sou · H6B382 · 2018-11-30 00:00:00 — Spionage och sabotage genomförs med hjälp av ett antal resurser och förmågor i form av t.ex. personal, teknik och metoder. För att säkerhetsskyddet ska bli väl anpassat, är det därför avgörande att ha rätt kunskap om dessa resurser och förmågor för att kunna planera, etablera, vidmakthålla och utveckla säkerhetsskyddet vid en verksam- het. Det som behövs för ett långsiktigt säkerhetsskyddsarbete är ett slags ”medelvärdesbeskrivning” över förmågor som en mängd hotak- törer bedöms eller antas besitta. Mot ovanstående bakgrund ser vi att det finns behov av att klargöra att Säkerhetspolisen och Försvarsmakten har ett ansvar för att för- medla relevant hotinformation till tillsynsmyndigheterna. Några särskilda befogenheter för utövande av tillsyn finns inte i den nuvarande säkerhetsskyddslagstiftningen. Tillsynen utgår ifrån att tillsynsobjekten samarbetar med tillsynsmyndigheterna och själv- mant vidtar de åtgärder som rekommenderas. Så sker dock . Det förekommer att brister som påpekats inte rättas till, vilket utvecklas i SOU 2015:25 (s. 476–478). Att tillsynsmyndigheterna saknar såväl tillträdesrätt till loka- ler som ingripandemöjligheter för att framtvinga regelefterlevnad inne- bär att tillsynsmyndigheterna inte har de verktyg som behövs för en effektiv tillsyn (jfr skr. 2009/10:79). 2Strålsäkerhetsmyndighetens promemoria med diarienummer SSM 2018- 1070. 8.4.6Tillsynen som bedrivs är begränsad Den kartläggning som vi har genomfört visar att tillsyn bedrivs i rela- tivt begränsad omfattning och att vissa tillsynsmyndigheter inte har bedrivit någon tillsyn. Det är naturligtvis viktigt att alla tillsynsmyn- digheter bedriver ett strukturerat och planerat tillsynsarbete så att brister i säkerhetsskyddet kan uppmärksammas och rättas till. Vår slut- sats är att det krävs en ambitionshöjning, som på vissa håll behöver vara betydande. I avsnitt 8.7 återkommer vi till resultaten av vår kart- läggning när vi diskuterar hur tillsynsansvaret bör fördelas. Utredningens kartläggning av den nuvarande tillsynsverksamheten ger en delad bild av sak- och tillsynskompetensen. Det är vår bedömning att det inom såväl Säkerhetspolisen som Försvarsmakten finns hög kompetens om säkerhetsskyddslagstift- ningen och tillsyn. Detta är positivt. uppger samtliga sektorsansvariga myndigheter att de helt eller delvis saknar sak- och tillsynskompetens för säkerhetsskyddet. Bristen på kompetens inne- bär inte bara att dessa myndigheter saknar förutsättningar för att bedriva ändamålsenlig tillsyn, det innebär också att startsträckan är betydligt längre än vad som annars skulle vara fallet den dag ambiti- onerna för tillsynen höjs. Detta eftersom rekrytering och utbildning kommer att ta tid i anspråk. 8.4.8Antalet tillsynsobjekt kan inte anges Flertalet tillsynsmyndigheter har under utredningens kartläggning haft svårt att ange hur många tillsynsobjekt de har ansvar för. Vi ser i detta avseende en tydlig koppling till vad som utvecklats i av- snitt 8.4.6 om att tillsynen som bedrivs är begränsad. Vi menar att det måste anses vara en förutsättning för att kunna be- driva ändamålsenlig tillsyn att myndigheten har en uppfattning om vilka verksamheter som man har i uppdrag att kontrollera. 8.5Vi lämnar inte förslag om en central tillsynsmyndighet Bedömning: Det finns vissa skäl för att överväga en ordning som bygger på att det finns en central tillsynsmyndighet med ett över- gripande ansvar för tillsynen samt därutöver tillsynsmyndigheter på sektorsnivå. Vi anser det dock inte lämpligt att lämna sådana förslag. I det föregående har vi analyserat vilket utvecklingsbehov som finns när det gäller tillsyn enligt säkerhetsskyddslagen. Vi övergår nu till att överväga hur tillsynen bör vara ordnad. En första fråga är då om det bör införas en central tillsynsmyndighet. I Statskontorets rapport till om tillsynen framhålls betydelsen av att statsmakten ser till- synen som ett sammanhållet system, där de olika delarna – reglering, organisering, styrning, finansiering och ingripandemöjligheter – sam- spelar för att bästa möjliga resultat av verksamheten ska kunna åstad- kommas (s. 93). Vi delar den uppfattningen. Flera av de brister som vi har identifierat i vår analys av utvecklingsbehovet (avsnitt 8.4) kan del- vis kopplas till regleringen av och förhållandet mellan myndigheterna i tillsynsstrukturen. Det kan vidare diskuteras om det nuvarande till- synssystemet är utformat helt i linje med regeringens skrivelse En tydlig, rättssäker och effektiv tillsyn (skr. 2009/10:79). Det anges där att för varje tillsynsområde där tillsynen utförs av mer än ett organ bör regeringen bemyndigas att utse en statlig myndighet att ansvara för samordningen av tillsynen (s. 27–30). Ett sätt att åstadkomma en mer sammanhållen tillsyn är att sam- manföra all tillsyn i en myndighet. Så har man gjort i . Där har Nasjonal sikkerhetsmyndighet ansvar för tillsyn över samtliga sektorer inom säkerhetsskyddet, med undantag för objektsäkerhet. Att sam- manföra all tillsyn i en central tillsynsmyndighet skulle kunna för- bättra förutsättningarna för att överblicka verksamheten och verka sammanhållet. Vår bedömning är dock att en sådan konstruktion inte är kostnadsmässigt försvarbar med hänsyn till den stora variation av verksamheter och antalet tillsynsobjekt som finns inom säkerhets- skyddslagens tillämpningsområde. Kostnaden för att skaffa och upp- rätthålla kompetens inom säkerhetsskyddets alla sektorer inom en myndighet blir sannolikt så höga att de inte skulle stå i rimlig pro- portion till vinsterna som kan förväntas. En alternativ lösning skulle kunna vara att man har en central till- synsmyndighet som kompletteras av tillsynsmyndigheter på sektors- nivå. Den centrala myndigheten skulle då ge förutsättningarna för till- synen på sektorsnivå i form av metodstöd, normgivning om tillsyn och förmedling av hotinformation, medan tillsynen skulle bedrivas av myndigheter som redan har sakkunskap och är etablerade i sektorn. Genom en tydlig ansvarsfördelning och samverkan mellan den cen- trala tillsynsmyndigheten och sektorsmyndigheterna skulle det kunna vara möjligt att upprätthålla en sammantagen bild av hur tillsynsverk- samheten, och i förlängningen säkerhetsskyddsarbetet, bedrivs. Vad som främst talar för en modell med central tillsynsmyndig- het och tillsyn på sektorsnivå är möjligheten att upprätthålla en hög sakkunskap i varje sektor som granskas. I betänkandet Statlig tillsyn –Granskning på medborgarnas uppdrag (SOU 2002:14) understryks att i sektorer där tillsynsobjekten är resursstarka och har hög egen kompetens är tillsynsmyndighetens kompetens särskilt viktig (s. 86). Detta gör sig rimligen gällande både för kvaliteten i tillsynen och för förtroendet hos den som är föremål för tillsyn. I betänkandet Styra och ställa – förslag till en effektivare statsförvaltning (SOU 2008:118) anges att det bara är sådan tillsyn som kräver högt specialiserad kom- petens som bör utföras av separata tillsynsmyndigheter (s. 12). Vi in- stämmer i detta uttalande och gör bedömningen att flera av de verk- samheter som bedrivs på säkerhetsskyddslagens område har en sådan komplexitet att specialiserad kompetens är nödvändig hos tillsynsmyn- digheten. Som exempel kan nämnas finanssektorn och kärnteknisk verksamhet. Det finns därför goda skäl för att låta tillsynen utföras på sektorsnivå. Därigenom kan risken minskas för att tillsynsobjekten blir föremål för oförenliga krav genom tillsyn av olika myndigheter. Möjligheten att utnyttja sakkompetens och tillsynskompetens som redan finns i sektorerna talar också för denna typ av struktur. Det anförda talar sammantaget att för att det skulle finnas vissa fördelar med ett system som bygger på en central tillsynsmyndighet och ett antal tillsynsmyndigheter på sektorsnivå. Införande av ett sådant system skulle dock fordra en djupgående analys även av olika nackdelar. Potentiella nackdelar är att det skulle kräva en stor kun- skapsöverföring till den centrala myndigheten, vare sig denna cen- trala myndighet skulle vara Försvarsmakten, Säkerhetspolisen eller en nybildad myndighet. Vi har kunnat konstatera att arbetet med säkerhetsskydd hos Försvarsmakten och Säkerhetspolisen är nära kopplat till annan verksamhet som myndigheterna bedriver, bl.a. sådan verksamhet som genererar information om hotbilder m.m. En övergång till en ny central tillsynsmyndighet skulle därför kräva noggranna överväganden om hur Säkerhetspolisens och Försvars- maktens övriga verksamhetsinriktningar ska vara organiserade. Även en konsolidering av tillsynsansvaret till en myndighet skulle behöva föregås av en djupare analys. Det kan finnas vissa risker med att kun- skapen om såväl inre som yttre hot samlas hos en myndighet. Om exempelvis Försvarsmakten skulle ges rollen som central tillsynsmyn- dighet är det inte givet vilken funktion Säkerhetspolisen skulle ha, och vice versa. Till detta kommer att det kan finnas vissa risker med att kunskapen om såväl inre som yttre hot samlas hos en myndighet. Vi kan även konstatera att regeringen i angränsande lagstiftning, t.ex. lagen (2018:1174) om informationssäkerhet för samhällsviktiga och digitala tjänster, stannat för ett system med flera tillsynsmyndigheter. Erfarenheter från talar också för att en central tillsynsmyn- dighet får svårt att genomföra sitt uppdrag utan biträde av myndig- heter med mer sektorsspecifik kunskap. Slutligen ingår det inte i vårt uppdrag att lämna förslag om en sådan ordning som diskuteras. Det framgår nämligen av direktiven att en eventuellt ny tillsynsstruk- tur ska bygga på att det huvudsakliga ansvaret för tillsynen vilar på Säkerhetspolisen och Försvarsmakten inom respektive myndighets ansvarsområde. Utöver det som sagts i detta avsnitt redovisar vi där- för inte några överväganden om detta alternativ. 8.6Säkerhetspolisen och Försvarsmakten bör vara samordningsmyndigheter Förslag: Säkerhetspolisen och Försvarsmakten ska vara samord- ningsmyndigheter. I egenskap av samordningsmyndigheter ska dessa två myndigheter få i uppdrag att 1.följa upp, utvärdera och utveckla tillsynsarbetet, 2.i samråd utveckla och tillhandahålla metodstöd för tillsyn, 3.verka för erfarenhetsutbyte och 4. förmedla relevant hotinformation till tillsynsmyndigheterna. Bedömning: av hotin- formation kan ske med stöd av den sekretessbrytande bestämmel- sen i 10 kap. 28 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Säkerhetspolisen och Försvarsmakten bör vara samordningsmyndigheter Säkerhetspolisen och Försvarsmakten är huvudansvariga tillsyns- myndigheter för säkerhetsskyddet och har omfattande kompetens och erfarenhet på området. Att de även i fortsättningen bör ha ett huvudansvar för tillsynen framgår av våra direktiv. Dessa myndig- heter bedriver själva underrättelseinhämtning och har särskild kun- skap om de civila och militära hotbilderna mot samt hur de på- verkar säkerhetsskyddet. Mot den bakgrunden bedömer vi att fördel- arna med en central tillsynsmyndighet som lyfts fram i förra avsnittet i stor utsträckning kan uppnås genom att låta Säkerhetspolisen och Försvarsmakten få motsvarande roller. Vi kallar denna roll för samord- ningsmyndighet och utvecklar i det följande vilka uppdrag som bör ingå i rollen. Ansvarsfördelningen för tillsynsmyndigheterna behandlas i av- snitt 8.7. Vi anser att ansvarsfördelningen mellan samordningsmyndig- heterna bör följa samma indelning. Detta innebär att Försvarsmakten bör vara samordningsmyndighet för och att Säkerhetspolisen bör vara samordningsmyndighet för övriga tillsyns- myndigheter. Samordningsmyndigheterna bör ansvara för uppföljning, utvärdering och utveckling av tillsynen I vår analys av utvecklingsbehovet har vi konstaterat att ingen myn- dighet har den samlade bilden över tillsynen och att detta försvårar systematisk uppföljning, utvärdering och utveckling av tillsynsverk- samheten. I linje med vad som förts fram under föregående rubrik anser vi att uppföljning, utvärdering och utveckling av den tillsynen är ansvar som bör ligga hos samordningsmyndigheterna. Med uppföljning menas i detta sammanhang att följa hur verksam- heten bedrivs . Underlaget för att följa upp tillsynen bör i första hand komma från en dialog med tillsynsmyndigheterna som inrymmer iakttagelser från den löpande tillsynsverksamheten. Med utvärdering avses i detta sammanhang att granska och bedöma tillsynsverksamheten. Skillnaden mellan tillsyn och utvärdering ligger i att kriterierna vid utvärdering kan väljas utifrån vad den som utvär- derar bedömer är relevant (se SOU 2015:57 s. 62). Hur tillsynen ska utvärderas och vilka kriterier som ska användas bör vara en fråga för samordningsmyndigheterna. Samordningsmyndigheterna bör ha i uppdrag att ta fram metodstöd Vi lämnar i avsnitt 8.7 förslag till en ny tillsynsstruktur. Förslagen innebär att vissa myndigheter som inte har haft något sådant uppdrag får uppdrag att bedriva tillsyn på säkerhetsskyddsområdet. Vidare har vi i vår analys av utvecklingsbehovet kommit fram till att det behövs en bred ambitions- och kunskapshöjning när det gäller tillsyn på området. Dessutom föreslår vi längre fram i det här kapitlet att tillsynsmyndigheterna ges en rad nya verktyg för att bedriva tillsynen (se bl.a. avsnitt 8.10 och 8.11). Med hänsyn till dessa för- hållanden, till våra förslag om samråd m.m. i kapitel 6 och 7 och till behovet av en effektiv tillsyn överlag, anser vi att tillsyns- myndigheterna kan behöva tillgång till skriftligt metodstöd. Det är naturligt att uppdraget att ta fram och uppdatera sådant metodstöd läggs på samordningsmyndigheterna. Metodstödet bör i första hand vara ett praktiskt hjälpmedel som underlättar tillsynsarbetet. Syftet är att metodstödet ska bidra till att tillsynen bedrivs metodiskt, effektivt och så enhetligt som möjligt. Hur metodstödet ska utvecklas och tillhandahållas bör vara en fråga för samordningsmyndigheterna. Här kan emellertid informations- säkerhetsområdet nämnas som ett exempel på hur metodstöd kan utvecklas i samverkan mellan myndigheter. Metodstödet avseende ledningssystem för informationssäkerhet har tagits fram av Samverk- ansgruppen för informationssäkerhet, där Försvarsmakten, , , , Polis- myndigheten, Säkerhetspolisen och Myndigheten för samhällsskydd och beredskap ingår. Samordningsmyndigheterna bör verka för erfarenhetsutbyte Inom ramen för ansvaret att utveckla tillsynsarbetet bör samordnings- myndigheterna också ha i uppdrag verka för att det bedrivs erfaren- hetsutbyten mellan tillsynsmyndigheterna, vilket är något som har efterfrågats under utredningens arbete. Möjligheten att höja tillsyns- kompetensen genom just erfarenhetsutbyten är något som påtalas i Statskontorets rapport till om tillsynen (s. 91). Samordningsmyndigheterna bör förmedla relevant hotinformation till tillsynsmyndigheterna I linje med slutsatserna om utvecklingsbehovet i avsnitt 8.4.4 anser viatt rollen som samordningsmyndighet bör innefatta ett ansvar att förmedla den hotinformation som är relevant för respektive tillsyns- myndighet. Informationen bör vara dimensionerad utifrån vad myn- digheten behöver för sin tillsynsverksamhet. I detta ingår inte bara den egentliga tillsynen utan också de övriga uppgifter som enligt våra förslag ligger på tillsynsmyndigheterna, däribland att i vissa situatio- ner samråda med verksamhetsutövare och meddela förelägganden och förbud mot vissa förfaranden (se våra förslag i kapitel 6 och 7). Utan en relevant hotbeskrivning är det inte möjligt för tillsynsmyn- digheterna att fullt ut granska att verksamheter som omfattas av lag- stiftningen uppfyller dess krav och har ett väl anpassat säkerhetsskydd. I rollen som tillsynsmyndighet ingår nämligen att i samråd med Säkerhetspolisen och Försvarsmakten ta fram underlag i fråga om vilka hot som säkerhetsskyddet inom det berörda området behöver vara dimensionerat för (prop. 2017/18:89 s. 131). Något formaliserat ansvar för att förmedla hotinformation finns inte och det är enligt utredningen så centralt att det bör följa av författning att en sådan skyldighet finns. Som vi har utvecklat i av- snitt 8.4.4 handlar det inte i första hand om förmedling av ren under- rättelseinformation, eftersom sådan information mer sällan kan an- vändas för utveckling av ett långsiktigt säkerhetsskydd. I stället handlar det snarare om förmedling av ett slags ”medelvärdesbeskriv- ning” över förmågor som en mängd hotaktörer bedöms eller antas besitta. Samordningsmyndigheternas uppdrag som vi har utvecklat i det föregående bör komma till uttryck i författning, lämpligen genom att en ny paragraf införs i nya säkerhetsskyddsförordningen. I 10 kap. offentlighets- och sekretesslagen (2009:400, OSL) finns bl.a. sekretessbrytande bestämmelser. Enligt 28 § i kapitlet hindrar inte sekretess att en uppgift lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. Enligt vår bedöm- ning medger denna bestämmelse utlämnande av sådan hotinforma- tion som är i fråga. Samordningsmyndigheterna har också rollen som tillsynsmyndigheter Ovan har vi föreslagit att Säkerhetspolisen och Försvarsmakten bör vara samordningsmyndigheter för tillsynen och därigenom bl.a. få ansvar för uppföljning, utvärdering och utveckling av tillsynen. viutvecklar i avsnitt 8.7 bedömer vi att Säkerhetspolisen och För- svarsmakten också bör fortsätta vara tillsynsmyndigheter men att deras tillsynsansvar ska vara begränsat till de allra mest skyddsvärda verksamheterna. Detta innebär att Säkerhetspolisen och Försvars- makten kommer att uppträda i olika roller inom tillsynssystemet. Förslag: Försvarsmakten ska vara tillsynsmyndighet för Fortifika- tionsverket, Försvarshögskolan och de myndigheter som hör till Försvarsdepartementet. Säkerhetspolisen ska vara tillsynsmyndighet för domstolarna som inte hör till Försvarsdepartementet, , Åklagar- myndigheten, , , Kriminal- vården, , , , Försäkrings- kassan, , Statens servicecenter, Riksgälds- kontoret, , , , Myndigheten för samhällsskydd och beredskap, Lantmäteriet, , Transportstyrel- sen, , , , i , Läns- styrelsen i län, i och i . ska vara tillsynsmyndighet för enskilda verksamhetsutövare inom området försvarsmateriel. ska vara tillsynsmyndighet för en- skilda verksamhetsutövare inom området elförsörjning samt för enskilda verksamhetsutövare inom området dammanläggningar. Transportstyrelsen ska vara tillsynsmyndighet för Sjöfarts- verket, , och enskilda verksamhetsut- övare inom områdena civil luftfart, vägtrafik, sjöfart och järnväg. ska vara tillsynsmyndighet för enskilda verksamhetsutövare inom områdena elektronisk kommunikation och posttjänster. ska vara tillsynsmyndighet för enskilda verk- samhetsutövare inom området finansiella företag samt för mot- svarande utländska företag som är etablerade i . ska vara tillsynsmyndighet för enskilda verksamhetsutövare inom områdena fjärrvärme-, naturgas-, olje- och drivmedelsförsörjning. ska vara tillsynsmyndighet för en- skilda verksamhetsutövare inom området kärnteknisk verksamhet. i ska, om inte någon annan myn- dighet har ansvar för tillsynen, vara tillsynsmyndighet för myn- digheter, kommuner och landsting som hör till , , , , , , , eller och enskilda verksam- hetsutövare som har sitt säte i något av dessa län, utom Säker- hetspolisen. i län ska, om inte någon annan myndighet har ansvar för tillsynen, vara tillsynsmyndighet för myndigheter, kommuner och landsting som hör till , , eller län och för enskilda verksamhetsutövare som har sitt säte i något av dessa län. i ska, om inte någon annan myndighet har ansvar för tillsynen, vara tillsynsmyndighet för myndigheter, kommuner och landsting som hör till , , eller och en- skilda verksamhetsutövare som har sitt säte i något av dessa län. i ska, om inte någon annan myn- dighet har ansvar för tillsynen, vara tillsynsmyndighet för myn- digheter, kommuner och landsting som hör till , , eller och enskilda verk- samhetsutövare som har sitt säte i något av dessa län. Ingen myndighet utövar tillsyn över Justitiekanslern. Vi har i avsnitt 8.4 analyserat det nuvarande systemet för tillsyn och kommit till slutsatsen att det finns ett tydligt utvecklingsbehov. I detta avsnitt redovisar vi våra överväganden och förslag till vilka myndigheter som, utöver Säkerhetspolisen och Försvarsmakten, bör ha ansvar för tillsynen. Förslaget utgår ifrån att sank- tioner införs i säkerhetsskyddslagen i enlighet med våra förslag i kapi- tel 9. 8.7.2Utgångspunkter för våra överväganden om tillsynsstrukturen När det gäller frågan om vilka myndigheter som ska bedriva tillsyn enligt den nya säkerhetsskyddslagen och hur tillsynsansvaret ska för- delas mellan myndigheterna tar våra överväganden fasta på följande utgångspunkter. a)Försvarsmakten och Säkerhetspolisen har en särställning inom säkerhetsskyddet genom den kompetens och erfarenhet som har upparbetats inom myndigheterna. Försvarsmaktens och Säker- hetspolisens resurser bör därför i första hand användas för tillsyn över de allra mest skyddsvärda verksamheterna och för det sam- ordnande ansvar som de föreslås få (se avsnitt 8.6). Tillsyns- ansvaret bör som utgångspunkt begränsas till myndigheter. b)Inom varje område där det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet bör det finnas en utpekad tillsynsmyndighet. Befint- lig sak- och tillsynskompetens bör utnyttjas vid valet av tillsyns- myndighet. För att avgöra inom vilka områden som det typiskt sett bedrivs säkerhetskänslig verksamhet har vi utgått från uttal- andena i propositionen Ett modernt och stärkt skydd för säkerhet – ny säkerhetsskyddslag (prop. 2017/18:89) om vilka verk- samheter som den nya säkerhetsskyddslagen omfattar. c)En och samma verksamhetsutövare bör inte bli föremål för tillsyn enligt säkerhetsskyddsregleringen av fler än en tillsynsmyndighet eftersom det kan bli kostnadsdrivande samt medföra risk för oförenliga krav och sanktioner. Som nämnts ovan ska den tillsynsstruktur som vi föreslår även i fort- sättningen bygga på att det huvudsakliga ansvaret för tillsynen vilar på Säkerhetspolisen och Försvarsmakten inom respektive myndig- hets ansvarsområde. Vi börjar därför med våra överväganden om vilken roll dessa två myndigheter bör ha . Därefter överväger vi hur tillsynsansvaret i övrigt bör fördelas. Vi börjar med frågan om hur Försvarsmaktens tillsynsansvar bör av- gränsas . Enligt den nya säkerhetsskyddsförordningen har Försvarsmakten ansvar för tillsyn över , För- svarshögskolan och de myndigheter som hör till Försvarsdeparte- mentet (se 7 kap. 1 § första stycket 1 nya säkerhetsskyddsförord- ningen). Bland dessa myndigheter finns , Total- (), Försvarsunderrättelsedomstolen och . Det militära försvaret är en central del av lagstiftningens skydds- område. Försvarsmaktens tillsynsområde inrymmer därmed myndig- heter med höga skyddsvärden. Vår kartläggning visar att Försvars- makten bedriver ett systematiskt tillsynsarbete och att myndigheten regelbundet genomför tillsyn hos verksamheterna som står under myndighetens ansvar. Försvarsmakten har hög kompetens inom både tillsyn och säkerhetsskydd. Vi bedömer därför att Försvarsmakten bör behålla tillsynen över de myndigheter som man har tillsyns- ansvaret för. Nästa fråga är om Försvarsmaktens ansvarsområde bör utökas. Ett möjligt utökat uppdrag för Försvarsmakten skulle kunna vara att överta tillsynsansvaret för kommuner och landsting eftersom vissa av För- svarsmaktens skyddsvärden finns på lokal och regional nivå. Ett ex- empel är totalförsvarets signalskyddstjänst som leds och samordnas av Försvarsmakten. Signalskydd kan beskrivas som åtgärder för att förhindra obehörig insyn i och påverkan av tele- och radiokommu- nikationer (SOU 2003:27 s. 13). Signalskyddstjänsten är en verksamhet som vid ett bortfall eller en störning kan medföra allvarliga konse- kvenser. Vi kan dock konstatera att Försvarsmakten, vid sidan av säker- hetsskyddslagstiftningen, redan aktivt stödjer signalskyddstjänsten ge- nom uppföljning (se 3 b § 3 förordningen [2007:1266] med instruk- tion för Försvarsmakten och SOU 2003:27 s. 13).