sou · H6B349 · 2018-06-15 00:00:00 — konstaterar i en rapport att antalet egenanställda växer och att egenanställningsföretagens kunskaper om skatteregler därför blir viktiga för allt fler individers beskattning.43 hade gjort utredningar av företag i branschen för att undersöka om det fanns områden med risker för skattefel och för att identifiera om det fanns ett informationsbehov. I syfte att ge företagen bästa möjliga förutsättningar för att hantera skattereglerna rätt tog bl.a. fram utökad information till egenanställningsföretagen och dess anställda. Informationen är publicerad på . Undersökningen resulterade också i ställningstagandet Mervärdesskatt för egenanställningsföretag.44 Frågor rörande egenanställning tas också upp i om Delningsekonomi – kartläggning och analys av delningsekonomins påverkan på skattesystemet45 . redovisar i rapporten sitt uppdrag att kartlägga och analysera delningsekonomins påverkan på skattesystemet och skatteintäkterna . I rapporten beskrivs bl.a. erfarenheterna från kontrollverksamhet och de tillämpningsproblem som identifierats. Nedan redogör utredningen för några av de risker som lyft fram i rapporterna. Risk att kostnader som inte direkt kan kopplas till de fakturerade uppdragen ersätts skattefritt Ett egenanställningsföretag kan ha tusentals anställda inom vitt skilda branscher. Detta kan göra det svårt att ha tillräcklig kunskap om varje enskilt uppdrag för att kunna göra rätt bedömningar av kostnader som den anställde begär ersättning för. Förutom kunskap om uppdraget måste företagen ha en både bred och djup kunskap om skatteregler för att kunna göra rätt bedömning i varje enskilt fall. Företag som alltid kräver en specifik intäkt att koppla en kostnad mot har generellt större kontroll och det föreligger då en mindre risk för att kostnader som inte hör till de fakturerade uppdragen ersätts. Av framgår att företag som inte kräver denna 43Dnr 410 48380-17/1211. 44Dnr 131 486675-16/111. 45Dnr 131129651–16/113. direkta koppling mellan utlägg och intäkt för många anställda har ersatt kostnader som inte hör till de fakturerade uppdragen. Egenanställningsföretags ansvar för att ha ett korrekt underlag för utbetalningar som görs till anställda eller för deras räkning har emellertid slagits fast av kammarrätten (se nedan refererad dom). Risk för felaktiga bedömningar avseende skattefria reseersättningar och traktamenten Frågan om tjänsteställe är central i bedömningen av karaktären på en resa. De egenanställda anställs för varje enskilt uppdrag och får inte lön mellan uppdragen. Under dessa förutsättningar är tjänstestället normalt den plats där uppdraget utförs. Resor till och från arbetsplatsen är arbetsresor som den anställde kan göra avdrag för i sin deklaration utifrån de regler som gäller i inkomst av tjänst, men som arbetsgivaren inte kan ersätta skattefritt eller göra avdrag för mervärdesskatt. För att kunna göra en riktig bedömning i fråga om tjänsteställe måste arbetsgivaren har tillräcklig kunskap om uppdraget, var det ska utföras och om det inom samma uppdrag kommer att finnas flera arbetsplatser. Reseräkningar och fakturaunderlag måste vara så detaljerade att det går att bedöma resans koppling till fakturerat uppdrag. Fakturorna måste vara tillräckligt specificerade så att det går att utläsa var den anställde har varit och vilka resor uppdraget har lett till. Schabloniseringar får inte förekomma. Både arbetsgivaren och den anställde måste kunna visa att de ersatta resorna är tjänsteresor. Resor för att skaffa nya uppdrag är inte avdragsgilla mot redan fakturerade uppdrag. Egenanställningsföretag kan ha rätt till avdrag för ingående mervärdesskatt på tjänsteresan om uppdraget som den egenanställde utför är skattepliktigt och om egenanställningsföretaget har ersatt den egenanställde för utlägget. Utöver ovanstående risker tar också upp frågor som när lönen ska redovisas. Lönen ska redovisas i arbetsgivardeklaration och på kontrolluppgift när den enligt anställningsavtalet är tillgänglig för lyftningen, dvs. normalt så snart kunden har betalat. Detta gäller alltså även om den anställde av någon anledning väljer att vänta med att få lönen utbetald. Det framgår vidare av rapporten att det förekommit att ett fakturerat arbete i efterhand påstås ha utförts av flera personer som ska dela på lönen. För att förhindra fördelningar som inte motsvaras av verklig arbetsinsats och som sker i syfte att uppnå skattefördelar måste egenanställningsföretaget begära detaljerade uppgifter i form av tidssedlar och beskrivning av det arbete som har utförts av andra. Om egenanställningsföretaget ska ses som arbetsgivare bör det redan innan arbetet utförs ha ingått avtal med personerna. Detta är särskilt viktigt vid fördelning av inkomsten mellan närstående. uppger att egenanställning lämpar sig generellt sämre för varuförsäljning vilket ställer stora krav på kontroll från egenanställningsföretagens sida. Endast inköp av de varor som sålts får räknas av mot intäkten. I dessa fall väcks även frågor om vem som ansvarar för att kraven på kassaregister följs och vem som formellt står som säljare på kvittona. Egenanställningsföretagen hanterar också enligt en stor mängd rot- och rutansökningar.46 Även på detta område ställs höga krav på kontroll från företagens sida för att säkerställa att villkoren för rot- och rutavdrag är uppfyllda och att försäljning av material inte omvandlas till arbete. Egenanställningsföretagen måste också vara observanta när fakturor inte blir betalda och när de får uppgift från den anställde om kreditering. Företagen måste noga dokumentera anledningen och vid misstanke om oegentligheter ha rutiner kring hanteringen av detta. 46Enligt lagen (2009:194) om förfarandet vid skattereduktion för hushållsarbete. Bilden av ovan redovisade risker lyfts också fram i – kartläggning och analys av delningsekonomins påverkan på skattesystemet47 . I rapporten uppger verket bl.a. följande. har uppmärksammat att tillhandahållare, dvs. det företag eller den person som tillhandahåller en marknadsplats, i vissa fall använt sig av s.k. egenanställningsföretag för att undkomma problematiken med socialavgifter och skatteavdrag. Egenanställningsföretag är en form av bemanningsföretag. Frilansare och andra tillfälliga uppdragstagare som inte har F-skatt kan ansluta sig ett sådant företag (med F-skatt) för att sedan fakturera sina uppdrag via företaget. De får sedan ett lönebelopp utbetalat efter att egenanställningsföretaget räknat av sin provision, liksom utlägg, arbetsgivaravgifter och skatteavdrag. Ett egenanställningsföretag agerar skatterättsligt som en vanlig arbetsgivare, dvs. gör skatteavdrag, betalar arbetsgivaravgifter och lämnar kontrolluppgift. Det vanliga förhållandet är – vilket skiljer sig från ordinära bemanningsföretag – att den som anslutit sig själv måste hitta uppdragsgivare för att få någon inkomst. Det handlar om tillfälliga och fristående uppdrag och liknande. Den som redan har en anställning kan inte omvandla den till ett uppdrag som faktureras via egenanställningsföretag. Lösningen med egenanställningsföretag medför, enligt , den fördelen att frågan kring vem som ska stå för arbetsgivaravgifter och skatteavdrag blir tydlig. ser inget principiellt hinder mot att fristående utförare ansluter sig till egenanställningsföretag. uppger emellertid att det i kontrollen har uppmärksammats att upplägg med egenanställningsföretag i sig inte är helt oproblematiskt och kan medföra andra risker såsom felaktiga skattefria ersättningar, privata kostnader, felbedömningar av skatteregler och oredovisade intäkter. Även i mervärdesskattehänseende medför egenanställningsföretag problem. Enligt bedömning bedriver en egenanställd inte någon ekonomisk verksamhet självständigt eftersom det normalt finns ett anställningsavtal med ett egenanställningsföretag. Den egenanställde är därmed inte en beskattningsbar person. Däremot är egenanställningsföretaget en beskattningsbar person som bedriver ekonomisk verksamhet. Trots att egenanställningsföretaget är en beskattningsbar person 47Dnr 131129651–16/113 s. 25–26. är avdragsrätten för ingående mervärdesskatt begränsad vilket kan framstå som problematiskt för egenanställningsföretaget. Några senare domstolsavgöranden där frågan om F-skatt i förhållande till egenanställning behandlats har utredningen inte funnit.48 För att komplettera den bild som ovan framträtt av egenanställning eller liknande och vilka utmaningar som kan föreligga ur ett skatterättsligt perspektiv är dock nedanstående rättsfall av intresse. Kammarrätten i beslut i mål nr 898-03 Frågan om egenanställning i förhållande till F-skattesystemet prövades av Kammarrätten i . Frågan gällde då återkallelse av F-skattsedel och i vilken utsträckning som brukare (jfr med egenanställda) var att betrakta som sådana företagsledare i bolaget att det fanns skäl beakta restföring och konkurs hos dessa vid bedömningen av om återkallelse av bolagets F-skattsedel. Bakgrunden i målet var att ett bolag hade som verksamhetsidé att fungera som ett utvecklingsbolag för personer (i målet benämnda bolagsbrukare) som i sin tur hade en affärsidé och ville driva den av egen kraft utan att själva registrera firma. Bolaget erbjöd administrativ service till dessa. Bolaget stod för F-skattsedel, fakturering, bokföring samt redovisning av löner, skatter, avgifter och mervärdesskatt. Genom s.k. inställningsavtal accepterade brukaren en objektsanställning hos bolaget. Denna innebar att brukaren tog eget ansvar för sin verksamhet, utförde arbetet och betalade de löpande kostnaderna med privata medel. Först när arbetet var utfört lämnade brukaren faktureringsunderlag till bolaget. Brukaren kunde endast göra anspråk på pengar som denne själv genererat och endast överskott betalades ut som lön. (numera ) återkallade bolagets F-skattsedel då myndigheten ansåg att bolaget var ett fåmansbolag med verksamheten uppdelad på oberoende verksamhetsgrenar, där ett antal företagsledare, bolagsbrukare, hade varit restförda för skatter eller försatta i konkurs. 48Det finns ett antal domar rörande egenanställda inom andra rättsområden (se avsnitt 5.4.1). hade, enligt myndigheten, vidare brustit i redovisning och betalning av skatt p.g.a. otillåtna redovisningsrutiner och missbrukat sin F- skattsedel genom att gå in som betalningsmottagare i stället för den person som hade utfört arbetet. Kammarrätten ansåg inte att det fanns grund för återkallelse på grund av bolagets brister i redovisningen av skatt. Beträffande frågan om restföring och konkurs hos bolagsbrukare fann kammarrätten att bolaget successivt hade stramat upp bolagsbrukarens möjlighet att själva kontrollera sin verksamhet och att bolagets ansvar som arbetsgivare hade blivit mer framträdande. Kammarrätten konstaterade att innehavet av en F-skattsedel inte avgör till vilket inkomstslag en viss inkomst ska hänföras vid taxeringen (numera beskattningen) och inte heller det arbetsrättsliga förhållandet. Med hänsyn till att bolaget, för beslutet, hade ett relativt omfattande regelkomplex som styrde verksamheten kunde det, enligt kammarrätten, inte generellt anses utrett att bolagsbrukarna hade den faktiska bestämmanderätten över verksamheten och möjlighet att förfoga över dess resultat i den mening som krävs för att de skulle anses bedriva självständig näringsverksamhet. Kammarrätten ansåg således att bolagsbrukarna inte skulle betraktas som företagsledare i ett fåmansföretag, varför det inte heller fanns skäl att återkalla bolaget p.g.a. restföring eller konkurs hos vissa av dessa. Kammarrätten hade också att pröva om bolaget hade missbrukat sin F-skattsedel. Kammarrätten uttalade att det i förarbetena till den då gällande bestämmelsen om missbruk (prop. 1991/92:112 s. 119) anges att man bör vara mycket restriktiv vid tolkningen av begreppet missbruk. Vidare anges att missbruk givetvis föreligger i det fall F- skattsedeln används på ett sådant sätt att skatter och avgifter undandras, exempelvis i sådana fall där skattsedelsinnehavaren bedriver uthyrning av arbetskraft i strid mot bestämmelserna om privat arbetsförmedling och uthyrning av arbetskraft eller uppträder som s.k. mellanman när det föreligger ett anställningsförhållande. Kammarrätten fann att grund för återkallelse inte förelåg p.g.a. missbruk av F-skattsedeln. Kammarrätten i dom i mål nr 203–206-15 I en dom från Kammarrätten i var frågan om ansvaret för skatter och avgifter i ett egenanställningsföretag uppe till prövning. Frågan i målet rörde bl.a. hur långt arbetsgivaransvaret kan utsträckas i samband med egenanställning. Bakgrunden var att ett egenanställningsbolag hade betalat ut ersättning till två s.k. faktureringsbolag mot fakturor som var osanna och inte motsvarades av något arbete som utförts av faktureringsbolagen. Utbetalningarna bedömdes i stället vara oredovisade löneutbetalningar till anställda. Förvaltningsrätten uttalade (s. 10) att frågor om anställning kontra näringsverksamhet varit återkommande i rättspraxis . Självständighet och yrkesmässighet har behandlats i många rättsfall och bedömningen av begreppen arbetstagare eller självständig näringsidkare sker mot bakgrund av samtliga relevanta omständigheter. En omständighet att beakta var, enligt förvaltningsrätten, om konstruktionen syftar till att undvika skatter och avgifter och/eller andra bestämmelser som följer av en anställning eller en självständig näringsverksamhet. Förvaltningsrätten ansåg att den konstruktion med s.k. egenanställning som det aktuella bolaget använde sig av framstod som ett försök att dra nytta av de fördelar och undvika de nackdelar som anställning/eget företagande kan innebära. Konstruktionen innebar en möjlighet att uppträda både som anställd och egenföretagare. Det ansågs uppenbart att en sådan konstruktion leder till svårigheter att avgöra vilket regelsystem som ska tillämpas. Förvaltningsrätten fann att oavsett vad egenanställningsbolaget insett eller borde ha insett om osanna fakturor och faktureringsbolag har det ankommit på egenanställningsbolaget att ha ett korrekt underlag för de utbetalningar som gjorts till de anställda eller för deras räkning. Ansvaret ansågs dock inte kunna utsträckas till ersättningar som utgivits i senare led, som egenanställningsbolaget saknat kännedom om. Kammarrätten, som endast prövade frågan om det utökade arbetsgivaransvaret, bedömde till skillnad från förvaltningsrätten, att arbetsgivaransvaret för egenanställningsföretaget kunde utsträckas även till ersättningar som gjorts i senare led och som bolaget saknat kännedom om. 8.6Information från myndigheter och arbetsmarknadens parter På samma sätt som beskrivs i kapitel 7 har information om egenanställningsföretag eller liknande diskuterats vid dialogmöten med myndigheter och arbetsmarknadens parter. Representanter för dessa har därefter ombetts besvara ett antal frågor i likhet med de som ställts avseende falska egenföretagare. (Brå) och Stora Branschgruppen har inte ombetts lämna skriftliga svar (se närmare om metod och material i kapitel 1). Även gällande egenanställning eller liknande har syftet varit att komplettera den bild av företeelserna i som fås från offentliga källor. De skriftliga svaren från , , Egenanställningsföretagens branschorganisation, , , i (LO), (), akademikers centralorganisation (), , och () redovisas nedan. Vardera respondenten har i sina svar utgått från sin uppfattning om vad som avses med egenanställningsföretag eller liknande. Kommuner och Landsting (SKL) har svarat att de inte har någon uppfattning om egenanställningsföretag eller liknande. () har, vad avser frågorna om egenanställningsföretag eller liknande, hänvisat till svar lämnade av Unionen. När det gäller de två första frågorna har Egenanställdas branschorganisation hänvisat till den rapport från Novus som utredningen redogör för i avsnitt 8.4.2. uppger generellt att erfarenhet saknas av faktureringsplattformar, egenanställningsföretag eller liknande men har lämnat viss information av betydelse vilken redovisas nedan. Företagarna har genomfört en egen undersökning i vilken organisationen ställt frågor om egenanställningsföretag eller liknande. Resultatet av undersökningen redovisas i avsnitt 8.4.2. Vad är er definition av egenanställningsföretag eller liknande? beskriver egenanställning på samma sätt som gör på sin hemsida. Verket anser dock att frågan avseende förhållandet mellan den egenanställde och egenanställningsföretaget inte är rättsligt klarlagd. Förhållandet mellan den egenanställde och den uppdragsgivare som arbetet utförs för, bedöms sannolikt utifrån de kriterier som gäller för arbetstagarrespektive uppdragstagarbegreppet. Företagarna uppfattar att det handlar om företag där de anställda kan utföra uppdrag åt uppdragsgivare som egenanställningsföretaget sedan fakturerar för, och i övrigt sköter arbetsgivaransvaret gentemot den anställde. LO har ingen fastställd definition av egenanställningsföretag, men uppfattar det som ett företag som anställer en individ som utför tjänster åt tredje part. Egenanställningsföretaget är således arbetsgivaren. Det som enligt LO är svårt att utröna är i vilken utsträckning de faktiskt är arbetsgivare och hur långt arbetsgivaransvaret sträcker sig. Det verkar även finnas problem att definiera dessa företag i och med att det inte råder någon samsyn dem emellan vad de är. I praktiken är det svårt att se vad det egentligen är för skillnad mellan egenanställningsföretag och bemanningsföretag. Enligt LO är detta en viktig iakttagelse i och med att bemanningsbranschen är en långt mycket mer reglerad särlösning på svensk arbetsmarknad än egenanställningsföretag. LRF beskriver egenanställning eller liknande som att en person blir anställd hos ett egenanställningsföretag i stället för det uppdragsgivande företaget. Ett egenanställningsföretag är således ett företag som tillhandahåller anställning hos sig för att underlätta administration och hantering av viss verksamhet. beskriver egenanställningsföretag som sådana som erbjuder fysiska personer en typ av anställning som bygger på att individen själv ansvarar för att dra in uppdrag för att finansiera sin lön. Den enskilde har då en reglerad rätt att upphandla uppdrag för egenanställningsföretagets räkning. Egenanställningsföretaget har F-skatt, är den juridiska uppdragstagaren och ska därför leverera i förhållande till uppdragsgivaren. För uppdragen som den anställde drar in tar egenanställningsföretagen ut en avgift för de tjänster de tillhandahåller. Anställningstryggheten påminner om en visstidsanställning och fortgår så länge den anställde drar in uppdrag. Egenanställningsföretaget utlovar ofta arbetsgivaransvar och erbjuder olika typer av försäkringar. beskriver företeelsen enligt följande. Egenanställning innebär att en egenanställd blir anställd av ett egenanställningsföretag som har F-skatt. Den egenanställde drar självständigt in sitt uppdrag till företaget. Egenanställningsföretaget och den egenanställde tecknar utifrån uppdraget ett avtal om den bruttolön som uppdraget genererar och den egenanställde informeras i anslutning till detta hur stor provision som egenanställningsföretaget behåller för sina tjänster. Egenanställningsföretaget tecknar därefter avtal med den externa uppdragsgivaren/kunden och träder därmed juridiskt in som motpart till kunden och tar på sig affärsrisken. Egenanställningsföretaget har (precis som normalt) arbetsgivaransvaret gentemot den som utför uppdraget, och betalar arbetsgivaravgifter, lön, skatt och försäkringar. Unionen beskriver egenanställning eller liknande som ett trepartsförhållande snarlikt bemanning med den stora skillnaden att vid egenanställning eller liknande hittar utföraren sina egna uppdrag. En vanligt förekommande beskrivning är att egenanställningsföretag möjliggör för privatpersoner att ta uppdrag och verka som egenföretagare utan att ha F-skatt. Att man ”lånar” egenanställningsföretagets godkännande för F-skatt. Egenanställningsföretaget kan då rättsligt sett vara arbetsgivare som uppdraget gäller. upprättas ett affärsavtal mellan egenanställningsföretaget och uppdragsgivaren som uppdraget utförs åt. Unionen beskriver också att en situation där falska egenföretagare synes förekomma är den där en person som ska utföra arbetet träffar avtal, ofta benämnda ”anställningsavtal”, med egenanställnings- eller faktureringsföretag och sedan utför arbete för en tredje part, och då ”lånar” egenanställnings- eller faktureringsföretagets F-skatt. Det finns då ofta ett ”uppdragsavtal” mellan beställaren och arbetsutföraren. Situationen kan dock vara sådan att den som utför arbete rättsligt sett är anställd hos beställaren och inte hos egenanställnings- eller faktureringsföretaget (som ”anställningsavtalet” antyder). hänvisar till den beskrivning som görs i SOU 2017:24 s. 166 av vilken bl.a. framgår att en grundläggande förutsättning är att den egenanställde skaffar sina egna uppdrag. Kunden och den egenanställde gör upp om vilket arbete som ska utföras och ersättningen för detta. Det är den egenanställde som tar initiativ till att det skapas en relation mellan kunden och egenanställningsföretaget. Mellan dessa båda parter träffas sedan ett avtal om att den egenanställde ska utföra arbete åt kunden och att egenanställningsföretaget ska fakturera kunden. Vidare gäller att den egenanställde blir tidsbegränsat anställd hos egenanställningsföretaget uppdraget pågår. uppger att egenanställningsföretag är ett företag som erbjuder en tjänst som innebär att en person kan anlita företaget för att i eget namn sköta de uppdrag som personen har. Den ersättning som företaget betalar ut till personen rubriceras som lön. Vanliga regler för tjänstebeskattning gäller. I vilken/vilka branscher uppfattar ni att egenanställning eller liknande förekommer? uppger att det är vanligt i alla branscher där frilansare är vanliga. Företagarna uppfattar att det förekommer i tjänstebranschen, kanske särskilt inriktat på specialiserade tjänster med tidsbegränsade uppdrag. LO uppger att de inte har någon sammanställning på detta men att allt tyder på att egenanställning eller liknande ökar. De gig-företagen såsom Uber är ett exempel. De är verksamma inom matutlämning och andra tjänster. LRF anser inte att de kan svara då de inte har något faktaunderlag i frågan. uppger att egenanställning eller liknande för akademiker kan förekomma i alla kunskapsintensiva branscher där konsulttjänster köps in, t.ex. inom juridik, ekonomi, teknik eller bank och försäkring. har svarat att tillgänglig statistik från egenanställningsföretagen pekar på att det är vanligast inom yrken som organisationskonsulter, frilansande författare, journalister, fotografer, kulturutövare, revision, skatterådgivning, bokföring, viss typ av utbildning, byggnadssnickeri, juridisk verksamhet i vid mening samt dataprogrammering. Någon exakt statistik finns dock inte. Totalt sett arbetade cirka 30 000 personer för egenanställningsföretag. De allra flesta gör det dock vid sidan av sitt normala arbete. Svenskt Näringslivs analys pekar på att en genomsnittlig egenanställd arbetar 50–för egenanställningsföretaget. Eftersom det givetvis finns en hel del heltidssysselsatta personer, innebär det att det stora flertalet sannolikt arbetar omkring eller som egenanställda . Unionen ser inte att företeelsen är särskilt vanligt förekommande i någon särskild bransch. Men en indikation som pekar åt något håll är att det är något vanligare inom kultursektorn. hänvisar också här till betänkandet SOU 2017:24 (s. 168) av vilket framgår följande. Vidare är det svårt att säkert uttala sig om inom vilka branscher de egenanställda återfinns. Det kan dock vara av intresse att Egenanställningsföretagens uppgav att de flesta egenanställda arbetar inom traditionella frilansbranscher såsom kultur, media och it, men att de ökar inom andra branscher såsom sjukvård, hantverk samt bygg och anläggning.