sou · H6B314 · 2018-02-28 00:00:00 — På samma sätt som tingsrätten anser hovrätten att utformningen av och innehållen i kassakorten samt den tillhörande instruktionen utgör graverande omständigheter för SS. Exempelvis finns på kassakorten en tydlig rubrik av vilken det kan utläsas att uppgifter om eventuell för- äldrapenning ska lämnas. Till detta kommer att SS lämnat in kassakort och ansökt om ny ersättning efter att de första an- sökningarna lett till utbetalning. Då SS lämnat uppgifter om att han skötte det praktiska arbetet i familjen anser hovrätten att han haft för- utsättningar att överblicka vilka förmåner som sökts, detta oavsett han ansökte om föräldrapenning. Även med utgångs- punkt i SS uppgifter om sin familjesituation och att han varit stressad En genomgång av rättspraxis finner hovrätten att SS måste insett att det fanns en mycket hög risk för att han, genom att inte lämna uppgift om föräldrapenning på kassa- korten, lämnat oriktiga uppgifter och därmed orsakat felaktiga utbe- talningar. På grund av detta har SS också förhållit sig likgiltig inför att det varit fråga om oriktiga uppgifter med felaktiga utbetalningar som följd. Hovrätten anser därför att han begått gärningarna i åtalet med s.k. likgiltighetsuppsåt. Gärningarna ska rubriceras som fem fall av bi- dragsbrott. , dom i mål B 3411-12 MK (modern) och (fadern) åtalades för bidragsbrott avseende felaktigt utbetalad föräldrapenning, barnbidrag och flerbarnstillägg samt bostadsbidrag genom att de underlåtit att anmäla ändrade för- hållanden som de varit skyldiga att anmäla när de för Försäkrings- kassan förtigit att hon och barnen befunnit sig i . Av utredningen framgick att MK och åsidosatt anmäl- ningsskyldigheten, men de förnekade att det skett uppsåtligen. De ifrågasatte inte att haft information på arabiska på Internet, men däremot om det inkluderade information om an- mälningsplikt för en person som avser att vara utomlands än . MK och menade att de inte vetat om reglerna och att de inte heller haft anledning att eftersöka information. Tingsrätten ogillade åtalet. Efter överklagade fastställde hovrätten tingsrättens dom. Hovrätten konstaterade att varken MK eller visste när MK, som avsett stanna vilket kom att för- längas pga. sjukdom, skulle bli så frisk att hon kunde återvända med barnen till . Ingen av dem behärskade svenska språket och i vart fall hade en särskilt anlitad tolk men i övrigt hjälp med viss tolkning av vänner. De utdrag som åklagaren hade pre- senterat från hemsida visade enligt hovrätten inte att det där på arabiska redogjordes för anmälningsskyldigheten. Inte heller visade vittnesförhören med personal från att de blivit hänvisade till att ta del av sådan information eller att de på annat sätt fått information så att de förstod att det förelåg en anmälningsskyldighet. Åklagaren hade därmed inte visat att MK och uppsåtligen underlåtit att fullgöra anmälningsskyldigheten. En genomgång av rättspraxis , dom i mål B 13791-12 WK åtalades för bidragsbrott, alternativt vårdslöst bidragsbrott, med påstående om att hon i tre olika begäran om föräldrapenning lämnat oriktiga uppgifter om att hon p.g.a. föräldraledighet inte skulle arbeta, när hon i själva verket förvärvsarbetat och fått lön. Åtalet omfattade en tidsperiod och ett felaktigt utbetalat belopp om . Av utredningen framgick att WK arbetat som sjukvårdsbiträde under de aktuella perioderna utan att anmäla det vilket lett till den felaktiga utbetalning som påståtts. WK förnekade att hon haft upp- såt att begå brott eller att hon har agerat med oaktsamhet. Enligt WK trodde hon att reglerna för föräldrapenning såg olika ut beträf- fande arbete respektive på kvällstid och att hon gjort efter- forskningar kring detta på internetfora och bland andra mammor. Tingsrätten dömde WK för bidragsbrott. Tingsrätten framhöll att ansökningarna skett på enkelt utformade blanketter där utrym- met för feltolkning av texten måste betraktas som mycket litet och att WK kryssat i en ruta som följs av texten att hon inte avsåg att arbeta, samt utelämnat att fylla i den angivna rutan. Vidare menade tingsrätten att WK, som under de aktuella perioderna arbetat som vårdbiträde med arbetspass som vanligtvis motsvarat , arbetat i nära anslutning till att hon begärt föräldrapenning. Enligt WK hade hon slängt den information som hon fått från Försäkrings- kassan, utan att först läsa den. Tingsrätten fann därför att WK måste ha insett att det har förelegat sådana förhållanden – att hon förvärvsarbetade och att hon hade fler arbetsgivare än de hon an- gett i ansökningarna – som hon varit skyldig att anmäla till Försäk- ringskassan. Att hon ofta blev inringd av sina arbetsgivare med kort varsel samt att hon arbetat som vikarie och inte hos den ordinarie arbetsgivaren förändrade inte bedömningen. Vidare måste WK ha in- sett att hennes underlåtenhet att anmäla dessa förhållanden orsakat fara för att en ekonomisk förmån felaktigt har betalats ut. WK hade därmed handlat med uppsåt. Efter överklagande fastställde hovrätten tingsrättens dom i skuld- frågan med motiveringen att hovrätten inte gjorde någon annan bedömning än den tingsrätten gjort. En genomgång av rättspraxis , dom i mål B 335-12 FM åtalades för bidragsbrott med påstående om att han, samman- fattningsvis, ansökt om och beviljats studiemedel för heltidsstudier i en termin motsvarande 30 poäng, men med avsikt att endast läsa en kurs om 7,5 poäng, vilket inneburit att han vid ansökan uppsåt- ligen eller av grov oaktsamhet lämnat oriktig uppgift och heller inte därefter anmält ändrade förhållanden som han varit skyldig att göra. Av utredningen framgick att FM under terminen avslutat sina studier på grund av psykisk ohälsa, vilket han inte anmält till CSN. Tingsrätten ogillade åtalet. Efter överklagande ändrade hovrät- ten tingsrättens dom och dömde FM för bidragsbrott bestående i att han underlåtit att anmäla ändrade förhållanden. Hovrätten in- stämde i tingsrättens bedömning att FM inte uppsåtligen hade lämnat felaktiga uppgifter till CSN och att oaktsamhetsbrottet vad gäller lämnande av uppgift var preskriberat. Mot bakgrund av att FM tidi- gare terminer ansökt om och beviljats studiemedel samt att han i samband med att han fick del av beslutet om att han beviljats studie- medel fick tydlig information om att han var skyldig att anmäla ändrade förhållanden till CSN fann hovrätten att FM varit med- veten om att han var skyldig att till CSN anmäla att hans studier inte kom att omfatta det antal poäng som angavs i ansökan. Hans underlåtenhet att göra så har skett uppsåtligen och lett till att studie- medel betalats ut med ett för högt belopp. Hovrätten över och , dom i mål B 3361-12 DJ åtalades för bidragsbrott med påstående om att han vid fem till- fällen angett i kassakort till en a-kassa att han varit helt arbetslös, trots att han arbetat helt eller delvis. De oriktiga uppgifterna som han lämnat hade medfört att arbetslöshetsersättning avseende en angiven vecka ett visst år och fyra skilda veckor påföljande år beta- lats ut felaktigt med sammanlagt . Åtalet omfattade nio månaders tid. DJ medgav de faktiska omständigheterna men förnekade att han haft uppsåt att begå brott. Tingsrätten ogillade åtalet. En genomgång av rättspraxis Efter överklagande ändrade hovrätten tingsrättens dom och dömde DJ för bidragsbrott. Hovrätten fann att DJ agerat uppsåt- ligen. I fråga om hur gärningarna skulle rubriceras konstaterade hovrätten att DJ vid fem olika tillfällen ansökt om ersättning från arbetslöshetskassan och därvid uppgett oriktiga uppgifter vilket för- anlett att ersättning felaktigt betalats ut. Varje tillfälle framstod enligt hovrätten som en avgränsad händelse och tidsintervallet mellan gär- ningarna varierade. Även om förfarandet med tiden hade upprepats föreföll det knappast naturligt att anse att det inneburit en sådan systematik att brottsligheten skulle bedömas som ett enda brott, utan varje gärningstillfälle skulle bedömas för sig. De tre första utbetalningarna, som understigit , skulle enligt etablerad praxis bedömas som ringa brott medan de två sista utbetalningarna, som överstigit det nämnda beloppet, som brott av normalgraden. Hovrätten över och , dom i mål B 2931-11 AE åtalades för bidragsbrott alternativt vårdslöst bidragsbrott, med påstående om att han uppsåtligen, eller i vart fall av grov oaktsamhet, lämnat oriktiga uppgifter till en a-kassa genom att deklarera att han varit helt arbetslös trots att han haft deltidsarbete med lön i . Åtalet omfattade en tidsperiod och ett felaktigt utbetalat belopp om sammanlagt . Av utredningen framgick att AE lämnat oriktiga uppgifter vilket lett till felaktiga utbetalningar enligt åtalet. AE menade att han inte förstod att arbetet i påverkade hans rätt till svensk arbets- löshetskassa, att han inte visste vad som gällde och att det var svårt att få information från arbetslöshetskassan. Tingsrätten dömde AE för bidragsbrott. Efter överklagande fast- ställde hovrätten tingsrättens dom. Ifråga om uppsåtet menade hov- rätten att AE, som vänt sig till arbetslöshetskassan efter att ha för- lorat sitt arbete, inte kunde ha varit omedveten om att ersättning från kassan utgår till följd av just bristen på arbete. För att han förstod att uppgifter om arbetet i var relevanta för hans rätt till ersättning från a-kassan talade dessutom att han i kassakort avseende veckan efter den sista som avsågs med åtalet lämnade in- formation om att han arbetat i . Hovrätten tvekade därför inte att slå fast att AE insåg att uppgifterna han lämnade till kassan En genomgång av rättspraxis var oriktiga och att han genom att lämna dessa framkallade en risk för de felaktiga utbetalningarna. Hovrätten för Nedre , dom i mål B 507-11 P-O S åtalades för bl.a. grovt bidragsbrott med påstående om att han genom att inte anmäla ändrade förhållanden, nämligen att han var fullt arbetsför och förvärvsarbetade, orsakat en felaktig utbetal- ning om . Åtalet omfattade även påståenden om grovt bedrägeri för tiden innan bidragsbrottslagen trätt i kraft samt för- sök till grovt bedrägeri genom att han försökt lura ett försäkrings- bolag att betala ut trafikskadeersättning om för inkomst och pensionsförluster pga. arbetsoförmåga som han var fullt arbetsför och förvärvsarbetade. Av utredningen framgick att P-O S diagnostiserats med en hjärn- skada efter en trafikolycka, vilket lett till att be- viljat honom förtidspension och sedermera sjukersättning, handi- kappersättning och livränta som betalats ut under en rad år. P-O S hade arbetat i på en oljeplattform och fått lön för detta, något som han inte anmält till . Tingsrätten dömde P-O S för brott enligt åtalet. Efter överkla- gande fastställde hovrätten tingsrättens dom. När det gällde frågan om P-O S agerat med uppsåt inledde hovrätten med följande. Den grundläggande förutsättningen för att uppsåt över huvud taget ska kunna föreligga brukar formuleras som ett krav på att gärnings- mannen ska ha varit i tillräcklig grad medveten om vad han har gjort. Kravet på medvetenhet innefattar emellertid inte något krav på att handlandet ska ha föregåtts vare sig av några överväganden eller av nå- got beslut att handla (eller att avstå från att handla). Som exempel på fall där uppsåt inte anses ha förelegat, vid sidan av fall där det rört sig om rena reflexrörelser, har i praxis och doktrin nämnts sådana där det har varit fråga om handlande i sömntillstånd eller där gärningsmannen av någon annan anledning befunnit sig i ett tillstånd av sänkt medveten- het. Att frågan om i vilka fall en person rent rättsligt ska anses ha hand- lat utan uppsåt ska bedömas förhållandevis strängt framgår av det s.k. Rödebymålet (RH 2008:90) där det, trots att rättspsykiatriskt sakkun- niga uttalade att den tilltalade vid gärningstillfället saknat förmåga till rationellt tänkande och saknat medvetenhet om vad han gjorde, ändå ansågs att gärningsmannen hade haft uppsåt. Det stränga kravet hänger samman med att endast den som handlat rent reflexmässigt eller som En genomgång av rättspraxis annars inte har varit medveten om sitt handlande och därmed inte heller har haft någon reell möjlighet att avstå från att begå gärningen bör kunna undgå straffrättsligt ansvar. Hovrätten fortsatte med att bemöta vittnesmålet från en överläkare som konstaterat att det var minst lika troligt att P-O S handlande styrts av hans hjärnskada som att han begått gärningarna med ont uppsåt samt angett att det fanns tre tänkbara förklaringar till gär- ningarna. Hovrätten fann att förklaringen att P-O S skulle ha blivit missförstådd eller trott sig ha lämnat uppgifter som han inte lämnat inte vann något stöd av den övriga utredningen i målet. När det gällde åtalet för grovt bedrägeri och bidragsbrott framgick det en- ligt hovrätten av P-O S:s egna uppgifter att han inte varit i kontakt med , eftersom han själv påpekat att sambon på- mint honom om att han måste anmäla sina ändrade förhållanden till kassan. Det kunde således inte heller här ha varit fråga om ett missförstånd eller om att han trott att han lämnat upp- gifter som han inte lämnat. Att P-O S planerat att genomföra en viss sak men inte kommit till skott kunde visserligen vara en förklaring till att han dröjt med att meddela , men det inne- bar inte att han inte gjort det medvetet. Till detta kom andra om- ständigheter som talade för att P-O S handlat medvetet, som att han själv uppgett att han förstod att han skulle kunna bli av med ersätt- ningen om han anmälde till att han arbetade och att han kontaktat kassan för att fråga om en planerad flytt till skulle påverka hans rätt till ersättning. Sammantaget fann hovrätten att P-O S begått gärningarna uppsåtligen. , dom i mål B 2319-11 SG åtalades för bidragsbrott med påstående om att han till en kom- mun uppsåtligen lämnat oriktiga uppgifter och därigenom orsakat fara för att ekonomiskt bistånd skulle betalats ut med för högt belopp, genom att han i ansökan underlåtit att uppge att han haft tillgångar. Detta hade lett till att ekonomiskt bistånd beviljats och betalats ut till honom med . Av utredningen framgick att SG kryssat ”nej” i rutorna om han har tillgångar på bank eller övriga tillgångar och att försörjnings- stöd efter det betalats ut till honom. SG medgav att han hade En genomgång av rättspraxis hemma som han inte satt in på banken eftersom han visste att man då inte får bidrag, men ifrågasatte systemet för för- sörjningsstöd och varför han inte skulle ha kunnat hushålla med sina pengar och därmed sparat en del. SG menade att han inte haft uppsåt att lura kommunen och i varje fall var i villfarelse om reglerna. Tingsrätten dömde SG för bidragsbrott. Tingsrätten lyfte fram att SG haft försörjningsstöd och att han då fick information om att alla inkomster skulle uppges samt att SG kände till att man får försörjningsstöd för att man inte kan försörja sig själv. Enligt tingsrätten hade SG varit väl medveten om att man inte får ha pengar på banken för att vara berättigad till försörjnings- stöd och att pengar på banken är detsamma som pengar hemma i dvd-fodral. Att då ha en så stor summa som hemma utan att lämna uppgift om det till socialnämnden vid en ansökan om ekonomiskt bistånd innebar enligt tingsrätten att han uppsåt- ligen lämnat en oriktig uppgift som gjort att han har beviljats eko- nomiskt bistånd. Enligt tingsrätten hade han inte heller varit i vill- farelse om reglerna. Efter överklagande fastställde hovrätten tingsrättens dom. 8 Överväganden och förslag 8.1Vissa förmåner behöver ett starkare straffrättsligt skydd Ett av bidragsbrottslagens syften är att skapa ett effektivt straff- rättsligt skydd för välfärdssystemen så att dessa kan upprätthållas på lång sikt och vara en tydlig markering om att brott mot välfärds- systemen är oacceptabla. I propositionen underströk regeringen att det straffrättsliga skyddet för välfärdssystemen i huvudsak bör vara lika starkt som på skatteområdet (prop. 2006/07:80, s. 39–41). I våra direktiv betonar regeringen att det finns väsentliga särdrag i välfärdssystemens funktion och betydelse som gör att det finns anledning att betrakta angrepp mot dessa som särskilt allvarliga. Utbetalningarna från systemen är i många fall av stor betydelse, eller avgörande, för enskildas försörjning. Det finns därför krav på en effektiv och snabb hantering av utbetalningarna. Inom systemen hanteras vidare en mycket stor mängd ärenden och utbetalningar, som det finns vissa begränsningar i möjligheterna till kon- troll. Även om kontrollsystemen har effektiviserats, och åtgärder kan vidtas för att åstadkomma ytterligare effektiviseringar, kommer syste- men även framöver att vara beroende av uppgifter från förmånstagare och andra som t.ex. utfärdar intyg eller liknande. Det krävs att dessa lämnar nödvändiga uppgifter samt visar lojalitet mot välfärdssyste- men och aktsamhet vid uppgiftslämnandet. Bidragsbrottslagen och lagen om underrättelseskyldighet vid felaktiga utbetalningar från väl- färdssystemen syftar till att säkerställa detta. Flera utredningar och myndigheter har påtalat att det finns behov av att utvidga lagarnas tillämpningsområden (se vidare avsnitt 8.1.1.). En del av vårt uppdrag är därför att utreda om det finns skäl att i något avseende förändra tillämpningsområdet för bidragsbrottslagen eller lagen om underrättelseskyldighet vid felaktiga utbetalningar En viktig utgångspunkt för detta arbete bör en- ligt direktiven vara att avgränsningen av lagarnas tillämpningsom- råde även i fortsättningen ska vara tydlig och lättillgänglig. 8.1.1Kritik mot att bidragsbrottslagens tillämpningsområde är för begränsat Lagarna omfattar som vi tidigare nämnt endast utbetalningar från vissa särskilt angivna välfärdssystem för personliga ändamål. Det förekommer även utbetalningar från det offentliga som inte är för personliga ändamål, men där syftet indirekt är att gynna enskildas personliga ändamål, t.ex. genom lönesubventioner. Dessa utbetal- ningar uppvisar motsvarade särdrag avseende funktion och betydelse som de som omfattas av de nämnda lagarna. Utbetalningar av detta slag hanteras också av de i lagarna angivna aktörerna. Flera utred- ningar och myndigheter har kritiserat hur bidragsbrottslagen är utfor- mad genom att ange att tillämpningsområdet är för begränsat. Delegationen mot felaktiga utbetalningar lade i sitt betänkande Rätt och riktigt (SOU 2008:74) fram förslag om att bidragsbrottslagen också borde omfatta sådana bidrag och ersättningar till arbetsgivare som utgör ekonomiskt stöd för anställning av enskild person och som Arbetsförmedlingen beslutar om, samt bidrag och ersättningar till vårdgivare som utgör ersättning för utförd tandvård och som beslutar. Delegationen konstaterade att bidrags- brottslagens utformning innebar att sådana ersättningar som ges till arbetsgivare och vårdgivare som ersättning eller som skattekrediter- ing, men vars syfte är att ge stöd till enskilda personer utesluts från lagens tillämpningsområde. När det gäller stöd till arbetsgivare hand- lar det enligt delegationen om en subvention av anställningen av en enskild person och när det gäller vårdgivare handlar det om en sub- vention av tandvårdskostnaden. Delegationen menade att det fanns anledning att överväga om dessa avgränsningar var ändamålsenliga. När det gällde tandvårdsstödet menade man att det fanns en risk att ersättning betalades ut trots att patienten inte hade rätt till det, t.ex. på grund av utlandsboende. Det fanns vidare en risk för att tandläkare utförde vård som inte är nödvändig, dvs. en överkon- sumtion av ersättning, samt att tandläkaren debiterar för vård som inte är utförd. För de arbetsmarknadspolitiska stöden konstaterade delegatio- nen att det förekom såväl avsiktliga som oavsiktliga fel. Enligt delegationen var en konsekvens av att stöd till arbetsgivare och tand- vårdsstöd inte omfattades av bidragsbrottslagen att brott mot dessa stöd även skulle bedömas enligt bedrägeribestämmelsen. De problem vid hantering av bidragsbedrägerier som regeringen pekar på i propositionen, menade delegationen, fanns även i fråga om dessa bidragsformer, t.ex. att grov oaktsamhet inte var straff- bar. Delegationen menade att denna avgränsning vidare innebar att den omfattande samverkan mellan berörda myndigheter och organi- sationer som sker kring bidragsbrottslagen och dess tillämpning i praktiken inte berör Arbetsförmedlingen samt att intentionerna om att myndigheter skulle arbeta med ett och samma straffrättsliga regelverk inte till fullo uppnåtts. Delegationen påpekade också att i sitt remissvar över (SOU 2006:48) anfört att det borde övervägas om det fanns skäl att införa en motsvarande lag- stiftning rörande bidrag som betalas ut till företag för att subven- tionera kostnaderna för anställning av enskilda personer, exempelvis lönebidrag. Delegationen menade att de problem som regeringen anfört om att det skulle vara svårt att skilja de arbetsmarknadspolitiska stöden från de näringspolitiska, jordbrukspolitiska eller regional- politiska stöden kunde lösas. Inget av dessa senare stöd är kon- struerade som välfärdssystem och de betalas inte ut av vare sig eller någon annan av de myndigheter och organisationer som omfattas av bidragsbrottslagen. Delegationen konstaterade av- slutningsvis att arbetsgivare och vårdgivare kan vara både fysiska och juridiska personer och att en ställföreträdare för en juridisk person under vissa förhållanden kan ställas till ansvar för brott som har begåtts i näringsverksamhet. Detta torde enligt delegationen inte hindra att bidragsbrottslagen tillämpas även på stöd till arbets- givare och vårdgivare (s. 192–197). I likhet med Delegationen mot felaktiga utbetalningar och på de skäl som delegationen angav, framfördes i betänkandet Det ska vara lätt att göra rätt (SOU 2014:16) att det finns anledning att utvidga tillämpningsområdet för bidragsbrottslagen på sätt som hade före- slagits av delegationen för att minska de felaktiga utbetalningarna av arbetsmarknadspolitiskt stöd till arbetsgivare. Utredningen fram- höll att Arbetsförmedlingen även utger bidrag och ekonomiskt stöd till anordnare av arbetsmarknadspolitiska insatser som inte alltid är arbetsgivare. Det borde därför övervägas om även stöd till sådana anordnare bör omfattas av bidragsbrottslagen (s. 218–219). har i sin rapport Vad blev det av de misstänkta bidragsbrotten? (RiR 2011:20) bl.a. berört Arbetsförmedlingens ut- betalningar. När det gäller utbetalningar av ekonomiska förmåner till enskilda individer är dessa relativt små medan den större delen av Arbetsförmedlingens utbetalningar går till företag. Riksrevisio- nen konstaterar att bidragsbrottslagen inte är tillämplig på utbetal- ningar till företag och att bedrägeribestämmelsen i stället aktuali- seras. Vidare konstateras att det finns en diskrepans mellan dessa straffstadganden när det gäller underlåtenhet och grov oaktsamhet och att bedrägeribestämmelsen är svår att tillämpa på gärningar som handlar om att företag underlåtit att anmäla ändrade förhål- landen, eftersom det krävs att underlåtenheten anses ha varit ett aktivt vilseledande. Enligt bedrägeribestämmelsen är det inte heller straffbart att vara grovt oaktsam när uppgifter lämnas. Riksrevi- sionen gjorde bedömningen att i de fall företag skulle uppge felak- tiga uppgifter till Arbetsförmedlingen torde risken vara större för felaktiga utbetalningar med höga belopp än den är för någon av de mindre förmåner som utbetalas till enskilda individer. Trots detta finns inte motsvarande anmälningsskyldighet för myndigheterna att polisanmäla juridiska personer som agerat på ett sätt som lett till fara för felaktiga utbetalningar till företag. kon- staterade dock att personer som driver företag kan dömas för bi- dragsbrott genom att medverka till att lämna oriktiga uppgifter och man gav som exempel att en VD för ett assistansföretag dömts för bidragsbrott genom att ha medverkat till att oriktiga uppgifter lämnats till vilket hade lett till att ersättning för person- lig assistans betalats ut felaktigt (se rapporten, s. 75).