sou · H6B337 · 2018-05-30 00:00:00 — 6 660 personer misstänktes under för misshandel mot en kvinna som de hade eller tidigare hade haft en nära relation med. Antalet personer som misstänktes för misshandel mot en man i en nära relation var 1 380 personer. En nära relation avser här att man har, eller har haft, ett partnerförhållande med en flickvän, pojkvän, hustru eller make, oavsett om man är samman- boende eller inte. 2016 fattades 163 lagföringsbeslut med huvud- brottet grov kvinnofridskränkning, men denna siffra fångar endast en liten del av de som lagfördes för brott i nära relation. Andra brottstyper som misshandel, olaga hot och ofredande sorteras inte efter om det är en person i nära relation som har utsatts.3 Intervjuer med män i anstalt Utredningen har genomfört intervjuer med fem män som har dömts för våld mot en partner eller före detta partner och avtjänar fängelse- straff för detta. Männen deltog eller hade deltagit i Kriminalvårdens behandlingsprogram Idap, Integrated Domestic Abuse Programme, som presenteras närmare i nästa kapitel. Den forskare som gjort 3Brå (2017) Officiell kriminalstatistik 2016. intervjuerna har analyserat och sammanställt återkommande teman som funnits i männens svar och egna berättelser. De intervjuer som genomförts med intagna i anstalt blev av tidsskäl kortare än dem som genomförts med frivårdsklienter och frivilligt hjälpsökande personer. De intagna männen tenderade att rättfärdiga och minimera part- nervåldet, och intervjuerna präglades av bristande ånger och brist- ande empati för brottsoffret. De upplevde sig även ha blivit orättvist behandlade av rättsväsendet. Ett tema som återkom var att de för- klarade sitt våldsutövande genom att beskriva att partnern och rela- tionen var det primära problemet. De förklarade sitt våldsamma beteende utifrån provocerande och våldsamma handlingar av part- nern. Många av dessa män beskrev vid upprepade tillfällen partnerns problematiska karaktär, varav tre av fem män underströk vikten av hennes borderlineproblematik. Ett annat återkommande tema var att våldet ofta föregicks av att de hade upplevt sig kränkta och för- nedrade, och fysiskt våld användes då i syfte att markera och hämnas. Tid var något som flera beskrev som en viktig komponent för mottaglighet för behandling. Häktestiden beskrevs som kritisk då de fick tid för reflektion och självrannsakan. Gruppbehandlingen upp- levdes som både positiv och negativ. De intervjuade männen beskrev att nya deltagare i gruppbehandling tenderar att förneka och rätt- färdiga sitt våld, medan de som suttit i anstalt har fått möjlighet att reflektera och kommit mycket längre med sig själva. Många som kom direkt från häktet kände fortfarande mycket ilska mot partnern för att de dömts för våld i relationen. En av männen beskrev att han upplevde gruppen som en otrygg zon starkt präglad av skam, individer i förnekelse och brist på tillit mellan deltagarna. beskrev flera av intervjupersonerna deltagarnas olikheter som en styrka, och att speglingar inom gruppen gav insikt. Nya deltagare var viktiga, eftersom deras sinnesstämning och beteende gav de äldre deltagarna en tydlig påminnelse om hur de själva var när de först kom dit. De nya deltagarna kom in med frustration, bitter- het och en känsla av att ha haft rätt i det de hade gjort, och de försvarade sig själva in i det sista, hur dåligt de än hade betett sig. Några jämförde Idap med tolvstegsprogrammet och upplevde det senare som bredare, och därmed bättre. Flera ansåg att Idap föränd- rat deras liv genom att ge dem effektiva och allmännyttiga verktyg för konflikthantering. Deltagarna hade fått lära sig att stanna upp, analysera och identifiera varningssignaler. De ansåg sig ha fått en bättre diskussionsförmåga och verktyg för att hantera känslor, samt förstå ansvar för egna handlingar och reaktioner, oavsett omgiv- ningens agerande. Några uppgav att de saknade inslag om att lära sig skilja mellan sunda och osunda relationer. Efter behandlingen hade flera av männen frågat sig om partnern hade kunnat dö av våldet och någon beskrev gränsen till dödligt våld som hårfin. Denna reflektion är intressant med tanke på att det finns en diskrepans mellan att å ena sidan minimera våldet och å andra sidan reflektera över att det kunde ha resulterat i dödlig utgång. Flera sade sig känna behov av fortsatt stöd utanför anstalten, varav en uttryckte ett behov av frivillig Idap på utsidan, i syfte att undvika återfall i partnervåld. En annan av deltagarna efterfrågade även längre behandling för bättre effekt. Intervjuer med män i frivård Intervjuer har också gjorts med åtta män som vid intervjutillfällena var inskrivna hos frivården, antingen för att de var villkorligt frigivna från fängelsestraff eller för att de var dömda till skyddstillsyn. Männen hade dömts för våld mot en partner eller före detta partner och deltagit i behandlingsprogrammet Idap, antingen i anstalt eller i frivård. Som angivits ovan är dessa intervjuer mer omfattande på grund av mer tillgänglig tid. Således har det funnits utrymme för rikare svar och fler teman. Ett tema som återkom i intervjuerna var påverkan av männens uppväxtmiljö. Männen skildrade helt olika uppväxtmiljöer, allt från att ha bevittnat och blivit utsatta för våld i hemmet, till att växa upp i ett hem med alkoholmissbrukande föräldrar. Det som de dock hade gemensamt var brist på känslouttryck och kommunikation om svårigheter i hemmiljön, exempelvis om faderns våld. En forsknings- deltagare uppgav att våld var normaliserat i förorten där han växte upp och en annan att han inlett en tidig kriminell karriär. Ett annat återkommande inslag i intervjuerna var pågående miss- bruk av alkohol och/eller narkotika. Några uppgav att de haft ett långvarigt missbruk av cannabis, kokain eller bensodiazepiner, med aggressivitet vid påverkan och abstinens. De beskrev att deras dåva- rande missbruk, och framförallt vid abstinens, var en direkt anled- ning till deras våldsamma beteenden. Några sade sig ha haft en hög alkoholkonsumtion för att hantera relationsproblem, uppbrott och psykisk ohälsa. Konflikter i relationen beskrevs bli värre och eska- lerande vid narkotikapåverkan. Ett annat tema var att männen upp- levt en socioekonomisk eller arbetsrelaterad stress som påverkade dem negativt. Ytterligare en gemensam nämnare var att de flesta av männen relaterade våldet till dynamiken i relationen, som de beskrev som turbulent och infekterad. Svartsjuka, såväl egen som partners, var vanligt. Någon uppgav att han stannat kvar för länge i en infekterad och destruktiv relation, medan en annan hänvisade till en ofrivillig och oförståelig separation. Flera menade att partnern använt våld och varit provocerande, konfrontativ och krävt respons. Ett par av männen menade att relationen varit turbulent på grund av att deras partner haft diagnoser eller psykisk sjukdom. Flera av männen berättade att de varit våldsamma och även blivit lagförda för våld i tidigare relationer. En av männen beskrev att han ägnat sig åt instru- mentell maktutövning i tidigare relationer, men att han aldrig varit fysiskt våldsam tidigare. Majoriteten uppgav att våldsutövandet skedde i samband med alkohol- eller narkotikapåverkan och att det ofta började som ett verbalt bråk över en bagatell som eskalerade till våld. Negativa känslo- tillstånd var vanliga utlösande faktorer. Irritation, stress, vanmakt, ilska, oro, frustration, att känna sig sårad och kränkt, ältande, upp- givenhet, brist på tålamod vid konfliktlösning samt stress över bristande respons var sådant som nämndes i detta sammanhang. Upprepat och eskalerande partnervåld var något som hade en sär- skild betydelse för flera av de intervjuade männen. Någon beskrev att det var lätt att upprepa våldet efter att ha passerat en helig gräns. Gränserna för vad som var rätt och fel suddades sakta men säkert ut. Den ena gärningen skapade ångest, som ledde till den andra, som ledde till det tredje i en kraftigt neråtgående spiral enligt en av de intervjuade männen. Våldet blev vardag och eskalerade enligt flera av dem. En annan av männen berättade att dödligt våld blev mindre avlägset . Ett återkommande tema var att majoriteten av de intervjuade männen hade sökt vård för psykisk ohälsa, och i något fall för aggressivitet, men upplevt en brist på hjälp från vården. Någon hade gått i privat terapi för relationssvårigheter och anknytningsproble- matik, medan en annan man uppgav att han inte haft ekonomiska förutsättningar för terapi i privat regi. Det var också ett problem att det hade gått mellan hjälpsökande och erhållen hjälp. Stöd för den här sortens problem upplevdes vara otillgängligt utanför Kriminalvården. En av männen berättade att han hade behövt Idap tidigare i livet, då hans problematik hade inneburit svårigheter med nära relationer, inklusive vänskapsrelationer. Skam, yttre påfrestningar i tillvaron, kriminell identitet och på- gående läkemedelspåverkan och missbruk uppgavs vara barriärer mot mottaglighet för behandling och förändring. Tid att reflektera upplevdes som viktigt i processen till insikt. Häktestiden var en kritisk period för ett par av männen, och en av dem uppgav att han inte hade varit mogen för reflektion tidigare i livet. Flera uttryckte önskemål om fortsatt stöd för att upprätthålla insikterna och få hjälp med att hantera känslor. En annan man uppgav att han betraktade det som ett livslångt projekt och en ständig kamp att avstå från aggressivt beteende. Gruppbehandlingens dynamik upplevdes även av männen i fri- vården som både positiv och negativ. Några upplevde att olikheterna var en styrka och att de fick insikt genom de andra deltagarna som delade deras problematik. Att träffa andra med liknande problematik gjorde enligt några att skammen blev mindre och att det blev lättare att öppna upp sig. kunde motstånd mot programmet hos vissa deltagare ha en negativ inverkan på gruppen. Gruppmedlemmar utan insikt försvårar arbetet och det fanns en hierarki i gruppen utifrån typen av våldsutövande. Ett par av de intervjuade männen ansåg att det skulle vara bra med mer homogena grupper, där de som har begått grövre brott får möjlighet att öppna upp sig utan att bli dömda av andra gruppdeltagare. 4.2.5Män anmälda och dömda för sexualbrott mot närstående anmäldes 20 300 sexualbrott, varav 6 720 rubricerades som våldtäkt. I den Nationella trygghetsundersökningen uppgav 2,4 pro- cent att de utsattes för sexualbrott . av de sexualbrott som rapporteras i NTU är förövaren en helt okänd person (). I av fallen var gärningspersonen en bekant, och i av fallen en närstående. Man bör vara med- veten om att det, precis som för hot- och misshandelsbrott, finns anledning att tro att händelser där personer har blivit utsatta för sexualbrott av en närstående och händelser där personer utsatts i en bostad, är särskilt underrepresenterade i undersökningen. Den typen av utsatthet kan enligt Brå upplevas som särskilt känslig och är därmed svår att fånga upp i en frågeundersökning. Antalet personer som misstänktes för våldtäkt mot kvinna var 1 840 personer och mot man 70 personer 2016. Av personerna som var misstänkta för våldtäkt mot kvinnor och mot män var 99 respek- tive män. av de anmälda sexualbrotten skedde 2014 i offrets eller gärningsmannens hem.4 En stor del av våldet mot barn, i synnerhet mot mindre barn, anmäls inte. Även misshandel mot barn förekommer i alla socialgrupper och i alla delar av samhället. Det finns dock vissa faktorer som innebär en ökad risk för att barn ska utsättas för våld. Arbetslöshet och sjukskrivningar hos föräldrarna är exempel på sådana faktorer. Andra är svag familjeekonomi, bristande socialt nätverk, missbruk samt om det förekommer våld mellan de vuxna i hemmet. Många misshandlande föräldrar blev själva slagna som barn, men långt ifrån alla föräldrar som blev slagna under uppväxten misshandlar sina egna barn.5 Enligt en undersökning från Brå utsätts 105 000–165 00 personer i för systematisk förföljelse, s.k. stalkning. I Brås studie var två tredjedelar av offren på ett eller annat sätt bekant med gärningspersonen. I en fjärdedel av fallen rörde det sig om en dåvarande eller tidigare partner, och i nära en fjärdedel rörde det sig om en annan privat relation såsom en vän, bekant, granne, tillfällig sexuell relation eller liknande. Andra exempel var kollegor, studie- kamrater eller personer man fått kontakt med genom sin yrkes- utövning. Ungefär en tredjedel av de intervjuade uppgav att de trakasserats av en obekant eller att de inte alls visste vem det var. 4Brå (2017) Officiell kriminalstatistik 2016. 5Rädda barnen, borde alla veta om barnmisshandel. Vidare visade den svenska undersökningen att ju närmare relationen är, desto allvarligare är trakasserierna. Drygt hälften av dem som trakasseras av en tidigare partner eller familjemedlem hade utsatts för våld, medan det var relativt ovanligt att de som hade trakasserats av en obekant eller okänd utsatts för det. Även hot om våld, eller att gärningspersonen fysiskt söker upp eller förföljer offret, är vanligare ju närmare relationen är.6 infördes en särskild brottsrubricering som ska fånga in denna typ av beteende genom bestämmelsen om straff för olaga förföljelse i 4 kap. 4 b § . anmäldes 914 fall av olaga förföljelse. 63 fall var riktade mot minder- åriga. Av de 851 fallen med vuxet offer riktade sig mot kvinnliga offer. I stora drag finns det två typer av stalkare; de som förföljer indi- vider som de känner och de som förföljer okända personer. Det finns flera typer av indelningar av stalkare. En har utvecklats av Mac- m.fl. (2010). Typologin utgår från stalkarens drivkraft och kan delas in enligt följande7: 1.Avvisade (Rejected). Den avvisade förföljaren har svårt att accep- tera en separation. Offret är oftast en tidigare sexuell partner, men kan även vara nära släktingar eller tidigare vänner. Den initiala drivkraften att förfölja offret är att återupprätta relationen eller att utkräva hämnd för den förlorade relationen. Drivkraften kan övergå till att själva förföljandet blir en ersättning för den relation som har havererat. 2.Närhetssökande (Intimacy Seeker). Den närhetssökande stalka- rens drivkraft är att undkomma ensamhet genom att upprätta en kärleks- eller vänskapsrelation. Offret kan vara vem som helst utanför den primära familjen, inte sällan någon som individen träffat genom sitt arbete eller vid myndighetskontakter. Den ini- tiala drivkraften kan utvecklas till en sekundär drivkraft där fan- tasin, eller den inbillade relationen, blir en ersättning för den rik- tiga relationen. 3.Inkompetent uppvaktare (Incompetent Suitor). Den inkompe- tente uppvaktarens primära drivkraft är av sexuell karaktär, eller att undkomma ensamhet. Offret kan vara i stort sett vem som 6Brå (2006) Stalkning i : Omfattning och åtgärder. 7Sturup (2013) Rättspsykiatrisk undersökning vid olaga förföljelse: en klinisk kartläggning av det första årets fall. helst, men är inte sällan ett okänt offer. Den initiala drivkraften är att etablera kontakt. Kontaktförsöken är ofta av påträngande och socialt klumpig karaktär. Individen är antingen ointresserad av eller okunnig om vilka reaktioner dessa närmanden väcker. 4.Förbittrad (Resentful). Drivkraften är en upplevelse av att vara kränkt eller orättfärdigt behandlad. Offret har i någon situation uppträtt, vad stalkaren anser, kränkande mot stalkaren eller den grupp som stalkaren anser sig tillhöra. Stalkaren kan till exempel efter ett negativt myndighetsbeslut känna sig orättfärdigt bemött eller ta på sig rollen av den som kämpar för en viss grupps rättig- heter och villl straffa den som anses ha inkräktat på gruppens rättigheter. I stor utsträckning är denna typ av stalkning kopplad till makt och kontroll, vilket kan ge stalkaren en tillfredsställande känsla. 5.Rovdjurstypen (Predatory). Rovdjurstypen finns som regel i en sexuell kontext. Offret är ofta en kvinna eller ett barn som stal- karen har fått ett sexuellt intresse av. I väldigt ovanliga fall kan offret vara en offentlig person eller någon som har väckt stor ilska hos stalkaren. Drivkraften till förföljelsen är att få information för att kunna förbereda en attack, inte sällan av sexuell karaktär. Det finns studier och undersökningar som tyder på att problema- tiken kring våld i nära relationer mellan unga inte tas på samma allvar som våld mellan vuxna i nära relationer. Enligt studien mot tjejer får unga män som slagit sin flickvän ibland stöd från sin omgivning och skulden läggs i stället på kvinnan, till skillnad från vad som brukar vara fallet vid vuxna mäns våld mot kvinnor. I stu- dien intervjuades unga män och kvinnor som hade erfarenhet av våld i nära relation. På ett generellt plan erkände de unga männen sitt eget ansvar för det våld de utövat och menade att oavsett hur deras flickvänner agerat hade de gjort fel genom att hota och vara fysiskt våldsamma. När de sedan berättade om våldshändelserna försökte de förklara varför de agerat som de gjort. I dessa förklaringar tillskrivs flickvännerna ett stort ansvar för vad som hänt. Även om de unga männen tog ansvar för sitt våld påpekade de flickvännernas delaktighet, provokation och brister. Ett annat sätt att förklara sig var att omdefiniera våldet och hävda att det inte borde definieras som våld utan som bråk, vilket indikerar något ömsesidigt och mindre allvarligt. Enligt studien har unga personer svårt att känna igen sig i den stereotypa bilden av våld i nära relationer. På det sättet framställer unga kvinnor och män sina egna erfarenheter av relationsvåld som annorlunda och mindre allvarliga jämfört med ”vanlig” misshandel av kvinnor. Detta avståndstagande till ”vanligt” relationsvåld bör också förstås utifrån att våld i ungas nära relationer är relativt osyn- ligt i och inte har uppmärksammats i samma omfattning som vuxnas våld. Våldet är dock långt ifrån en isolerad företeelse, utan vänner och föräldrar får ofta kunskap om det. Personerna kring offer och förövare kan vara ett stöd och verka för att våldet upphör, men även underblåsa och ursäkta våldet.8 Hedersrelaterat våld är svårt att uppskatta till omfattningen, efter- som det saknas årligt återkommande statistik avseende denna typ av våld. Denna form av brottslighet uppmärksammandes i på allvar först och erfarenheten med att arbeta med hedersrelaterat våld är betydligt mindre än med andra former av våld mot närstående. fanns i Kriminalvården 89 identi- fierade klienter som hade utövat hedersrelaterat våld och 8 klienter som hade utövat hedersrelaterat sexuellt våld. Mörkertalet är sanno- likt mycket stort.9 Avhandlingen för förlust av liv och heder försöker nå en ökad kunskap om de hedersrelaterade konflikter som uppstår mellan flickor med utomeuropeiskt ursprung och deras föräldrar och vad som kan vara avgörande för utfallet av konflikten. Avhandlingen bygger på kvalitativa intervjuer med flickor, mödrar, fäder, bröder, syskon och manliga anförvanter i familjer med utländsk härkomst. Ett återkommande tema i intervjuerna rädsla som uppgavs som en utslagsgivande bakomliggande orsak till konflikten och dess utfall. Den centrala anledningen till fädernas rädsla var risken att förlora sin heder. Denna rädsla i samband med döttrarnas tonårsrevolt var 8Gottzén & Korkmaz (2013) Killars våld mot tjejer i nära relationer, i Unga och våld – en analys av maskulinitet och förebyggande verksamheter. 9Uppgifter från Kriminalvårdens Forsknings- och utvecklingsenhet. sammankopplad med den kulturkodex som dessa fäder var upp- fostrade med. Fäderna kände sig förödmjukade och klandrade döttrarna för att deras uppror hade orsakat dem vanheder. Dessutom upplevde de flickornas revolt som en kränkning av föräldraskapet då de kände sig oförskyllt utpekade som otillräckliga eller betraktade som tyranniska föräldrar av döttrarna och svenskarna, vilket skapade ilska. De unga männen i familjerna var ofta klämda mellan de äldre manliga släktingarnas förväntningar och det omgivande samhällets normer. De tvingades in i en roll som upprätthållare av systrarnas heder, trots att de kanske inte höll med om hedersnormen.10 4.2.10Våld i samkönade parrelationer Våld i relationer mellan personer av samma kön har länge varit ett dolt samhällsproblem. På många sätt liknar partnervåld i homosexu- ella relationer det våld som förekommer i heterosexuella relationer, men det finns också skillnader. Traditionella föreställningar om man- ligt och kvinnligt kan utgöra ett hinder för förståelse av våld som faller utanför den konventionella heterosexuella kontexten, vilket gör att omgivningen och företrädare för samhället kan ha svårt att förstå sammanhanget. Detta kan exempelvis ta sig uttryck i att en kvinna som kommer till en akutmottagning tillsammans med en annan kvinna antas ha tagit med sig en som stöd, när det i själva verket är den som har utsatt henne för våld som är närvarande. Homofobiska attityder och heteronormer medför en social och kulturell påfrestning på HBTQ-personers samlevnadsformer, vilket i sin tur kan leda till samhällelig isolering. Psykologisk isolering kan vara ett inslag i våldsmönstret och denna isolering kan förstärkas av att omgivningen inte fullt ut accepterar personen/paret socialt. Orga- nisationer som arbetar med våld i nära relationer saknar ofta bered- skap för att möta HBTQ-personer.11 Det finns en del skrivet om utsatta för våld i samkönade relationer, men mycket lite om vålds- utövarna. Detta är något som behöver studeras vidare. tycks ingen svensk forskning om dödligt våld i samkönade relationer ha genomförts. 10Sedem (2012) Rädsla för förlust av liv och heder. 11RFSL (2008) Våldsamt lika och olika – en skrift om våld i samkönade relationer. Enligt en forskningsöversikt från Kompetens- centrum om våld i nära relationer har man i , i likhet med internationell forskning, funnit att gärningsmannens motiv vid död- ligt våld i nära relation ofta utgörs av svartsjuka och kontrollbehov. Dödligt våld är enligt översikten särskilt vanligt förekommande i samband med en påtänkt eller pågående separation. Det är även mycket vanligt att mannen hotat och misshandlat kvinnan före det dödliga våldet. Vidare har man funnit att psykisk sjukdom och tidigare brottslighet (t.ex. olaga hot, våldsbrott, stöld samt trafikbrott) är riskfaktorer för att en manlig förövare skall ta livet av sin kvinnliga partner. Även psykiatriska diagnoser är vanliga hos förövarna, sär- skilt då det dödliga våldet mot en partner följts av gärningsmannens självmord. Däremot är missbruk eller alkohol sällan inblandat. Det dödliga våldet sker oftast i hemmiljö och med kniv, förutom då det följs av självmord då skjutvapen är vanligast.12 I en avhandling från konstateras att det att det har skett en förändring i vad som kan anses vara det ”typiska” fallet när en man har dödat sin kvinnliga partner. Fallen karaktäriseras i allt mindre utsträckning av att de tidigare polis- anmälts för kvinnofridskränkning eller fysiskt våld i den aktuella relationen. Det har även blivit mindre vanligt att det dödliga partner- våldet sker i samband med alkoholpåverkan, hos såväl gärningsper- sonen som offret. I stället tycks dessa gärningsmän i högre utsträck- ning ha en sysselsättning vid tiden för gärningen. Sammantaget tyder resultaten på att dödligt partnervåld i högre utsträckning begås av män som är mindre problemtyngda i jämförelse med tidigare.13 ska enligt lagen (2007:606) om utredningar avse- ende vissa dödsfall utreda barn som avlidit med anledning av brott och vuxna som avlidit med anledning av brott av en närstående eller tidigare närstående person. Syftet med utredningarna är att ge under- lag för förslag till åtgärder som förebygger att barn far illa och att vuxna utsätts för våld eller andra övergrepp av närstående samt att skapa förutsättningar för en långsiktig kunskapsuppbyggnad. Social- styrelsen redovisar sina slutsatser av utredningsverksamheten i en rapport till regeringen . Enligt nuvarande reglering ska