sou · H6B369 · 2018-08-29 00:00:00 — Inte heller får det dömas ut en svårare brottspåföljd för en gärning än vad som var föreskrivet när den En liknande bestämmelse finns i artikel 7 punkt 1 i Europa- konventionen. Den nu beskrivna principen har också kommit till uttryck i 5 § lagen (1964:163) om införande av (BrP) där det anges att ingen får dömas för en gärning som det inte var stadgat straff för när den begicks. Enligt paragrafens andra stycke ska straff, med vissa undantag som här inte är av betydelse, bestäm- mas efter den lag som gällde när gärningen företogs, om inte den lag som gäller när domen meddelas leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Denna bestämmelse anses generellt tillämplig inom straffrätten om inte något annat har föreskrivits beträffande en viss författning. Mot denna bakgrund gör vi bedömningen att några sär- skilda övergångsbestämmelser inte är nödvändiga när det gäller våra förslag om ändringar i . Såsom i allmänhet gäller inom straffrätten kommer de nya bestämmelserna alltså att tillämpas från och med ikraftträdandetidpunkten på gärningar som begås därefter. När det gäller brott med hedersmotiv kan det påpekas att 29 kap. 1 § medför att motivet för brottet kan beaktas som en straffskärpande omständighet. Den nya särskilda straffskärpningsgrunden i 29 kap. 2 § som vi föreslår kan dock som sådan endast tillämpas på gärningar som begås efter ikraftträdandet. Inte heller för övriga förslag – som bl.a. gäller ändringar av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga och Pass- lagen (1978:302) p.g.a. förslaget om införandet av ett utreseförbud för barn – behövs det några övergångsbestämmelser. I utredningens uppdrag ingår att analysera konsekvenserna av läm- nade förslag i enlighet med 14–15 a §§ kommittéförordningen (1998:1474). Eftersom kommittén lämnar författningsförslag ska konsekvensanalysen också göras i enlighet med 6 och 7 §§ förord- ningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning (15 a § kommittéförordningen). En konsekvensutredning ska bl.a. innehålla en beskrivning av problemet och vad man vill uppnå med en viss regeländring, vilka alternativa lösningar som finns för att uppnå det önskade resultatet samt vilka som berörs av regleringen (6 § 1–3 förordningen om kon- sekvensutredning vid regelgivning). Vi har i betänkandet kontinuer- ligt beskrivit de problem som finns i den nuvarande lagstiftningen tillsammans med alternativa lösningar till de förslag som lämnas. Vi har även motiverat varför vi valt de föreslagna alternativen. Dessa delar upprepas inte här. Vilka som berörs av våra förslag framgår av de bakgrundsbeskrivningar och överväganden som finns i tidigare kapitel men berörs även i det följande. Övriga delar av konsekvens- beskrivningen enligt 14–15 a §§ kommittéförordningen och 6 och 7 §§ förordningen om konsekvensutredning vid regelgivning följer av avsnitt 9.2 och 9.3. Inledningsvis behandlar vi vilka ekonomiska konsekvenser som våra olika förslag för med sig för de som berörs. Därefter gör vi en analys av de övriga konsekvenser som förslagen innebär. Av de förslag som utredningen lägger fram är det införandet av ett särskilt barnäktenskapsbrott och en uttrycklig straffskärpnings- grund för brott med hedersmotiv samt införandet av ett utreseför- bud i lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) (inklusive de därmed sammanhängande ändringarna av pass- lagen [1978:302]), som kan förväntas öka statens och kommunernas kostnader. Förslaget om införande av ett särskilt barnäktenskapsbrott innebär en nykriminalisering eftersom bestämmelsen kommer att omfatta handlingar som inte varit straffbelagda (barnäktenskap som utgör en del av ett människohandelsförfarande är dock straffbelagt och barnäktenskap som någon förmåtts till genom tvång eller utnyttjande av någons utsatta belägenhet är straffbart som äkten- skapstvång). Det är inte möjligt att med någon större säkerhet uppskatta hur många förundersökningar, åtal, domstolsförhandlingar och slutligen lagföringar som kommer att bli resultatet av den nya bestämmelsen. Med utgångspunkt i att det anmäldes 104 fall av äkten- skapstvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa uppskattar ut- redningen dock att antalet anmälningar om barnäktenskapsbrott kan förväntas uppgå till cirka 30 . Uppskattningsvis kommer 10 fall att lagföras. Det är sammantaget svårt och förenat med stor osäkerhet att uppskatta statens merkostnader med anledning av förslaget om ett barnäktenskapsbrott, särskilt som utredningarna som kommer ligga till grund för det nya brottet i många fall sannolikt tidigare skulle ha rubricerats som äktenskapstvång. Uppskattningsvis kan de beräknas uppgå till , varav för , för , för domstolar och för Kriminalvården1. 1Vi har här räknat med att det kommer att förekomma häktade i en tredjedel av anmälning- arna, dvs. i 10 fall och att den genomsnittliga häktningstiden uppgår . var dygnskostnaden i häkte . Vidare har vi antagit att det i hälften av de lagförda fallen kommer att dömas ut ett fängelsestraff . Kostnaden för ett fängelseår beräknas normalt uppgå till (en dömd person friges dock villkorligt efter att ha av- tjänat två tredjedelar av straffet). Kostnaderna kan även komma att öka för det allmänna avseende behovet av att anlita fler offentliga försvarare och målsägandebiträden med anledning av ökade antal åtal och rättegångar. Vi bedömer dock att dessa kostnader kommer att bli relativt sett av begränsad om- fattning. Även förslaget om en särskild straffskärpningsgrund för brott med hedersmotiv kan leda till kostnadsökningar för rättsväsendet och Kriminalvården. I de fall bestämmelsen tillämpas kommer straffvärdet påverkas vilket leder till att fängelse kan komma att väljas som på- följd i fler antal fall samt att fängelsestraffens längd i viss utsträck- ning kan komma att påverkas. Detta påverkar Kriminalvårdens kost- nader. Också de allmänna domstolarna, och kan få ökade kostnader eftersom ett ökat fokus på motivet för brottet möjligen kan leda till att fler åtgärder vidtas under förundersökningarna och att de berörda brottmålsförhand- lingarnas omfång blir större. Hedersmotiv kan emellertid beaktas som en försvårande omständighet enligt 29 kap. 1 § och antalet tillkommande fall i vilka den nya straffskärpningsgrunden tillämpas kan förväntas bli begränsat. När det gäller och kan det även tilläggas att förslaget främst bör ha en kvalitativ, snarare än en kvantitativ, påverkan på handläggningen av ärenden. Med detta menar vi att en uttrycklig straffskärpnings- grund företrädesvis kommer att påverka hur man genomför utred- ningsåtgärder och förehåller sig till den information som framkommer, men att regeln inte nödvändigtvis medför att förundersökningarnas storlek ökar i sig. Kostnadsökningarna för de allmänna domstolarna, och kan sammantaget för- väntas bli små. När det gäller merkostnaderna för Kriminalvården är dessa näst- intill omöjliga att uppskatta eftersom det dels inte finns någon stati- stik över hedersrelaterad brottslighet, dels inte går att ange i vilken mån en uttrycklig straffskärpningsgrund leder till straffskärpningar utöver de som redan sker i enlighet med 29 kap. 1 § . För att trots detta ge en indikation på hur kostnadsutvecklingen skulle kunna se ut kan följande, mycket förenklade och hypotetiska, exempel lämnas. Som framgått i bilaga 3 har landets åklagare avseende en period redovisat cirka 30 ärenden vilka ansetts mer eller mindre hedersrelaterade och som lett till åtal och dom i tings- rätt. Efter en uppräkning till årsnivå skulle detta innebära 45 domar i mål med hedersrelaterad brottslighet, vilket sannolikt är en underskattning eftersom landets åklagarkammare troligen inte rap- porterat all brottslighet med hedersmotiv. Om man utgår från att samtliga domar blir fällande och leder till fängelsestraff samt att vårt förslag leder till en genomsnittlig straffskärpning om en månad skulle det innebära att ytterligare 45 månaders fängelsestraff kommer att dömas ut på årsbasis. Merkostnaden uppgår till cirka 5 miljoner kronor.2 Detta är i sin tur dock sannolikt en över- skattning, bl.a. eftersom en del domar kommer att vara friande och att fängelse inte alltid döms ut. Till detta kommer förvisso sådana merkostnader som kan uppstå för det fall förslaget även leder till att fängelse väljs som påföljd i fler fall än tidigare.3 Sammantaget bedöms kostnaderna för införandet av barnäkten- skapsbrottet och straffskärpningsgrunden inte blir större än att de kan rymmas inom domstolars, , Polis- myndighetens och Kriminalvårdens nuvarande anslag, varvid hänsyn har tagits till samtliga dessa aktörer torde kunna förvänta sig en viss resursförstärkning . Samma bedömning görs avseende statens kostnader för rättsliga biträden. Det är enligt vår bedömning lämpligt att följa upp konsekvenserna efter att bestäm- melserna har varit i kraft . Likaså kan förslaget om ett utreseförbud för barn samt de nya reglerna för passhinder, passåterkallelse etc. i viss mindre mån för- väntas ge upphov till ökade kostnader för främst kommunernas socialtjänster och (som är ). Social- tjänsterna åläggs nya arbetsuppgifter i form av handläggningen av utredningar och ansökningar om utreseförbud. När det gäller Polis- myndighetens handläggning kommer denna att omfatta även frågor om passhinder, passåterkallelse och omhändertagande av pass med anledning av utreseförbud. Enligt vår bedömning bör antalet ären- den om utreseförbud dock vara så pass lågt och därtill fördelat över landet att möjliga kostnadsökningarna blir försumbara ur ett kom- munalt och regionalt perspektiv. Vidare bör socialtjänsternas hantering av frågor om utreseförbud nästintill uteslutande aktualiseras i sådana situationer då socialnämnden redan enligt befintligt regelverk i 2Under 2017 var dygnskostnaden på anstalt . 3Den dagliga kostnaden för en person i frivård är längre än den för kriminalvård på anstalt. socialtjänstlagen (2001:453) och LVU behöver vidta åtgärder. För- slaget bör därför inte ge upphov till en ökad ärendemängd för social- tjänsterna. Mot denna bakgrund bedömer vi att eventuella kostnads- ökningar är så marginella att de även i denna del ryms inom de befintliga anslagen för och statens kostnaderna för rättsliga biträden samt att någon finansiering för kommunernas räkning inte behöver föreslås. Det ska vidare påpekas att utrikesför- valtningen ombesörjer handläggningen av passärenden utomlands. Inte heller när det gäller denna handläggning kan förslaget förväntas leda till större kostnadsökningar än vad som ryms inom ramen för nuvarande anslag. Förslagen kommer, utöver de ekonomiska konsekvenser som vi redo- gjort för ovan, att medföra ett behov av informations- och utbild- ningsinsatser för framför allt medarbetare inom Domstolar, , och kommunernas social- tjänster. Förslagen kommer även att medföra behov av ändringar i hand- böcker (metodstöd) och informationsmaterial och liknande för främst de rättsvårdande myndigheterna. Även kan komma att behöva ändra eller ta fram nya publikationer med anledning av förslaget om införande av utreseförbud. Kostnaderna för detta är inte mer omfattande än vid andra lagändringar och kan rymmas inom myndigheternas befintliga anslag. Om förslagen i ett utredningsbetänkande har betydelse för den kommunala självstyrelsen, för brottsligheten och det brottsföre- byggande arbetet, för sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet, för småföretags arbetsförutsättningar, konkurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företag, för jämställheten mellan kvinnor och män eller för möjligheterna att nå de integra- tionspolitiska målen, ska enligt 15 § kommittéförordningen konse- kvenserna i det avseendet anges i betänkandet. Genom förslaget om ett utreseförbud som införs i LVU ges socialnämnderna ett ansvar för hanteringen av sådana ärenden. Om förslaget därför bedöms utgöra en inskränkning av den kommunala självstyrelsen är det utredningens uppfattning att införandet av ett sådant förbud är nödvändigt ur ett barnrättsperspektiv (se nedan). Utredningen ser inga alternativ till att reglera frågan i lag och be- dömer att åtgärden är proportionerlig i den mån den innebär en inskränkning av den kommunala självstyrelsen. I viss mån kan brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet påverkas av utredningens förslag, främst förslagen om införandet av ett särskilt barnäktenskapsbrott och en särskild straffskärpnings- grund för brott med hedersmotiv. En grundtanke bakom att krimi- nalisera ett visst beteende är att kriminaliseringen ska påverka män- niskor på sådant sätt att de inte begår brott, dvs. att den ska ha en allmänpreventiv verkan. Allmänpreventionen sägs verka genom avskräckning och genom moralbildning eller moralförstärkning och genom vanebildning (generellt är det dock svårt att härleda effekter av detta slag till specifika lagändringar). Ett införande av ett särskilt barnäktenskapsbrott kan tänkas verka avhållande på den som över- väger att medverka till ett barnäktenskap. Den kan stärka familjer som behöver hjälp med att stå emot påtryckningar från andra om att gifta bort en underårig familjemedlem. Detsamma kan gälla den som står under påtryckningar från andra att gifta sig med ett barn. Även straffskärpningar kan sägas vila på åtminstone delvis samma grunder. Det kan inte uteslutas att ett införande av den nya straff- skärpningsgrunden kan ha en viss avskräckande effekt när det gäller brottslighet som är motiverad av heder. Det är emellertid svårt att ha någon uppfattning om i vilken utsträckning förslaget i så fall kan bidra till att minska antalet sådana brott. Vidare markerar straff- skärpningsgrunden den hedersrelaterade brottslighetens allvar vilket möjligen kan resultera i att arbetet med att förebygga denna typ av brottslighet ökar. Utredningens förslag bedöms få positiva effekter för barn genom att förslagen bidrar till att skydda dem från att fara illa och stärka deras rätt till självbestämmande. Exempelvis kan straffbestämmelsen om barnäktenskapsbrott komma att stärka ett utsatt barn och ge denne verktyg för att motsätta sig äktenskapet. Utreseförbudet inne- bär ett direkt skydd för barn mot att föras utomlands för att utsättas för skadliga sedvänjor i form av barnäktenskap, tvångsäktenskap och könsstympning. Effekterna av utredningens förslag för jämställdheten mellan kvin- nor och män måste antas bli påtagligt positiva. Brott mot köns- stympningslagen (1982:316) kan endast drabba kvinnor och då främst unga flickor. Även tvångsäktenskap, barnäktenskap och annan heders- relaterad brottslighet drabbar framför allt flickor och kvinnor, och i regel personer som är drabbade av påtagliga brister i jämställdheten. Genom att förslagen bör få goda effekter för dessa flickors och kvinnors situation uppnås positiva jämställdhetseffekter av stor bety- delse. Förslaget kan därför förväntas att stärka förutsättningarna att nå de jämställdhetspolitiska målen.4 Även när det gäller möjligheterna att nå de integrationspolitiska målen kan utredningens förslag förväntas få positiva effekter. Ett långsiktigt arbete på många områden mot tvångsäktenskap, barn- äktenskap och könsstympning samt andra former av hedersrelaterat våld och förtryck riktas i hög grad mot problem som är integra- tionspolitiskt centrala. I övrigt kan det inte förutses några effekter av det slag som nämns i 15 § kommittéförordningen. I 6 och 7 §§ förordningen om konsekvensutredning vid regelgiv- ning finns krav på att ett betänkande ska innehålla beskrivningar av andra betydande konsekvenser av de förslag som läggs fram, såsom om regleringen överensstämmer med eller går utöver de skyldigheter som följer av anslutning till EU. Enligt vår bedömning påverkas de skyldigheter som följer av anslutning till EU inte av förslagen i detta betänkande. När det gäller EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna, samt och Regerings- formen, bedömer vi mot bakgrund av vad som anförts i avsnitt 6.5.3 att förslaget om ett utreseförbud (och de därmed sammanhängande passåtgärderna) visserligen innebär en inskränkning av rätten till rörelsefrihet men att denna är ändamålsenlig och proportionerlig utifrån dels syftet med förslaget, dels reglernas närmare utformning. I övrigt kan det inte förutses några effekter, utöver de som redan redovisats tidigare i detta kapitel (och i frågan om ikraftträdande i kapitel 8), av det slag som nämns i 6 och 7 §§ kommittéförordningen. 4Makt, mål och myndighet – feministisk politik för en jämställd framtid (skr. 2016/17:10). 10.1Förslaget till lag om ändring i 4 kap. Om brott mot frihet och frid Den som i annat fall än som sägs i 1 a § genom olaga tvång eller utnyttjande av utsatt belägenhet förmår en person att ingå ett äkten- skap som är giltigt i den stat där det ingås, i den stat enligt vars lag det ingås eller i en stat i vilken minst en av makarna är medborgare eller har hemvist döms för äktenskapstvång till fängelse i högst . Detsamma gäller den som på sätt som anges i första stycket förmår någon att ingå en äktenskapsliknande förbindelse, om den ingås enligt regler som gäller inom en grupp och som 1.innebär att parterna betraktas som makar och anses ha rättig- heter eller skyldigheter i förhållande till varandra, och 2.innefattar frågan om upplösning av förbindelsen. Om brott som avses i första stycket riktar sig mot ett barn döms för barnäktenskapsbrott till fängelse i högst . För barnäktenskaps- brott döms också den som i annat fall förmår eller tillåter ett barn att ingå ett äktenskap som är giltigt på sätt som anges i första stycket eller en äktenskapsliknande förbindelse enligt vad som anges i andra stycket. Detta gäller även om den som begår en sådan gärning inte haft uppsåt till men varit oaktsam beträffande omständigheten att den utsatta per- sonen inte fyllt . I första stycket har det införts en subsidaritetsregel i förhållande till brottet människohandel i 4 kap. 1 a § . Övervägandena härom finns i avsnitt 5.4.2. Personer som medverkar till att framtvinga ett äktenskap (eller en äktenskapsliknande förbindelse eller resor i sådana syften) kan under vissa förutsättningar göra sig skyldiga till människohandel enligt 4 kap. 1 a § . Människohandelsbrottets utformning innebär att det brottsliga förfarandet i de allra flesta fall innefattar ett flertal brott. Det är reglerat i lag hur vissa av brotten ska förhålla sig till varandra i kon- kurrensavseende. I konkurrenssituationer i övrigt är utgångspunkten att sedvanliga konkurrensregler ska tillämpas. Som huvudregel gäller då att om ett händelseförlopp innefattar olika förfaranden som utgör brott med samma skyddsintresse ska den tilltalade fällas till ansvar för det brott som har den strängaste straffskalan (se t.ex. prop. 2001/02:124 s. 31). Straffskalan för människohandelsbrott är betydligt strängare än den som gäller för äktenskapstvång som det senare brottet kan sägas utgöra speciallagstiftning. Det finns därför skäl för att klargöra straffstadgandenas inbördes ställning och ändra i bestämmelsen om äktenskapstvång så att det klart framgår att denna bestämmelse inte ska tillämpas i de fall när det finns förutsättningar att döma till ansvar för människohandels- brott. Att fler fall kan komma att utredas som människohandelsbrott i stället för äktenskapstvång har också utredningsprocessuella vinster. Människohandelsbestämmelsens strängare straffskala innebär att det finns förutsättningar att använda fler straffprocessuella tvångsmedel än vad som är fallet vid misstanke om äktenskapstvång, vilket för- modligen kan bidra till effektivare brottsutredningar när det rör miss- tanke om kollektivt genomförda gärningar. Tredje stycket är nytt. Genom bestämmelsen införs ett nytt brott, kallat barnäktenskapsbrott. Övervägandena finns i avsnitt 5.4.3. Bestämmelsen omfattar alla äktenskap som riktar sig mot barn, även sådana som i och för sig uppfyller rekvisiten för äktenskaps- tvång. Som gärningsperson straffas, förutom den som uppfyller rekvisiten för äktenskapstvång, den som ”förmår” eller ”tillåter” ett barn att ingå ett äktenskap. Övriga medverkande kan dömas för anstiftan eller medhjälp enligt de allmänna bestämmelserna härom i 23 kap. . Med barn avses en person som inte har fyllt . I uttrycket ”förmår” ligger att det ska finnas ett orsakssamband mellan gärningspersonens handlande och att äktenskapet ingås. Det ska förstås på så sätt att det finns ett krav på ett aktivt handlande inriktat på ett visst resultat, ett handlande som oftast torde vara någorlunda lätt att identifiera och urskilja. Som exempel kan nämnas att redan mycket subtila påtryckningar eller att äktenskapet initieras av någon annan än barnet, innebär att rekvisitet ”förmår” är uppfyllt och att ansvar för barnäktenskap alltså kan aktualiseras. Något krav på otillbörligt medel uppställs inte (jfr med bestämmelsen om män- niskohandel där det för straffansvar inte heller uppställs något krav på otillbörlig påverkan när brottet avser ett barn, men likväl någon form av påverkan från gärningspersonens sida). Inte sällan kan man utgå ifrån att den som gifter sig med ett barn också har förmått barnet till äktenskapet. Straffbestämmelsen träffar i de fallen även henne eller honom. Att använda uttrycket ”förmår” i straffbestäm- melsen korresponderar även väl med bestämmelserna om äkten- skapstvång och vilseledande till tvångsäktenskapsresa som båda inne- håller detta rekvisit. Bestämmelsen straffbelägger också att vårdnadshavare eller den som har trätt i vårdnadshavarens ställe, genom att brista i sitt för- äldraansvar, tillåter ett barn att ingå äktenskap. Den som har trätt i vårdnadshavarens ställe avser en person som har någon form av bestämmanderätt över barnet. I detta avseende kan ledning tas av bestämmelsen i 6 kap. 4 § andra stycket . Begreppet ”tillåter” tar sikte på aktiva handlingar. Det mest när- liggande exemplet är att en vårdnadshavare uttryckligen – i förhållande t.ex. till den som ska förrätta vigseln – ger sin tillåtelse till äkten- skapet. Även en sådan omständighet att vårdnadshavaren för dis- kussioner eller träffar överenskommelser om brudgåva eller om formerna för hur äktenskapet ska ingås får anses innebära ett tillåt- ande av att barnet ingår äktenskap. Vidare bör det förhållandet att vårdnadshavaren deltar vid vigseln innefatta ett tillåtande av densamma. Däremot kan knappast en ren passivitet att agera trots kännedom om att en vigsel ska äga rum anses som ett tillåtande. Det skulle vara alltför långtgående med en kriminalisering som ålägger vårdnads- havaren ett ansvar för att avvärja ett barnäktenskap som han eller hon känner till. Brottet fullbordas när äktenskapet kommer till stånd. Bestämmelsen omfattar äktenskap som är giltiga i den stat där de ingås eller i den stat enligt vars lag de ingås. Det andra ledet syftar främst på fall då t.ex. en konsulär tjänsteman har fått förordnande att förrätta vigslar enligt sitt hemlands lag i det land där tjänste- mannen är stationerad. Vidare omfattar bestämmelsen äktenskap som är giltiga i en stat i vilken minst en av makarna var medborgare eller hade hemvist. Det ledet tar sikte på äktenskap som ingås i en stat utan att bli giltigt där men som tillerkänns rättslig giltighet i en annan stat. Ofta – men inte alltid – kommer bestämmelserna om äktenskapets giltighet att sakna praktisk betydelse. Enligt bestämmelsen ska det nämligen dömas för barnäktenskapsbrott även i vissa fall av s.k. informella äktenskap. De förbindelser som på det här sättet i straff- rättsligt hänseende likställs med juridiskt giltiga äktenskap är de som är ”att jämställa med äktenskap” enligt de kriterier som anges i para- grafens andra stycke. Brottet fullbordas när förbindelsen kommit till stånd och uppfyller alla de krav som räknas upp i bestämmelsen. För att straffansvar ska inträda krävs uppsåt till samtliga brotts- rekvisit. Varje slags uppsåt är tillräckligt, dvs. även s.k. likgiltighets- uppsåt.