sou · H6B385 · 2018-12-18 00:00:00 — 26Brottsförebyggande rådets statistik över misstänkta personer, statistik/kriminalstatistik/misstankta-personer.html, tabell 230bLa. Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet Figur 6.3 Antalet misstänkta och lagförda i åldrarna 15 respektive 18 20 år 2007 2008 2009 2010 2011 2012 2013 2014 2015 2016 Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet 6.4.2Minskat antal lagförda i de flesta kategorier av brottstyper Vi har i avsnitt 6.4.1 angett att antalet unga som lagförs för brott har gått ned –2016. Frågan är då om nedgången är gene- rell eller om utvecklingen har varit avvikande när det gäller någon kategori eller några kategorier av brott. För de två åldersgrupperna 15–och 18–har vi granskat utvecklingen av antalet lagförda personer27 inom kategorierna •brott mot person, •brott mot förmögenhet, •brott mot allmänheten, •brott mot staten och •brott mot specialstraffrättsliga författningar. Vid denna undersökning har vi kunnat konstatera att minskningen av antalet lagförda gäller inom de flesta av de angivna kategorierna av brottstyper. Ett undantag är kategorin brott mot specialstraff- rättsliga författningar och åldersgruppen 18–. Här har det inte skett en minskning –2016 utan antalet lagförda ligger på samma nivå 2016 på som 2007. Förändringen framgår av följande diagram.28 27Uppgifterna kommer från Brottsförebyggande rådets lagföringsstatistik, tabell 450La . I statistiken redovisas antalet individer i olika åldrar som lagförts för olika typer av brott (huvudbrottet i lagföringen) genom fällande dom, godkänt strafföreläggande eller åtalsunderlåtelse. 28Med ålder avses åldern vid lagföringen. Det innebär exempelvis att en lagöverträdare som var vid brottet men som hinner fylla före lagföringen benämns 16-årig lagöverträ- dare i statistiken. Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet Figur 6.4 Lagförda avseende olika kategorier av brott 2007 2008 2009 2010 2011 2012 2013 2014 2015 2016 Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet 6.4.3Har ungdomars brottslighet blivit grövre? Mord och dråp, synnerligen grov misshandel och grov misshandel, grov våldtäkt och våldtäkt samt grovt rån och rån Redovisningen i avsnitt 6.4.2 av förändringen av antalet lagförda ung- domar inom olika kategorier av brott kan ge viss ledning när det gäller frågan om ungdomars brottslighet har blivit grövre. Av den statistiken har vi kunnat konstatera exempelvis att antalet ungdomar som lag- förts för brott mot person har minskat –2016. För att få ett mer detaljerat svar på frågan om ungdomars brottslighet har blivit grövre måste dock de konkreta brottens svårhet bedömas. Det kan ske exempelvis genom att se till förändringen av ungas förekomst när det gäller enskilda allvarliga brottstyper. Vi har studerat antalet ungdomar som lagförts för några av de all- varligaste brottstyperna –2016. •mord och dråp, •synnerligen grov misshandel och grov misshandel, •grov våldtäkt och våldtäkt, •grovt rån och rån. Förändringen framgår av följande diagram. 29Med ålder avses åldern vid lagföringen. Det innebär exempelvis att en lagöverträdare som var vid brottet men som hinner fylla före lagföringen benämns 16-årig lagöverträ- dare i statistiken. Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet Figur 6.5 Vissa allvarliga brottstyper Mord/dråp 18-20 Grov/synnerligen grov misshandel 18-20 Grov våldtäkt/våldtäkt 18-20 Grovt rån/rån 18-20 Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet Den övergripande iakttagelsen, utifrån de nu presenterade upp- gifterna, är att ungdomsbrottsligheten har gått ned – 2016 även när det gäller summan av antalet brott inom de nämnda all- varliga brottstyperna. Mer specifikt kan följande konstateras. Antalet 15–17-åringar och 18–20-åringar som lagförts för synnerligen grov misshandel eller grov misshandel har minskat (från 114 till 45) respektive (från 175 till 85). Antalet som lagförts för grovt rån eller rån har minskat (från 254 till 163) respektive (från 226 till 203). Avseende nämnda brottstyper rör det sig alltså genomgående om minskningar av den lagförda delen av brottsligheten. När det gäller de allra mest allvarliga brottstyperna är antalet lag- förda förhållandevis lågt. Antalet lagförda varierar dessutom utan att det går att skönja någon tydlig utvecklingstrend i ökande eller minskande riktning. För 15–17-åringarnas del har an- talet som lagförts för grov våldtäkt eller våldtäkt varierat mellan som minst 9 personer (2007 och 2011) och som mest 21 personer (2008). Motsvarande antal för 18–20-åringarnas del är som minst 16 personer (2013) och som mest 33 personer (2009 och 2014). Antalet som lag- förts för mord eller dråp har för 15–17-åringarnas del varierat mellan som minst 0 (2012) och som mest 12 (2009). Motsvarande antal för 18–20-åringarnas del är som minst 9 (2014) och som mest 22 (2008 och 2010). Eftersom det i fråga om de mest allvarliga brottstyperna rör sig om små tal och det finns stora variationer är det vansk- ligt att jämföra siffror avseende enskilda år vid en bedömning av even- tuella utvecklingstendenser. Det kan vara lämpligt att i stället slå ihop för att få fram ett genomsnittligt antal lagföringar för exem- pelvis perioderna 2007–2011 respektive 2012–2016. Som framgår av tabellen nedan visar en sådan analys att det inte finns någon tendens till en ökning mellan dessa två perioder. Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighetSOU 2018:85 Genomsnittligt antal lagförda personer (avrundat till heltal) Mord/dråp 15 Mord/dråp 18 Grov våldtäkt/våldtäkt 15 Grov våldtäkt/våldtäkt 18 Utöver de nämnda brottstyperna, som vi har betraktat som sär- skilt allvarliga, kan det vara av intresse att studera utvecklingen när det kommer till lagföringar av unga för vapenbrottslighet, bl.a. eftersom sådan typ av brottslighet i vissa fall kan kopplas till organi- serad brottslighet. Även i denna del kan vi, utifrån följande diagram, konstatera att den övergripande trenden är att brottsligheten går ned. 2007 2008 2009 2010 2011 2012 2013 2014 2015 2016 30Med ålder avses åldern vid lagföringen. Det innebär exempelvis att en lagöverträdare som var vid brottet men som hinner fylla före lagföringen benämns 16-årig lagöverträ- dare i statistiken. Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet Antalet 15–17-åringar och 18–20-åringar som lagförts för vapenbrotts- lighet har minskat (från 71 till 65) re- spektive (från 80 till 58). Vid tolkningen av uppgifterna bör beaktas att olika former av vapenbrottslighet (olika brottstyper) redovisas samlat under etiketten ”Vapenlag/förordning” i den allmänna kriminalstatistiken. Statistiken avser alltså summan av mer allvarliga och mindre allvarliga brott.31 6.4.4Andra undersökningar visar samma mönster Förändringarna av misstänkta och lagförda unga lagöverträdare –2016 talar för att ungdomsbrottsligheten minskar snarare än att den ökar. Denna trend framgår även när undersökningen av- gränsas till klasser av särskilt allvarliga brottstyper. Frågan är då om denna statistik ger en fullständig bild av ungdomsbrottslighetens ut- veckling. Förändringarna skulle exempelvis kunna förklaras av rättsväsendets varierande effektivitet när det gäller att upptäcka brott och lagföra gärningspersoner. Sannolikheten för att rättsväsen- det ska upptäcka brott är i sin tur delvis kopplad till målsägandes och vittnens benägenhet att anmäla brott. För vissa klasser av brott kan anmälningsbenägenheten ha stor påverkan på den registrerade brotts- ligheten. Av dessa anledningar har vi beaktat också resultatet av andra undersökningar än de som tar sikte på statistik avseende misstänka och lagförda personer. Ett sätt att mäta brottslighetens förändring är att genom- föra enkätundersökningar, i vilka de tillfrågade personerna (exempel- vis ungdomar i ett visst åldersspann) får svara på frågor om i vilken utsträckning de har varit offer för brott och/eller själva begått brott. Här kan särskilt pekas på Brottsförebyggande rådets årliga nationella brottsoffer- och trygghetsundersökning, Nationella trygghetsunder- sökningen, samt en upprepad riksrepresentativ självrapportstudie bland ungdomar i årskurs 9. Viktiga kompletterande källor till kun- skapen om våldsbrotten är dödsorsaksstatistiken och annan statistik från sjukvården. 31Brott mot den s.k. knivlagen redovisas emellertid särskilt och ingår inte i statistiken avseende brott mot ”Vapenlag/förordning”. Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet Niondeklassarnas självrapporterade brottsbelastning kan följas och enligt dessa uppgifter har andelen ungdomar som deltagit i brott minskat tydligt sedan enkätundersökningarna började genom- föras. Denna utveckling gäller såväl pojkar som flickor. Svaren på i vilken utsträckning niondeklassarna har utsatts för brott talar tydligt för att även brottsligheten mot personer i denna åldersgrupp har gått ned . Den nedåtgående trenden får stöd även av Nationella trygghetsundersökningens uppgifter om förändringen av i vilken utsträckning 16–24-åringar har uppgett att de hade utsatts för misshandel respektive så pass grovt våld att de hade behövt uppsöka någon form av sjukvård (inklusive tandläkare). Ned- gången märks också i sjukhusens statistik över ungdomar som skri- vits in för slutenvård på grund av våldsskador. Den sammantagna bil- den av kriminalstatistiken avseende misstänka och lagförda personer och de kompletterande typer av undersökningar som har beskrivits i detta delavsnitt är alltså att den i samhällsdebatten vanligt förekom- mande beskrivningen av en ökande ungdomsbrottslighet är svår att bekräfta. Tillgängliga data talar i stället för att ungdomsbrottslighe- ten har minskat.32 6.5Slutsatser utifrån vår genomgång av statistik och forskningsresultat Vi har i detta avsnitt beskrivit tillämpningen av påföljder för unga lagöverträdare (avsnitt 6.2), moderna psykologiska och neurologiska forskningsrön av relevans för våra överväganden (avsnitt 6.3) samt ungdomsbrottslighetens utveckling (avsnitt 6.4). När det till att börja med gäller tillämpningen av påföljder för unga lagöverträdare kan vi konstatera att domstolarna i viss utsträckning tillämpar påföljder i första hand avsedda för omyndiga lagöverträdare på lagöverträdare som har fyllt . Vidare förekommer det att lag- överträdare i åldern 15–döms till påföljder i första hand avsedda för vuxna lagöverträdare. Det rör sig inte om höga andelar, i termer 32Felipe Estrada, ”Ungdomar och kriminalitet” i och (red. ), Barn- och ungdomsvetenskap, 2018 s. 558–576. Utredningen har också tagit del av upp- daterad statistik i , ”Youth and Crime in ”, manuskript till en kommande antologi, , , 2018. Se även och , , ”Ungdomsbrottslighetens utveckling ”, promemoria som intagits som bilaga 11 till betän- kande (SOU 2012:34 band 4 s. 293–343). Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet av procent, men statistiken talar för att domstolarna i undantags- situationer finner anledning till vad man skulle kunna kalla för en korsvis tillämpning av de två tänkta blocken ”vuxenpåföljder” och ”ungdomspåföljder”. Vi återkommer till dessa frågeställningar i av- snitt 9.2. Utifrån den moderna psykologiska forskningen går det sammanfatt- ningsvis att dra slutsatsen att människor uppnår social och emotio- nell mognad först i 19–21-årsåldern och att förmågan till självkontroll är fullt utvecklad först . Den neurologiska forskningen – som ger stöd åt de psykologiska forskningsresultaten –talar för att hjärnan är fullt utvecklad först . Vi kan mot bakgrund av detta konstatera att en sänkning av den nuvarande svenska 21-årsgränsen för straffrättslig särbehandling av unga lagöver- trädare inte kan motiveras av modern psykologisk eller neurologisk forskning. De forskningsresultat som har presenterats efter det senaste talar för att gränsen snarare borde gå vid en något högre ålder. Detta faktum har för vårt utrednings- uppdrag noterats i svensk straffrättsvetenskaplig forskning.33 När det kommer till ungdomsbrottslighetens utveckling konstaterar utredningen att tillgänglig statistik talar för att ungdomsbrottslighe- ten minskar och att den trenden – i huvudsak – gäller även när enskilda allvarliga brottstyper eller klasser av brottstyper studeras. Även om man – i motsats till vad vi har uttalat som vår utgångspunkt i av- snitt 7.2 – skulle utgå från att strängare påföljder skulle kunna för- väntas leda till en effektiv generell minskning av brottsligheten (s.k. allmänprevention) eller anta att strängare påföljder skulle kunna bidra till att ”hålla kriminella borta från gatorna” (s.k. individualpre- vention), skulle den tillgängliga statistiken alltså inte kunna tolkas på så sätt att det finns ett behov av strängare påföljder.34 Sammantaget innebär utredningens konstateranden i detta avsnitt att det inte finns något empiriskt, eller erfarenhetsbaserat, stöd för skärpta påföljder för unga lagöverträdare. Enligt vad vi har uttalat i avsnitt 2.1 och 6.1 är det vårt uppdrag att föreslå skärpta påföljder för lagöverträdare i åldern 18–. När det gäller lagöverträdare i åldern 15–finns det dock ett utrymme 33Se Axel , ”Om den s.k. ungdomsreduktionen” i SvJT 2018 s. 343. 34Vi har i avsnitt 7.2 angett att det vore förhastat att utgå från att strängare påföljder på ett effektivt sätt minskar brottsligheten. Ungdomspåföljder, hjärnforskning och ungdomsbrottslighet för utredningen att beakta forskningsresultat inom psykologi och neu- rologi samt de synpunkter som framförts av kriminologer enligt vad vi har redovisat i detta avsnitt. 7 Utgångspunkter för en reform I det här avsnittet redogör vi för de allmänna utgångspunkterna för våra överväganden och förslag. Först behandlar vi kortfattat de bestraff- ningsideologiska grunderna för påföljdssystemet. Därefter tar vi upp andra utgångspunkter som vi anser bör gälla för våra överväganden. Avsnittet innehåller en beskrivning av vissa av de principer som lig- ger till grund för det moderna straffrättsliga synsättet på påföljdsbe- stämning. Vårt huvudsakliga uppdrag, enligt direktiven, är att överväga och föreslå ändringar beträffande den straffrättsliga särbehandlingen av lagöverträdare i åldersgruppen 18–i syfte att åstadkomma att på- följdsbestämningen för denna åldersgrupp ska motsvara den som gäller för andra myndiga lagöverträdare. En annan del av uppdraget är att analysera konsekvenserna av en sådan ordning för lagöverträ- dare i åldersgruppen 15–och mot den bakgrunden överväga olika modeller för hur straffmätningen för lagöverträdare i åldersgruppen 15–skulle kunna ske samt bedöma behovet av följdändringar. I fråga om lagöverträdare i åldern 18–har vi alltså fått ett tydligt uppdrag att föreslå en generell straffskärpning medan det är en öppen fråga – som måste övervägas noga – om förändringar behövs och i så fall vilka ändringar som är lämpliga i fråga om lagöverträdare i åldern 15–17 år.1 Ambitionen med de utgångspunkter som anges i detta avsnitt är att våra förslag ska kunna utformas med beaktande av den inriktning för utredningens överväganden som anges i direktiven som förslagen i största möjliga utsträckning ska vara förenliga med såväl grundläggande straffrättsliga principer som de kriminologiska kon- stateranden som har kommit till uttryck bl.a. i tidigare utredningar 1Se avsnitt 2.1. Utgångspunkter för en reform Avslutningsvis för vi en diskussion om en möjlig väg framåt, inom de ramar som direk- tiven ger. 7.2Allmänna utgångspunkter i fråga om straffsystemet Frågor om straffsystemets – inklusive påföljdssystemets – grunder har varit föremål för omfattande diskussion. Straffsystemets över- gripande ändamål anses numera vara att bidra till att människor väljer att följa de normer som samhället har ställt upp och som har ansetts så viktiga att kriminalisering är ett nödvändigt medel. Systemets syfte anses alltså vara att påverka människor att inte begå av samhället oöns- kade typer av gärningar.2 När det gäller grunderna för hur påföljder bör bestämmas kan kon- stateras att dagens påföljdssystem – huvudsakligen – bygger på tankar om att den som döms för ett brott ska få en påföljd vars stränghet ska bestämmas utifrån brottets svårhet (en annan benämning är brottets allvar). Med brottets svårhet avses samhällets syn på hur förkastlig den av samhället oönskade gärningen är. Påföljdens stränghet värde- ras i termer av vilket obehag eller lidande den innebär för den dömde, exempelvis i form av frihetsberövande (fängelse eller sluten ungdoms- vård) eller ekonomisk skada (böter). Med rättvisa kan förstås olika saker. Ett begrepp som rättvisa måste därför preciseras för att kunna läggas till grund för en diskussion. Den grundläggande tanken bakom det moderna påföljdssystemet är att påföljden ska vara rättvis sett till vad gärningspersonen har gjort sig förtjänt av genom brottet eller brottsligheten. Det handlar alltså om ett rättvisebegrepp som är tillbakablickande (retrospektivt) ge- nom att det i första hand är den historiska faktorn brottets svårhet –och inte exempelvis gärningspersonens behov av behandling eller uppskattade förbättringspotential för domen – som bestämmer påföljden. 2Se avsnitt 3.1. Utgångspunkter för en reform Även om syftet med straffsystemet är att avskräcka människor från att begå av samhället oönskade gärningar anses inte s.k. allmänpre- ventiva resonemang ha bäring när det gäller frågan om hur påföljden ska bestämmas. En förklaring till detta är att gärningspersonen – om intresset av att avskräcka andra från att begå brott skulle användas som skäl för att skärpa påföljden – skulle användas bara som ett me- del för att avhålla andra från att begå brott. Utöver detta kan nämnas att det har visat sig att ändringar av straffnivåerna inte leder till någon tydligt minskad brottslighet på något övergripande plan. Vid sidan av ett rättvisebegrepp som betonar vad den tilltalade har gjort sig förtjänt av genom brottet förekommer även i den mo- derna diskussionen s.k. individualpreventiva resonemang, som hand- lar om att påföljden bör bestämmas så att den i så stor utsträckning som möjligt avhåller den tilltalade från fortsatt brottslighet. Indivi- dualprevention diskuteras dock numera framför allt i fråga om val mellan påföljder som anses ligga på samma, eller ungefär samma, nivå av ingripande, exempelvis villkorlig dom och skyddstillsyn, samt i fråga om verkställighet av påföljder. När det gäller ungdomspåföljdernas innehåll och verkställighet finns det visserligen tydliga spår av individualpreventiva övervägan- den. anses det viktigt även i fråga om unga lagöverträdare att påföljden motsvarar brottets svårhet. En anledning till att tankar om individualprevention inte bör styra påföljdens stränghet är att det saknas tillräckligt vetenskapligt stöd för att det genom påföljder för brott går att effektivt avhålla gärnings- personer från fortsatt brottslighet. I fråga om frihetsberövande på- följder, som exempelvis fängelse, finns det forskning som talar för att återfallsrisken i stället ökar i takt med frihetsberövandets längd. Detta fenomen har beskrivits särskilt i fråga om unga lagöverträdare.3 Till det nu sagda kommer att påföljder som skulle bestämmas utifrån individualpreventiva överväganden i vissa fall skulle komma att stå i uppenbar disproportion i förhållande till brottets svårhet. Med ett renodlat individualpreventivt resonemang skulle exempelvis en noto- risk snattare behöva frihetsberövas medan den som mördat under extraordinära förhållanden som inte kan befaras upp- stå igen skulle kunna släppas fri . 3Se t.ex. genomgången av kriminologisk forskning i , , Särbehandling av lagöverträdare 18–. En kunskapssammanställning (rapport till ), 2012 s. 15–20. Utgångspunkter för en reform Påföljdssystemet bygger alltså på ett resonemang om att påfölj- den ska vara så sträng som gärningspersonen förtjänar, sett till brot- tets svårhet, även om det finns visst utrymme för individualpreventiva tankar framför allt när det gäller påföljdernas verkställighet. Utöver detta brukar nämnas att påföljderna ska vara humana och att påföljds- systemet ska präglas av tolerans, bl.a. i förhållande till tidigare ostraffade samt unga lagöverträdare. En utgångspunkt för våra överväganden är därför att påföljdssystemets närmare innehåll ska utformas dels så att påföljderna är rättvisa sett till vad gärningspersonerna förtjänar, dels så att påföljderna inte bestäms utifrån förhoppningar om att kunna åstadkomma några betydande förändringar av brottsnivåerna. Straffrätt handlar i grunden om statens utövande av sitt våldsmono- pol. Staten har tagit på sig uppgiften att tillse att ordning och säker- het råder och medborgarna anses i gengäld acceptera eller underkasta sig att staten har den exklusiva rätten – och en skyldighet – att straffa den som begår vissa i lag definierade gärningar. Straffrätt handlar alltså om att staten – enligt fastställda regler – tillfogar den som har begått brott någonting ont, exempelvis genom att frånta honom eller henne pengar (bötesstraff) eller genom ett frihetsberövande (fängelse- straff). Det kan konstateras att straffsystemet – och särskilt straffen böter och fängelse – orsakar bl.a. samma slags skador som det är till för att motverka (den dömdes ekonomiska förlust respektive den dömdes inskränkta frihet). Hur kan då statens bestraffning av enskilda rätt- färdigas? Ett vanligt svar på den frågan är att straffsystemets avskräck- ande effekt bidrar till att minska av samhället oönskade beteenden. Den bärande tanken är i så fall – dvs. under förutsättning att straff- systemets existens motiveras med hänvisning till konsekvensskäl – att summan av skada, kränkning och fara genom oönskade gärningar är lägre med ett straffsystem än om vi inte skulle ha något sådant system. Straffsystemet innebär alltså att staten tillfogar enskilda någon- ting ont – syftet är ju att bestraffa – som alternativet att inte ha ett straffsystem får anses vara ännu värre. Förekomsten av ett straffsystem skulle därmed kunna beskrivas som det minst dåliga alter- nativet. Utgångspunkter för en reform Med tanke på straffsystemets natur måste mycket höga krav ställas på dess utformning – och på att rationell argumentation ligger till grund för lagstiftningen. Som vi har angett i avsnitt 3.1.1 kan argumenta- tionen innefatta olika typer av skäl på straffsystemets tre olika nivåer: (1)kriminalisering, (2) utdömande av påföljd och (3) verkställighet av påföljd.4 Enligt principen om ratio gäller att kriminalisering ska till- gripas av lagstiftaren i sista hand, om det inte går att avvärja det oöns- kade beteendet med mindre ingripande medel. För kriminalisering krävs också att en sådan kan antas vara effektiv. Även om kriminalisering framstår som den enda återstående utvägen, bör kriminalisering inte tillgripas om det inte kan antas att ett straffbeläggande av gärningen på ett effektivt sätt kommer att kunna motverka den aktuella klassen av gärningar. Principen om ratio och kravet på effektivitet kan sägas vara en del av en mer omfattande (framåtblickande) proportio- nalitetsprincip, enligt vilken kriminalisering ska tillgripas endast om en sådan åtgärd står i proportion i förhållande till målet att motverka ett visst oönskat beteende. Det kan här inskjutas att lade fram följande förslag till kriterier för kriminalisering 1992 i sitt betänkande Ett reformerat åklagarväsende.5 Regeringen och ställde sig bakom förslaget i allt väsentligt.6 1.Ett beteende kan föranleda påtaglig skada eller fara. 2.Alternativa sanktioner står inte till buds, skulle inte vara rationella eller skulle kräva oproportionerligt höga kostnader. 3.En straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar. 4.Straffsanktionen ska utgöra ett effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet. 5.Rättsväsendet ska ha resurser att klara av den eventuellt ytterli- gare belastning som kriminaliseringen innebär.