerställa att den enskildes rättssäkerhet inte träds för när. Bestämmelsen ger sålunda det allmänna en förstärkt möjlighet att föra mål vidare till högre instans, men bara under förutsättning att detta inte drabbar enskild. Bestämmelserna i andra stycket 113 kap. 12 § samt 113 kap. 17 § SFB är således problematiska av flera skäl. Ett första problem är att det inte är helt givet vilken funktion bestämmelserna egentligen tillkommit för att fylla. Med hänsyn till den tolkning av bestämmel- serna som lagstiftaren senast gett uttryck för, måste utgångspunkten emellertid vara den att bestämmelserna ska uppfattas som undantag 26Se även HFD 2015 ref. 73. Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen från kravet på kontraritet. Att tillskriva bestämmelserna denna funktion är som framgått emellertid problematiskt av flera olika skäl. Detta har föranlett oss att i avsnitt 4.11.4 och 4.12 föreslå vissa ändringar. Figur 4.8 Det allmänna ombudet och olika processituationer i allmän förvaltningsdomstol ǀŐƂƌĂŶĚĞƚ ŚĂƌ ŐĊƚƚ ŽŵďƵĚĞƚ ĞŵŽƚ ǀŐƂƌĂŶĚĞƚ ŚĂƌ ŝŶƚĞ ŐĊƚƚ ŽŵďƵĚĞƚ ĞŵŽƚ hŶĚĂŶƚĂŐĞƚ ŝ ϭϭϯ ŬĂƉ͘ ϭϳ Α ^& ćƌ ŝŶƚĞ ŵƂũůŝŐƚ ǀŐƂƌĂŶĚĞƚ ŚĂƌ ŐĊƚƚ ŽŵďƵĚĞƚ ĞŵŽƚ <ƌĂǀĞƚ ƉĊ ŬŽŶƚƌĂƌŝƚĞƚŝ ϯϯ ΑϮ Ɛƚ͘ &W> ćƌ ƵƉƉĨǇůůƚ ǀŐƂƌĂŶĚĞƚ ŚĂƌ ŝŶƚĞ ŐĊƚƚ ŽŵďƵĚĞƚ ĞŵŽƚ hŶĚĂŶƚĂŐĞƚ ŝ ϭϭϯ ŬĂƉ͘ ϭϳ Α ^& ŐƂƌ ĚĞƚ ŵƂũůŝŐƚ ĨƂƌ ŽŵďƵĚĞƚĂƚƚƂǀĞƌŬůĂŐĂƵŶĚĞƌ ĨƂƌƵƚƐćƚƚŶŝŶŐ Ăƚƚ ƚĂůĂŶ ĨƂƌƐƚŝůů ĨƂƌĚĞů ĨƂƌ ĞŶƐŬŝůĚ 4.11.3 Ombudets överklagande och dess betydelse för omprövningsförfarandet Av 113 kap. 9 § SFB framgår att, om omprövning har begärts av ett beslut och överklagar det allmänna ombudet samma beslut, ska be- slutet inte omprövas. Ärendet ska i stället överlämnas till allmän förvaltningsdomstol. Den enskildes begäran om omprövning ska i sådant fall anses som ett överklagande. Enligt ordalydelsen synes bestämmelsen endast omfatta den situationen att den enskilde begär omprövning innan det allmänna ombudet överklagar. Bestämmelsen förefaller med andra ord inte reglera den situationen att den enskilde begär omprövning efter det att det allmänna ombudet har överklagat. Det framgår av ordalydelsen i 113 kap. 9 § att paragrafen väsent- ligen har två olika funktioner. Bestämmelsens primära funktion är att säkerställa att ombudets överklagande medför att omprövning inte ska ske. Att ombudets överklagande ska ges denna verkan motiveras av att de ärenden som ombudet överklagar förutsätts innehålla sådana rättsligt olösta och betydelsefulla frågor som bör prövas i domstol Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen (jfr prop. 1977/78:20 s. 98). I dessa fall kan omprövningsinstitutet således utgöra ett hinder för ombudet att verka för en ändamålsenlig prejudikatbildning. Risken finns exempelvis att beslutsmyndigheten tar intryck av ombudets argumentation och omprövar grundbeslutet. Myndighetens ifrågasatta ställningstagande kan då komma att undgå den domstolsprövning som ombudet vill få till stånd. Bestämmelsens andra funktion är att den enskildes begäran om omprövning ska behandlas som ett överklagande för det fall att omprövning inte ska ske till följd av ombudets överklagande.27 Genom att den enskildes omprövningsbegäran omvandlas till ett överklagande, fråntas den enskilde således inte möjligheten att angripa beslutet som sådant, utan endast möjligheten att få detta prövat i viss ordning. Mot denna bakgrund förefaller det mycket tveksamt om bestäm- melsens ordalydelse speglar de överväganden som förefaller ha moti- verat bestämmelsens införande. Oavsett om ombudet överklagar före eller efter att enskild begärt omprövning, synes nämligen de princi- skälen bakom regleringen göra sig gällande med samma styrka. Av liknande skäl framstår det också som orimligt att tolka be- stämmelsen motsatsvis, dvs. att bestämmelsen ska tolkas så att be- slutsmyndigheten alltjämt kan ompröva beslut på begäran av enskild under förutsättning att begäran inkommer efter det att det allmänna ombudet överklagat. En sådan tillämpning av bestämmelsen synes alltså oförenlig med det underliggande syftet med bestämmelsen. Om bestämmelsen dock ska förstås enligt sin ordalydelse och inte kan tolkas motsatsvis, måste bedömningen bli den att situationen – att den enskilde begär omprövning efter att ombudet har över- klagat – inte regleras i socialförsäkringsbalken. Ledning för frågans besvarande måste då sökas i förvaltningslagens bestämmelser. Av allmänna bestämmelser i förvaltningslagen (2017:900), FL, följer att en myndighet inte får ändra ett beslut som har överklagats sedan handlingarna i ärendet överlämnats till den högre instansen (39 § FL). Detta torde således innebära att beslutsmyndigheten, som regelmässigt kan antas ha överlämnat ärendet till förvaltnings- rätten när den enskildes begäran om omprövning i den aktuella 27 Detta är sig inget konstigt. Av allmänna förvaltningsrättsliga principer följer nämligen att handlingar från enskilda bör tillskrivas den betydelse som är förmånligast för den enskilde givet vad han eller hon anger sig vilja uppnå. Ett stärkt allmänt ombud för socialförsäkringen situationen inkommer, inte kan företa en omprövning. Förvisso bör det ankomma på beslutsmyndigheten att tolka den enskildes begäran om omprövning som ett överklagande och överlämna skrivel- sen till domstolen (6 § FL).