sou · H6B333 · 2018-05-02 00:00:00 — vad som bedömde vara sedvanerättsligt etablerade krigsförbrytelser i denna typ av konflikt. Brottsbeskrivningarna är i allt väsentligt desamma som de som gäller för motsvarande brott i internationella konflikter, men med anpassning till karaktären av konflikten. De upptagna brotten är dock betydligt färre än de i internationella kon- Bland de aktuella gärningarna finns uppsåtligt angrepp mot civilbefolkning som sådan eller mot enskilda civila som inte direkt deltar i fientligheter. I avsnitt 5.3.2 behandlas Kampalaändringarna avseende artikel 8.2 e. Slutligen innehåller artikel 8.2 f ett förtydligande av artikel 8.2 e och anger att gärningarna under punkten e gäller icke-internatio- nella väpnade konflikter. De gäller därför inte t.ex. vid enstaka och sporadiska våldshandlingar eller andra liknande handlingar. Punkt e är tillämplig i väpnade konflikter som utspelas inom en stats territorium när det förekommer en utdragen väpnad konflikt mellan regeringsmyndigheter och organiserade väpnade grupper eller mellan sådana grupper. 3.5.1Det svenska tillträdet till Romstadgan har, liksom de övriga nordiska länderna, deltagit aktivt i det arbete som lett fram till Romstadgan och till inrättandet av ICC. Från sida har det bl.a. rört sig om uppdrag som koordinatör i en arbetsgrupp och som vice ordförande för diplomatkonferensen i . undertecknade, som nämnts inledningsvis (se avsnitt 3.1), Romstadgan och deponerade ratifikationsinstrumentet hos FN:s generalsekreterare . 3.5.2Viss svensk lagstiftning i anslutning till tillträdet till Romstadgan Lagen (2002:329) om samarbete med Genom lagen (2002:329) om samarbete med ges förutsättningar för att kunna uppfylla de förpliktelser som ett tillträde till Romstadgan innebär. Om ICC begär att det i ska vidtas en åtgärd som grundar sig på stadgan, tillämpas bestämmelserna i denna lag (se 1 §). Lagen trädde i kraft den 1 juli 2002.2 Av lagens 3 § framgår att en person som vid ICC är misstänkt, tilltalad eller dömd för folkmord, brott mot mänskligheten eller krigsförbrytelse och som uppehåller sig i får överlämnas till domstolen efter beslut av regeringen. Ett beslut om häktning eller en dom som ICC har meddelat ska godtas som grund för ett beslut om överlämnande till domstolen. Lagen innehåller också en möjlighet att under vissa förutsättningar anhålla, ålägga reseförbud eller anmälningsskyldighet för en person som är misstänkt, tilltalad eller dömd för brott som kan föranleda ett överlämnande till ICC. Bestämmelserna härom finns i lagens 6 §. På ansökan av ICC ska rättslig hjälp lämnas enligt lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål (se 13 § lag). Rättslig hjälp får lämnas även om den gärning som ansökan avser inte motsvarar ett brott enligt svensk lag. Av 16 § i lagen om samarbete med framgår att ett förfarande vid ICC kan utgöra rättegångshinder för lagföring i . Åtal och lagföring i för en gärning får således inte ske om frågan om ansvar för gärningen har prövats vid ICC, om ICC har beslutat att frågan om ansvar för gärningen ska prövas där trots att svensk förundersökning eller lagföring pågår, eller om ICC har ansökt om att personen i fråga ska överlämnas till domstolen på grund av gärningen och denna ansökan inte har avslagits. Lagen innehåller vidare bestämmelser som gör det möjligt för att, i enlighet med artikel 103 i Romstadgan, ta emot personer för verkställighet av straff. Regeringen kan på ICC:s begäran besluta att en av domstolen meddelad fängelsedom får verkställas i (se 23 §). Även en bötesdom från ICC eller ett beslut om förverkande av egendom eller av värdet av viss egendom, får på ansökan av ICC verkställas i (se 24 §). 2001/02:88; bet. 2001/02:JuU17; rskr. 2001/02:224. Lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall Artikel 48 i Romstadgan föreskriver att ICC ska åtnjuta den immunitet och de privilegier inom varje ansluten stat som är nödvändig för att domstolen ska kunna uppfylla sina syften. I samma artikel finns bestämmelser om olika former av immunitet och privilegier för vissa aktörer (se avsnitt 3.4.2). I svensk rätt regleras frågor om immunitet och privilegier för internationella organ m.m. i lagen (1976:661) om immunitet och privilegier i vissa fall.3 Av 4 § i lagen framgår att de internationella organ och personer med anknytning till sådana organ, som anges i bilaga till lagen åtnjuter immunitet och privilegier enligt vad som bestämts i stadga eller avtal som är i kraft i förhållande till . Nämnda bilaga anger såvitt avser ICC att immunitet och privilegier gäller bl.a. för domare, åklagare, registrator, personal i åklagarens kansli, dessa personers familjemedlemmar, försvarare, vittnen, brottsoffer, sakkunniga och andra personer som kallas att närvara vid domstolens förfaranden. Lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser I syfte att i kunna lagföra personer för brotten folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser i samma utsträckning som är möjligt vid ICC antogs lagen (2014:406) om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser.4 Lagens innehåll utgår i huvudsak från Internationella straffrättsutredningens förslag till lag om internationella brott (se SOU 2002:98). Lagen innehåller en bestämmelse om folkmord, som i stort sett stämmer överens med regleringen i artikel 6 i Romstadgan. Av lagens 1 § framgår således att för folkmord döms den som, i syfte att helt eller delvis förinta en nationell, etnisk eller rasmässigt bestämd eller religiös folkgrupp som sådan, 1.dödar en medlem av folkgruppen, 2.tillfogar en medlem av folkgruppen allvarlig smärta eller skada eller utsätter denne för svårt lidande, 1975/76:205; bet. JuU 1975/76:45; rskr. 1975/76:353. 2013/14:146; bet. 2013/14:JuU10; rskr. 2013/14:261. 3.påtvingar medlemmar av folkgruppen levnadsvillkor som är ägnade att medföra att folkgruppen helt eller delvis förintas, 4.vidtar åtgärder som är ägnade att förhindra att barn föds inom folkgruppen, eller 5.genom tvång för över ett barn som inte fyllt från folkgruppen till en annan grupp. Straffet för folkmord är fängelse lägst fyra och högst , eller på livstid. För brott mot mänskligheten döms, om gärningen utgör eller ingår som ett led i ett omfattande eller systematiskt angrepp riktat mot en grupp civila, den som gör sig skyldig till visst i lagens 2 § närmare preciserat handlande. Det rör sig bl.a. om den som dödar en person som ingår i gruppen, tillfogar en sådan person allvarlig smärta eller skada eller utsätter denne för svårt lidande genom tortyr eller annan omänsklig behandling, eller som utsätter en person som ingår i gruppen för ett allvarligt sexuellt övergrepp genom våldtäkt, påtvingad prostitution eller annan till sitt allvar jämförbar gärning. Straffet för brott mot mänskligheten är fängelse , lägst fyra och högst , eller på livstid. Regleringen när det gäller krigsförbrytelser slår inledningsvis fast (se 3 §) vem som är att anse som skyddad person. Med skyddad person avses i lagen den som såsom sårad, sjuk, skeppsbruten, krigsfånge eller civil eller i annan egenskap åtnjuter särskilt skydd enligt , det första tilläggsprotokollet till dessa eller annars enligt allmän folkrätt som är tillämplig i väpnad konflikt eller under ockupation. Lagen innehåller bestämmelser om krigsförbrytelser i sju olika avseenden. Det gäller krigsförbrytelse mot person (4 och 5 §§), krigsförbrytelse som avser egendom (6 §), krigsförbrytelse genom upphävande av rätten till domstolsprövning (7 §), krigsförbrytelse som avser särskilt skyddade insatser eller kännetecken (8 §), krigsförbrytelse genom användande av förbjudna stridsmetoder (9 §), krigsförbrytelse genom användande av förbjudna stridsmedel (10 §) och grov krigsförbrytelse (11 §). Straffet för krigsförbrytelse är fängelse i högst . Är brottet att anse som grovt, döms till fängelse lägst fyra och högst , eller på livstid. Försök, förberedelse eller stämpling till och underlåtenhet att avslöja eller förhindra folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelse är straffbart (se 16 §). I slutbetänkandet kommer lagen om straff för folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser samt Internationella straffrättsutredningens överväganden och förslag att behandlas. () har enligt artikel 5 i Romstadgan jurisdiktion över brotten folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrott. Vad som avses med de tre förstnämnda brotten definieras i artiklarna 6–8 i stadgan. När Romstadgan antogs hade staterna inte kunnat enas om någon definition av aggressionsbrottet och ICC gavs därför vid stadgans tillkomst inte behörighet att utöva jurisdiktion över brottet. Domstolen ska dock, enligt artikel 5.2 i Romstadgan, utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet så snart en bestämmelse som definierar brottet och fastställer villkoren för utövandet av jurisdiktionen har antagits i enlighet med artiklarna 121 och 123. Vid en översynskonferens i uppnåddes enighet om detta och de nödvändiga ändringarna av Romstadgan – Kampalaändringarna (se avsnitt 5) – antogs. Stadgans bestämmelser om aggressionsbrottet ändrades och villkoren för ICC:s utövande av jurisdiktion över detta brott fastställdes. I utredningsuppdraget ingår att överväga och ta ställning till om bör tillträda Kampalaändringarna och att, oavsett vilka ställningstaganden övervägandena leder fram till, lämna de författningsförslag som är nödvändiga för att ska kunna tillträda ändringarna. Som en bakgrund till utredningens överväganden och förslag i denna fråga, lämnas här en redogörelse för aggressionsbrottet. Vid översynskonferensen i beslutades också om tillägg i Romstadgans bestämmelse om krigsförbrytelser. Krigsförbrytelser behandlas i avsnitt 3.4.3 och Kampalaändringarna i detta avseende i avsnitt 5.3. I avsnitt 4.2 redovisas historiken kring aggressionsbrottet, medan avsnitt 4.3 rör Romstadgans reglering av detta brott. 4.2.1Ett straffsanktionerat folkrättsligt förbud mot bruk av våld och angrepp på en annan stat Aggressionsbrottet är, som utgångspunkt, en uppenbar överträdelse av stadga (SÖ 1946:1, ) och skiljer sig därigenom åt från de övriga tre brottstyperna i Romstadgan. Dessa tre brottstyper (folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser) anknyter i stället till de mänskliga rättigheterna och den humanitära rätten, främst såsom denna kommer till uttryck i (se avsnitt 3.2) och i FN:s konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord (SÖ 1952:64). En stat är folkrättsligt skyldig att se till att dess befattningshavare inte begår internationella brott. Staten ska förebygga att sådana brott begås och se till att begångna brott beivras och att gärningsmannen straffas. En sådan skyldighet föreligger uttryckligen bl.a. för svåra överträdelser av . Om en stat som har kontroll över en person som har gjort sig skyldig till ett internationellt brott inte lagför personen, kan det bli aktuellt att andra stater gör det. Angrepp på en annan stat har dock inte alltid varit otillåtet. och var angreppskrig accepterat. Det fanns de som förespråkade att frågan om att inleda krig så att säga låg utanför folkrättens område, medan andra ansåg att inleda krig visserligen omfattades av folkrättens regelverk, men var tillåtet, som ett medel att få rätt i en tvist eller för att på annat sätt hävda sina intressen (se , 2011, s. 14). Det fanns således inget folkrättsligt förbud mot att inleda ett krig mot en annan stat. Efter slut växte uppfattningen fram att det inte borde vara tillåtet att inleda krig. Ett första steg togs i samband med Versaillesfred mellan segrarmakter och . förpliktades bl.a. att åtala de ansvariga, däribland den tyske kejsaren. Denne skulle enligt fredsuppgörelsen åtalas för att ha anfallit i strid med en konvention som rörde neutralitet. Något åtal kom dock aldrig till stånd. I stadgan för , som grundades , begränsades rätten att använda våld kraftigt, men stadgan innehöll inte något totalt förbud. slöts vidare en internationell icke-angrepps- pakt – den s.k. – där de undertecknande staterna förband sig att inte använda krig som ett instrument för Parter till överenskommelsen var bl.a. , och . Vissa stater åsidosatte dock sina åtaganden enligt pakten och den kunde inte hindra de krig som inleddes , däribland anfall mot 1939, som blev inledningen till . Efter slut togs ytterligare ett steg mot ett förbud att inleda krig. Detta skedde i samband med att stadgan för den s.k. Nürnbergtribunalen antogs. Vid Nürnbergtribunalen lagfördes ledare för brott begångna under kriget. Under tribunalens jurisdiktion föll tre brottskategorier: brott mot freden, krigsförbrytelser och brott mot mänskligheten. I stadgan för Nürnbergdomstolen kallades det som benämns aggressionsbrott således för ”brott mot freden”. Det definierades som planering, förberedelse, igångsättande eller utförande av ett anfallskrig eller av ett krig i strid med internationella fördrag, överenskommelser eller försäkringar, eller deltagande i en gemensam plan eller sammansvärjning för åstadkommande av något av det ovannämnda (se artikel 6 a). Bestämmelsen innebar ett individuellt ansvar för brott mot freden och var utgångspunkt för senare diskussioner om individuellt ansvar för aggressionsbrott. Även i Tokyotribunalen, som efter dömde ansvariga japanska ledare, omfattades brott mot freden av tribunalens jurisdiktion. Härefter har ingen internationell domstol haft jurisdiktion över aggressionsbrottet. 4.2.2FN-stadgans våldsförbud och resolution I samband med bildandet av antogs FN- stadgan, som bl.a. innehåller ett förbud mot våld och hot om våld i internationella förbindelser. Av artikel 2.3 i stadgan framgår att alla medlemmar ska lösa sina internationella tvister med fredliga medel på sådant sätt att internationell fred och säkerhet samt rättvisa inte sätts i fara. I artikel 2.4 anges det s.k. våldsförbudet, som stadgar att ”Alla medlemmar skola i sina internationella förbindelser avhålla sig från hot om eller bruk av våld, vare sig riktat mot någon annan stats territoriella integritet eller politiska oberoende, eller på annat sätt oförenligt med ändamål”. Politiska och ekonomiska påtryckningar omfattas inte av bestämmelsen. Någon definition av vad som utgör en angreppshandling eller väpnat angrepp finns inte i . Våldsförbudet omfattar inte alla våldshandlingar utan endast de som uppnår en viss nivå, dvs. det ska inte vara fråga om exempelvis enstaka skott, även om det inte heller behöver vara fråga om en regelrätt militär invasion. Även indirekt våld, som t.ex. att stödja en regeringsfientlig väpnad grupp, utgör våld i den mening som avses. innehåller också andra artiklar, som är betydelsefulla när det gäller den internationella regleringen om våldsanvändning. Enligt artikel 51 har varje stat rätt till individuellt eller kollektivt självförsvar i händelse av ett väpnat angrepp. Denna rätt till självförsvar gäller intill dess att säkerhetsrådet vidtagit nödvändiga åtgärder för upprätthållande av internationell fred och säkerhet. I enlighet med artikel 24 har FN:s medlemsstater överlåtit huvudansvaret för upprätthållande av internationell fred och säkerhet på säkerhetsrådet. Av artikel 39 framgår att säkerhetsrådet fastställer förefintligheten av hot mot freden, fredsbrott eller angreppshandling och lägger fram förslag eller fattar beslut om vilka åtgärder som ska vidtas i överensstämmelse med artiklarna 41 och 42, i syfte att upprätthålla eller återställa internationell fred och säkerhet. Inom ramen för denna behörighet får säkerhetsrådet besluta om mandat för medlemsstaterna att använda militära medel för att upprätthålla internationell fred och säkerhet (se artikel 42). Rätten till självförsvar och av säkerhetsrådet sanktionerade militära aktioner utgör tillåtna undantag från våldsförbudet. Vad som förstås med begreppen väpnat angrepp (som avses i artikel 51), en angreppshandling (i artikel 39) och bruk av våld (enligt våldsförbudet i artikel 2.4) är, som nämnts ovan, inte angivet i FN- stadgan. En utförlig definition av aggressionsbegreppet finns i FN:s generalförsamlings resolution av (resolution 3314 [XXIX]). Enligt denna definition innebär aggression användandet av vapenmakt av en stat mot en annan stats suveränitet, territoriella integritet eller politiska oberoende på ett sätt som står i strid med och som närmare definieras i resolutionen (se artikel 1). För att omfattas av resolutionens definition av aggression krävs att det är fråga om våld av viss svårhetsgrad. Den uppräkning av vilka handlingar som utgör aggression gäller prima facie, dvs. som utgångspunkt, men säkerhetsrådet kan göra en annan bedömning. Detta framgår av artikel 2, som anger: The first use of armed force by a State in contravention of the Charter shall constitute prima facie evidence of an act of aggression although the may, in conformity with the Charter, conclude that a determination that an act of aggression has been committed would not be justified in the light of other relevant circumstances, including the fact that the acts concerned or their consequences are not of sufficient gravity. I artikel 3 i resolutionen räknas en rad typer av handlingar upp som, som utgångspunkt, ska anses utgöra aggression. of the following acts, regardless of a declaration of war, shall, subject to and in accordance with the provisions of article 2, qualify as an act of aggression: (a)The invasion or attack by the armed forces of a State of the territory of another State, or any military occupation, however temporary, resulting from such invasion or attack, or any annexation by the use of force of the territory of another State or part thereof; (b)Bombardment by the armed forces of a State against the territory of another State or the use of any weapons by a State against the territory of another State; (c)The blockade of the ports or coasts of a State by the armed forces of another State; (d)An attack by the armed forces of a State on the land, sea or air forces, or and air fleets of another State; (e)The use of armed forces of one State which are within the territory of another State with the agreement of the receiving State, in contravention of the conditions provided for in the agreement or any extension of their presence in such territory beyond the termination of the agreement; (f)The action of a State in allowing its territory, which it has placed at the disposal of another State, to be used by that other State for perpetrating an act of aggression against a third State; (g)The sending by or on behalf of a State of armed bands, groups, irregulars or mercenaries, which carry out acts of armed force against another State of such gravity as to amount to the acts listed above, or its substantial involvement therein. Uppräkningen är dock inte uttömmande. Det är således inte endast regelrätta invasioner som utgör aggression. Även att exempelvis sända väpnade grupper över landsgränsen kan omfattas av bestämmelsen. I resolutionen slås också fast att ett aggressionskrig är ett brott mot internationell fred och att det ger upphov till internationellt ansvar (se artikel 5). Definitionen av aggression i generalförsamlingens resolution gäller dock endast angreppshandlingar som begås av stater och innehåller inte något individuellt straffansvar. Frågan om det har begåtts en aggressionshandling och vari denna i så fall har bestått, är kontroversiell. FN:s (se avsnitt 3.2), som hade i uppdrag att ta fram ett förslag till domstolsstadga för ICC, behandlade frågan och aggressionsbrottet ingick bland kommissionens förslag. Vid diplomatkonferensen i , där Romstadgan antogs, visade det sig dock vara omöjligt för de förhandlande parterna att komma överens i frågan. Definitionen av aggressionshandlingen i FN:s generalförsamlings resolution 3314 (XXIX) (se avsnitt 4.2.2) gäller, som tidigare konstaterats, endast förhållandet mellan stater. Vid bedömdes denna definition av vissa parter vara alltför vid och otillfredsställande för att individuellt straffansvar skulle kunna utkrävas. Andra menade att den definition av brott mot freden som fanns i stadgan för Nürnbergtribunalen (se avsnitt 4.2.1) var alltför snäv för att tjäna som utgångspunkt för definitionen av aggressionsbrottet i Romstadgan. Även när det gällde frågan om vilken roll skulle ha i förhållande till ICC:s hantering av aggressionsbrottet, fanns skilda meningar vid förhandlingarna. Enligt artikel 39 i FN- stadgan är det, som nämnts i avsnitt 4.2.2, säkerhetsrådet som har att avgöra förekomsten av en aggressionshandling. Vissa stater ansåg därför att ICC:s behandling av aggressionsbrott måste föregås av ett sådant beslut av säkerhetsrådet. Andra menade däremot att ett politiskt organ som säkerhetsrådet inte ska kunna binda domstolen i detta avseende. Lösningen blev att en markering gjordes i stadgan om att aggressionsbrott ska kunna lagföras inför ICC, men att detta inte skulle kunna ske utan att en stadgeändring genomförts, med en definition av brottet och med förutsättningarna för utövande av jurisdiktion angivna. 4.3.2Utformningen av aggressionsbrottet i Romstadgan Vid enades parterna mot den bakgrund som redogjorts för om att i Romstadgan ta in en bestämmelse som anger att aggressionsbrottet faller inom ICC:s materiella jurisdiktion, men att beslutet om brottsdefinitionen och förutsättningarna för utövandet av jurisdiktion skulle skjutas fram till en senare tidpunkt. Av artikel 5.1 i Romstadgan framgår således att ICC ska ha jurisdiktion i enlighet med stadgan i fråga om brotten folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrott. Enligt artikel 5.2 ska domstolen utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet så snart en bestämmelse har antagits i enlighet med artiklarna 121 och 123, vilken definierar detta brott och fastställer villkoren för domstolens utövande av sin jurisdiktion över det. En sådan bestämmelse ska vara förenlig med de tillämpliga bestämmelserna i stadgan. Artiklarna 121 och 123 rör ändringar av Romstadgan respektive översyn av stadgan. Av den förstnämnda artikeln framgår att när har förflutit från stadgans ikraftträdande får varje stadgepart föreslå ändringar av stadgan. Ändringar kan antas vid ett möte med stadgepartsförsamlingen eller vid en översynskonferens. För ändringar av artiklarna 5–8 finns särskilda bestämmelser om ikraftträdande. Sådana ändringar ska (se artikel 121.5) träda i kraft för de stadgeparter som har godtagit dem efter det att dessa parter har deponerat sina ratifikations- eller godtagandeinstrument. I fråga om en part som inte har godtagit ändringen ska domstolen inte utöva sin jurisdiktion med avseende på brott som omfattas av ändringen, om brottet har förövats av partens egna medborgare eller inom partens eget territorium. En översynskonferens skulle sammankallas efter Romstadgans ikraftträdande. Av artikel 123.1 framgår att översynen kan innefatta, men är inte begränsad till, förteckningen över brott som återfinns i stadgans artikel 5. Den förberedande kommission som efter utredde och arbetade fram förslag i vissa utestående frågor (se avsnitt 3.3.1), fick i uppdrag att också ta fram förslag till en definition av aggressionsbrottet för vidare behandling av stadgepartsförsamlingen eller en översynskonferens. Vid översynskonferensen i ledde dessa förslag och de vidare förhandlingar som ägde rum vid konferensen fram till de ändringar som behandlas i avsnitt 5. 5Kampalaändringarna och övriga ändringar av vissa bestämmelser i Vid tillkomsten av Romstadgan fanns det en del frågor som de församlade staterna hade svårigheter att enas kring. En sådan fråga var definitionen av och Internationella brottmålsdomstolens (ICC) behörighet att utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet. En annan fråga var omfattningen av regleringen i artikel 8 i Romstadgan avseende krigsförbrytelser som begås genom användande av vissa förbjudna stridsmedel. I huvudstad ägde en översynskonferens rum.