sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — Ungdomsvård får dömas ut endast om plane- rade åtgärder, i förekommande fall i förening med ungdomstjänst eller böter, kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brotts- lighetens straffvärde och art samt den unges tidigare brottslighet. Skall åtgärderna vidtas med Om åtgärderna ska vidtas med stöd av socialtjänstlagen, skall rät- stöd av socialtjänstlagen, ska rät- ten meddela föreskrift om att den ten meddela föreskrift om att den unge skall följa det ungdomskon- unge ska följa det ungdomskon- trakt som upprättats av social- trakt som upprättats av social- tet skall framgå av domen. tet ska framgå av domen. Skall åtgärderna vidtas med Om åtgärderna ska vidtas med stöd av lagen med särskilda be- stöd av lagen med särskilda be- stämmelser om vård av unga, skall stämmelser om vård av unga, ska den vårdplan som upprättats av den vårdplan som upprättats av socialnämnden fogas till domen. socialnämnden fogas till domen. Om skada på egendom har Om skada på egendom har uppkommit genom brottet och uppkommit genom brottet och 4Senaste lydelse 2006:891. det bedöms vara ägnat att främ- ja den unges anpassning i sam- hället, får rätten, i samband med att den dömer till ungdomsvård, föreskriva att den unge på tid och sätt som anges i domen skall biträda den skadelidande med visst arbete, som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller som annars i belysning av brottets och skadans art fram- står som lämpligt. Sådan före- skrift får meddelas endast med den skadelidandes samtycke. det bedöms vara ägnat att främ- ja den unges anpassning i sam- hället, får rätten, i samband med att den dömer till ungdomsvård, föreskriva att den unge på tid och sätt som anges i domen ska biträda den skadelidande med visst arbete, som syftar till att avhjälpa eller begränsa skadan eller som annars i belysning av brottets och skadans art fram- står som lämpligt. Sådan före- skrift får meddelas endast med den skadelidandes samtycke. Den som är under tjugoett år Den som har begått brott innan och som begått brott får dömas till han eller hon har fyllt får ungdomstjänst om påföljden är dömas till ungdomstjänst om på- lämplig med hänsyn till hans eller följden är lämplig med hänsyn till hennes person och övriga omstän- hans eller hennes person och öv- Den som döms till ung- domstjänst ska åläggas att utföra oavlönat arbete och delta i annan rättens dom får han eller hon särskilt anordnad verksamhet i dömas till ungdomstjänst endast lägst tjugo och högst etthundrafemtio om det finns särskilda skäl för det. Den som är får Den som döms till ungdoms- dömas till ungdomstjänst endast tjänst ska åläggas att utföra oav- om det finns särskilda skäl för det. lönat arbete och delta i annan sär- skilt anordnad verksamhet i lägst tjugo och högst etthundrafemtio Rätten får döma till ungdomstjänst om påföljden kan anses till- räckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och den unges tidigare brottslighet och det inte finns skäl för att döma till ungdomsvård. I valet mellan ungdomstjänst och böter ska ung- domstjänst väljas om den påföljden inte är alltför ingripande. 5Senaste lydelse 2015:80. Bestämmelserna i detta kapitel om bortfallande av påföljd gäller inte för 1.mord eller dråp enligt 3 kap. 1 eller 2 §, 2.folkmord, brott mot mänskligheten eller grov krigs-förbry- telse enligt 1, 2 eller 11 § lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser, 3.terroristbrott enligt 3 § 1 eller 2 jämförd med 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, eller 4.försök till dessa brott. Har någon begått brott som av- Har någon begått brott som av- ses i första stycket innan han ses i första stycket innan han eller hon fyllt tjugoett år, gäller eller hon fyllt , gäller dock bestämmelserna om bort- dock bestämmelserna om bort- fallande av påföljd i detta kapitel. fallande av påföljd i detta kapitel. Denna lag träder i kraft . 6Senaste lydelse 2014:407. 1.2Förslag till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1964:167) med särskilda be- stämmelser om unga lagöverträdare7 dels att 25 § ska upphöra att gälla, dels att 1 och 27–30 §§ ska ha följande lydelse. I denna lag finns särskilda be- I denna lag finns särskilda be- stämmelser om handläggning hos stämmelser om handläggning hos domstol av mål och ärenden om domstol av mål och ärenden om brott där den misstänkte inte har brott där den misstänkte inte har fyllt tjugoett år. I övrigt gäller regler och andra bestämmelser. Mål mot den som inte har fyllt Mål mot den som inte har fyllt tjugoett år skall, om målet avser ska, om målet avser brott brott på vilket fängelse kan följa, på vilket fängelse kan följa, såvitt såvitt möjligt sättas ut till hand- möjligt sättas ut till handläggning läggning i sådan ordning att målet i sådan ordning att målet inte till- inte tilldrar sig uppmärksamhet. drar sig uppmärksamhet. Om offentlighet vid förhand- Om offentlighet vid förhand- ling i mål mot den som inte har ling i mål mot den som inte har fyllt tjugoett år är till uppenbar olä- fyllt är till uppenbar olä- genhet till följd av den uppmärk- genhet till följd av den uppmärk- samhet den tilltalade kan antas bli samhet den tilltalade kan antas bli föremål för, får rätten förordna att föremål för, får rätten förordna att målet skall handläggas inom stäng- målet ska handläggas inom stängda Anser rätten att ett så- Anser rätten att ett sådant dant förordnande bör meddelas förordnande bör meddelas och är 7Senaste lydelse av 25 § 2001:152. 8Senaste lydelse 2014:650. 9Senaste lydelse 2005:691. och är också någon som har fyllt också någon som har fyllt arton tjugoett år tilltalad i målet skall år tilltalad i målet ska rätten, om rätten, om det kan ske utan att ut- det kan ske utan att utredningen redningen avsevärt försvåras, hand- avsevärt försvåras, handlägga åta- lägga åtalet mot den som är under let mot den som är tjugoett år som ett särskilt mål. som ett särskilt mål. Även om beslut meddelas enligt andra stycket får rätten medge att den tilltalades anhöriga, liksom annan vars närvaro kan väntas bli till nytta, får närvara vid handläggningen. I mål mot den som inte har fyllt I mål mot den som inte har fyllt skall tingsrätten hålla hu- ska tingsrätten hålla hu- vudförhandling även om det inte vudförhandling även om det inte finns anledning att döma till annan finns anledning att döma till annan påföljd än böter. påföljd än böter. Rätten får döma till ungdoms- Rätten får döma till ungdoms- vård endast om det i målet finns vård endast om det i målet finns ett yttrande av nämnden med det ett yttrande av nämnden med det innehåll som avses i 11 §. innehåll som avses i 11 §. inte finns särskilda skäl krävs ett så- dant yttrande också för att rätten skall få döma den som inte har fyllt tjugoett år till fängelse i mer Mål mot den som inte har fyllt Mål mot den som inte har fyllt tjugoett år ska alltid behandlas Om det väcks allmänt åtal mot den som inte har fyllt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse i mer än sex måna- der, ska de tidsfrister iakttas som är föreskrivna för åtgärder i mål där den tilltalade är häktad. Den förlängda tidsfrist som anges i 45 kap. 14 § andra stycket andra meningen ska dock inte tillämpas. 10Senaste lydelse 2006:894. 11Senaste lydelse 2014:321. Om rätten begär ett yttrande från socialnämnden enligt 28 §, ska nämnden yttra sig inom sådan tid att rätten kan hålla huvud- förhandling enligt reglerna i andra stycket. Om ärendets beskaff- enhet motiverar det, får yttrandet med rättens medgivande lämnas . I mål mot den som inte har fyllt I mål mot den som inte har fyllt tjugoett år skall, om det inte mö- ska, om det inte möter ter synnerliga hinder, domen av- synnerliga hinder, domen avkun- kunnas muntligen vid huvudför- nas muntligen vid huvudförhand- I övrigt gäller 30 kap. I övrigt gäller 30 kap. 7 § Denna lag träder i kraft . 12Senaste lydelse 1994:1760. 2Utredningens uppdrag och arbete Direktiven för vårt uppdrag beslutades vid regeringssammanträdet (dir. 2017:122).1 Utredningens huvudsakliga uppdrag har varit att överväga och föreslå ändringar beträffande den straffrättsliga särbehandlingen av lagöverträdare i åldersgruppen 18– i syfte att åstadkomma att påföljdsbestämningen för denna ålders- grupp ska motsvara den som gäller för andra myndiga lagöverträdare. Utredningens uppdrag har i fråga om straffmätning varit att •överväga och föreslå hur en ordning bör utformas som innebär att lagöverträdare i åldersgruppen 18–behandlas som andra myn- diga lagöverträdare vid straffmätningen, •analysera konsekvenserna av en sådan ordning för lagöverträdare i åldersgruppen 15–och mot den bakgrunden överväga olika modeller för hur straffmätningen för lagöverträdare i åldersgrup- pen 15–skulle kunna ske samt bedöma behovet av följdänd- ringar, och •lämna de författningsförslag som behövs. I fråga om påföljdsval har utredningens uppdrag varit att •överväga och föreslå hur en ordning bör utformas som innebär att lagöverträdare i åldersgruppen 18–behandlas som andra myn- diga lagöverträdare vid påföljdsvalet och i processuellt hänseende, och •lämna de författningsförslag som behövs. 1Direktiven återges i sin helhet i bilaga 1. Utredningens uppdrag och arbete Utredningens uppdrag har alltså inte varit att överväga om den straff- rättsliga och straffprocessuella särbehandlingen av lagöverträdare i åldern 18–ska upphöra, utan att överväga och föreslå hur ett av- skaffande av särbehandlingen kan genomföras beträffande denna åldersgrupp. Behovet av att överväga slopad s.k. ungdomsreduktion för lagöverträdare i åldern 18–motiveras med att synen på brott, brottslingar och samhällets reaktioner på brott är i ständig föränd- ring, precis som samhället i övrigt. Vidare hänvisas till att myndighets- åldern är . I direktiven anges att skälen för särbehandling vid påföljdsbestämningen väger mindre tungt i fråga om lagöverträdare som har fyllt och det ifrågasätts om det är en rimlig ordning att denna grupp av lagöverträdare särbehandlas. I fråga om lagöverträdare i åldern 15–har uppdraget formule- rats mer öppet. Avseende den åldersgruppen har uppgiften samman- fattningsvis varit att presentera och överväga olika modeller. I direk- tiven anges att principen att unga lagöverträdare ska särbehandlas vid straffrättsliga ingripanden bygger på utgångspunkten att sådana ingri- panden måste anpassas efter den unges brist på mognad, begränsade erfarenheter och särskilda förhållanden och det anges i beskrivning- en av uppdraget att utredningen ska ta del av och beakta relevant kun- skap och forskning på området. Arbetet har bedrivits på sedvanligt sätt. Utredningen har haft sju sammanträden med expertgruppen, var- av ett tvådagarssammanträde i internatform, och underhandskontak- ter med experterna i olika frågor. Genom expertgruppen har vi löpan- de utbytt information med , domstolar, vid , , , , , Statens insti- tutionsstyrelse, och . Vi har tagit särskilda kontakter med för att inhämta information om ungdomsbrottslighetens utveckling och tillämpningen av olika påföljder för unga lagöverträdare. I fråga om förslagens ekonomiska konsekvenser har vi berett Krimi- nalvården, , och Kommuner och Landsting tillfälle att yttra sig. Utredningens uppdrag och arbete Utredningens preliminära överväganden har presenterats och syn- punkter har inhämtats –vid ett möte för ungdomsdomare, från hela landet, i , –vid ett samverkansmöte rörande unga lagöverträdare, med represen- tanter för olika delar av rättsväsendet, i och –vid ett högre seminarium i straffrätt vid . Utredningen har därutöver berett och Barnombuds- mannen tillfälle att lämna synpunkter på utredningens preliminära överväganden och förslag genom telefonsamtal med representanter för respektive myndighet respektive . Utredningens förslag till ändringar i lag finns i avsnitt 1. Avsnitten 3–6 utgör bakgrunden till våra överväganden. I av- snitt 3 redogör vi för vissa grundläggande begrepp och för tidigare över- väganden av relevans för vårt uppdrag. I avsnitt 4 följer en beskriv- ning av gällande rätt i fråga om straffrättslig och straffprocessuell sär- behandling av lagöverträdare i åldrarna 15–respektive 18–. Därefter gör vi i avsnitt 5 en internationell utblick. Avsnitt 6 inne- håller resultatet av våra empiriska undersökningar avseende bl.a. ung- domsbrottslighetens utveckling, hur olika påföljder tillämpas i fråga om unga lagöverträdare samt senare tids psykologiska och neuro- logiska forskningsrön av relevans för frågor om unga lagöverträdares skuld för sina gärningar. I avsnitt 7 presenterar vi utredningens allmänna utgångspunkter. De mer konkreta övervägandena och förslagen till ändringar i lag finns i avsnitten 8–10. Avsnitt 8 innehåller överväganden och förslag i frågor om straffmätning för unga lagöverträdare. I avsnitt 9 följer sedan överväganden och förslag i frågor om val av påföljd för unga lagöverträdare. De straffprocessuella frågorna behandlas i avsnitt 10. Utredningens uppdrag och arbete I de fall utredningen i avsnitten 8–10 lägger fram alternativa model- ler – i förhållande till de alternativ som utgör utredningens förslag (och som i fråga om lagändringar redovisas i avsnitt 1) – presenteras exempel på hur de alternativa modellerna skulle kunna uttryckas genom ändringar i lag i den löpande texten i anslutning till respektive övervägande. Konsekvenserna av utredningens förslag behandlas huvudsakligen i avsnitt 11. Andra konsekvenser än rent ekonomiska sådana behand- las i vissa fall även i direkt anslutning till de respektive förslagen i avsnitt 8–10. I avsnitt 12 finns utredningens överväganden i fråga om ikraftträ- dande och övergångsbestämmelser. Avsnitt 13 innehåller en kommentar till de författningsförslag som redovisas i avsnitt 1. Vid en beskrivning av vilka ideologier som har legat till grund för straffsystemet – och vid en diskussion av hur systemet bör utformas – kan det delas in i tre olika nivåer: (1) kri- minalisering, (2) utdömande av påföljd och (3) verkställighet av på- följd. Det är möjligt att argumentera för att olika syften och skäl har burit – och bär – upp systemet på dessa skilda nivåer. Exempelvis går det, utan att det framstår som motsägelsefullt, att vara av uppfatt- ningen att syftet med att kriminalisera gärningar, som anses skadliga, är att avskräcka människor från att begå sådana gärningar som påföljdens stränghet bör bestämmas utifrån vad som anses rätt- vist för det brott som gärningspersonen har begått och intresset av att motverka fortsatt brottslighet från den dömdes sida bör, eller i vart fall får, beaktas när det bestäms hur påföljden ska verkställas.1 Bestämmelser om påföljdsbestämning hör hemma på straffsystemets andra nivå. På den nivån (och delvis även på verkställighetsnivån) har argumentation förts – och förs – med utgångspunkt i vad som kan betecknas som olika bestraffningsideologier. Här finns en grundläg- gande skillnad mellan å ena sidan ett synsätt som utgår från en princip om tillbakablickande proportionalitet och å andra sidan en , Straffrättsideologiska fragment, 1992 s. 135–151, , och , Kriminalrättens grunder, 2 uppl., 2013 s. 30–32 och och , Straffrättens påföljdslära, 5 uppl., 2017 s. 65 f. uppfattning som betonar tankar om prevention. Principen om tillba- kablickande proportionalitet går ut på att påföljdens stränghet ska stå i proportion till brottets svårhet. Det innebär, något förenklat, att ju mer skada eller fara som orsakas genom ett brott, desto sträng- are bör påföljden vara. Principen kan komma till uttryck både när det gäller att utforma straffskalor för brottstyper (abstrakta straff- värden) och när det gäller att, inom ramen för en given straffskala, bestämma påföljdens stränghet i ett enskilt fall (konkret straffvär- de). Preventionistiska ideologier är i stället framåtblickande och går ut på att påföljden ska bestämmas på så sätt att riskerna för framtida brottslighet minskar. Det kan handla om att påföljderna ska vara sådana att de på ett generellt plan avskräcker människor från att begå brott (allmänprevention), om att påföljden i det enskilda fallet ska bestämmas så att risken för att den tilltalade fortsätter att begå brott minskar (individualprevention) eller om en kombination av sådana hänsyn. Preventionistiska ideologier kan innefatta tankar om fram- åtblickande proportionalitet, som handlar om att påföljden inte bör vara strängare än vad som krävs för att uppnå de eftersträvade kon- sekvenserna (dvs. allmänprevention och/eller individualprevention). Ett motsvarande resonemang, om att påföljden inte bör vara för sträng, inom ramen för ett synsätt som bygger på tillbakablickande propor- tionalitet kan hänföras till en humanitetsideologi. Principerna om fram- åtblickande proportionalitet respektive humanitet kan sägas stå emot en lag och ordning-ideologi, som förespråkar ”hårdare tag” mot brotts- ligheten.2 Olika bestraffningsideologier ger, förutom att ange allmänna prin- ciper för hur påföljden ska bestämmas, olika svar på mer specifika frå- gor, exempelvis om – och i så fall varför – den tilltalades ålder, att han eller hon återfallit i brott eller andra omständigheter som anses ligga vid sidan av själva gärningen ska beaktas vid påföljdsbestäm- ningen, antingen vid valet av påföljdsslag (exempelvis böter eller fäng- else) eller vid bestämningen av en påföljd inom ramen för ett visst påföljdsslag (exempelvis böternas antal och storlek eller fängelse- straffets längd). 2Se t.ex. SOU 1984:14 s. 25–27, SOU 1993:35 del A s. 93–99, SOU 1995:91 del II s. 42 f., SOU 2004:122 s. 142 f., , och , Kriminalrättens grunder, 2 uppl., 2013 s. 56 och och , Straffrättens påföljdslära, 5 uppl., 2017 s. 65–99. Det förekommer att det inte går att förklara hur påföljdssystemet såg ut – eller ser ut – utan att hän- visa till fler än en bestraffningsideologi. Olika bestraffningsideo- logier kan ibland anas bakom olika delar av påföljdssystemet. Exem- pelvis kan det finnas betydande inslag av resonemang som bygger på tankar om individualprevention bakom bestämmelser om hur på- följder ska bestämmas för unga lagöverträdare som princi- pen om tillbakablickande proportionalitet annars är den domine- rande förklaringen till hur systemet har utformats. I det fortsatta ska först några historiska nedslag göras dels för att be- skriva hur påföljdssystemets grunddrag har förändrats , dels för att illustrera att samhället har sett lindrigare på brott begångna av unga lagöverträdare . I avsnitt 3.2 be- handlas tiden före . Därefter behandlas i avsnitt 3.3 bestäm- melserna i ursprungliga lydelse och lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Framställ- ningen övergår sedan till att i avsnitt 3.4 skildra bakgrunden till det reformarbete som kom att bedrivas . I avsnitt 3.5 be- handlas förslag till ändringar av bestämmel- serna om påföljdsbestämning och reform av påföljdssyste- met, som förslaget ledde till och som innebar att påföljdssystemet fick sin nuvarande struktur. Därefter följer i avsnitt 3.6–3.15 en be- skrivning av relevanta överväganden och lagändringar som genom- förts reform. Av missgärningsbalk, dvs. motsvarighet lag, framgår att omyndiga lagöverträdare kunde straffas lind- rigare än myndiga lagöverträdare redan på den tiden. Exempelvis gällde som utgångspunkt dödsstraff för uppsåtligt dödande (se t.ex. 12, 14–17 och 24 kap. missgärningsbalken). För lagöverträdare som var 7–skulle dock, enligt 31 kap. 1 § missgärningsbalken, åldern beaktas, även om den som var men skulle fylla i vissa fall kunde få samma straff som en 15-åring: Dräper öfwermage [omyndig], som äldre är än siu åhr, och yngre än femton åhr, någon med wilja; tå bötes af gods hans tretijo daler. Orkar han ej böta; warde med ris agad hemma i huset, eller wid Tings eller Råd- stufwu dör, alt som ondskan eller åldren är til. fyller han snart fem- ton åhr, och pröfwes hans ondska och arghet wara större, än emot thes ålder swarar; straffes tå som mogande man. [- - -] Ett annat exempel är att lagöverträdare i åldersspannet 7–, en- ligt 37 kap. 1 § missgärningsbalken, skulle betala hälften så mycket i böter för vissa misshandelsbrott i förhållande till bötesstraffet för vuxna lagöverträdare: Giör öfwermage fullsår, then som äldre är än siu, och yngre än femton åhr; böte halft mindre, än then som myndig är, så i lyte, som såramål. [- - -] Ytterligare ett annat exempel är att den som var och be- gick stöldbrott inte skulle straffas på samma sätt som en vuxen utan i stället tillrättavisas av sina föräldrar (50 kap. 1 § missgärningsbal- ken). I sin kommentar till strafflagstiftning, Inledning til then swenska jurisprudentiam criminalem, angav rättsvetenskapsmannen att straffet skulle bestämmas av doma- ren utifrån ”the omständigheter, som finnas wid gierningen” som han konstaterade att en lagöverträdares låga ålder kunde vara en förmildrande omständighet enligt lagen. Förklaringen till att lagöver- trädare i åldersspannet 7–skulle få lindrigare straff än äldre lag- överträdare var att de ”hafwa wäl merendels mera wett, än [lagöver- trädare som inte hade uppnått straffbarhetsåldern ]; men likwäl ej så mycket som tarfwas til laglydna”. Rättsläget för 14-åringar, som enligt dråpbestämmelsen kunde få lika strängt straff som 15-åringar (menade att principen gällde även andra brottstyper än dråp), förklarades på följande sätt:3 Men som förståndet ej lika snart mognar hos alla; utan några förr, andra senare, winna then förmögenhet, at bruka sitt förstånd, hwilket jämwäl slutas kan af theras list och arghet; alt therföre när någon snart fyller 15 åhr, och hans ondska finnes wara större, än emot thes ålder swarar; har 3David Nehrman Ehrenstråhle, Inledning til then swenska jurisprudentiam criminalem, 1756, V. Capitlet §§ 1, 12 och 13 (på s. 87 och 91 f.). [det som sagts om strafflindring för unga lagöverträdare] intet rum; öfwermage straffas tå, som mogande man […]. Mognaden ansågs alltså kunna graderas och graden av mognad var av- görande för om – och i vilken mån – en lagöverträdare kunde straffas. Bestämmelsen om straffbestämning för 14-åringar ger uttryck för att bedömningen skulle ta sikte på vad som hade framkommit om den tilltalades mognad i det konkreta fallet. Det skulle alltså inte handla om en schabloniserad straffreduktion utifrån ålder. framfördes tankar om att straffsystemet borde ut- formas i syfte att ”förbättra” den dömde (dvs. individualpreventionis- tiska skäl) och det förekom liberala strömningar som förespråkade en mer human människosyn. Fängelsestraffet ansågs ge goda möjlig- heter till ”förbättring” genom att den dömde kunde påverkas under vistelsen i fängelset. lade fram sitt förslag till allmän kriminallag 1832 angavs straffets ändamål vara dels att av- skräcka allmänheten från att begå brott (allmänprevention), dels att förbättra den dömde och hindra fortsatt brottslighet från den döm- des sida (individualprevention). När strafflag sedan trädde i kraft fick förbättringstanken och ett mer humant synsätt fäste i la- gen, även om den i grunden byggde på en klassisk uppfattning i fråga om avgränsade straffskalor för olika brottstyper utifrån synen på brottstypernas relativa skadlighet eller farlighet.4 I strafflagen reglerades frågor om straffbarhet och straffreduktion på grund av den tilltalades ungdom i 5 kap. 1–3 §§. En gärning var som utgångspunkt straffbar endast om den begåtts av den som fyllt , även om domstolen kunde förordna att föräldrar eller annan vårdnadshavare skulle bestraffa ett barn genom aga alternativt att bar- net skulle sättas i allmän uppfostringsanstalt (1 §). Vidare kunde den som hade fyllt 14 men inte för gärningen – och ansågs ”hafva ägt nog urskilning att gerningens brottslighet inse” – dömas till upp till straffarbete, om brottet var belagt med döds- straff, eller upp till straffarbete, om brottet var belagt med strängare sådant straff (2 § första stycket). Det angavs också att på- följden förverkande av medborgerligt förtroende, som innebar bl.a.