sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — Mer centralt för dessa aktivisters rekrytering tycks dock varit deras närhet till relevanta sociala nätverk, tidigare erfarenhet av olagliga eller våldsamma hand- lingsrepertoarer samt specifika händelser, exempelvis att andra akti- vister arresterades eller dödades (ibid.). Att faktorer som de ovan nämnda kan spela en viss roll för huruvida en individ börjar använda politiskt våld menar även fors- kare som anlägger en mer process- och interaktionsorienterad för- klaringsmodell för radikalisering, men pekar på att många av dessa faktorer även går att identifiera hos individer som aldrig använt och troligen aldrig kommer att använda politiskt motiverat våld (Alimi, Demetriou & Bosi, 2015: 9). Omvänt kan man ge exempel på individer som använt politiskt våld, men vars profil inte stämmer med dessa faktorer. Denna forskning menar därför att individcentrerade förklaringsmodeller inte är tillräckliga för att för- klara fenomenet radikalisering. Även om skeenden på både mikro- och makronivån kan påverka individer till att radikaliseras menar exempelvis Alimi, Demetriou och Bosi (2015) att det främst är på den mellanliggande meso-nivån (som gäller grupper, organisatio- ner, m.m.) som förklaringar till varför rörelseaktörer radikaliseras bör sökas. Man bör därför främst se till det större sammanhang i vilket rörelsen och enskilda rörelsegrupper verkar. Med en sådan ansats blir det viktigare att undersöka hur och när en rörelseaktör börjar använda politiskt våld, än att fokusera på varför politiskt våld börjar användas. Radikalisering som en process Grundläggande för det forskningsperspektiv som ser radikalisering som en interaktiv och dynamisk process (t.ex. della Porta, 2013; Bosi, Demetriou & Malthaner, 2014; Alimi, Demetriou & Bosi, 2015) är att användandet av politiskt våld kan ingå i de breda handlings- repertoarer som sociala rörelser använder, men att det är Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt ovanligt och att det i så fall används under mer specifika omständig- heter. Sådana omständigheter handlar i synnerhet om förändringar i interaktionen mellan rörelsen och dess omgivning, främst avseende förhållandet till motståndare och allierade (Bosi & Malthaner, 2015). Forskningsperspektivet utgår från och vidareutvecklar många av de teorier som är centrala inom forskningsfältet om sociala rörelser, exempelvis om ”politiska möjlighetsstrukturer” (t.ex. McAdam, 1996) och ”contentious politics” (McAdam, Tarrow & , 2001). Alimi, Demetriou och Bosi (2015) demonstrerar sin teori utifrån tre fallstudier av rörelsegrupper som under genomgick en tydlig radikalisering: den vänsterradikala gruppen italienska , den greknationalistiska högergruppen EOKA samt den radikala islamistiska gruppen . Alla tre utgör tydliga exempel på underjordiska rörelsegrupper som uppvisar en mycket långtgående radikalisering. Dessa grupper har utövat ett organiserat höggradigt våld som stått för en betydande andel av det dödliga politiska våldet i de samhällen de verkat. Förutom att beskriva de mekanismer som bidrog till dessa gruppers radikalisering diskuterar även Alimi, Demetriou och Bosi (2015) hypotetiskt vilka punkter i dessa radikaliseringsprocesser som det hade varit möjligt för rörel- serna själva eller externa aktörer att bromsa eller vända radikali- seringsprocesserna. Författarna identifierar tre mekanismer som de menar är centrala i de flesta fall när rörelsegrupper radikaliseras. Den första typen av interaktion/relation rör den mellan en social rörelse och dess politiska omgivning, vilket avser den institutiona- liserade politiken överlag och innefattar såväl rörelsens potentiella allierade som dess motståndare. Den mekanism Alimi, Demetriou och Bosi (2015: 42–43) identifierar här avser situationer när den tidigare tillgången till ”politiska möjligheter” drastiskt minskar för rörelsen i sin helhet eller för enskilda rörelsegrupper, exempelvis när tidigare allierade inom den institutionella politiken bryter kontakten eller när tidigare öppna vägar till politisk påverkan stängs. Den andra typen av interaktion/relation rör den inom själva rörel- sen, ofta mellan en rörelses radikala och moderata flanker. Den mekanism som här identifieras handlar om maktkamp inom rörelsen (ibid.: 45–46), vilket kan yttra sig i konkurrens om att kunna sätta rörelsens övergripande agenda (till exempel avseende om man ska samarbeta med företrädare för den institutionaliserade politiken eller Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt inte), om medlemmar och sympatisörer, eller om resurser (se även della Porta, 2013: 70–112). Som noterades har forskningen exempelvis visat att höggradigt politiskt våld är vanligare under senare faser av en ”rörelsevåg”, när protesternas avtagande intensitet kan leda till konflikter om hur rörelsen ska agera i ett läge där dess framgångar avtar (Tarrow, 1989; della Porta, 1995). Den tredje typen av interaktion/relation rör den mellan rörelsen och ordningsmakten, vilket kan röra såväl ”protest policing” som andra former av polisiär kontroll av rörelsens aktiviteter. Den meka- nism som här identifieras är när sammandrabbningar mellan rörelse- aktivister och polis leder till en ständig upptrappning i användandet av våld från båda sidor (Alimi, Demetriou & Bosi, 2015: 43–45; se även della Porta, 2013: 32–69). Utöver dessa tre typer av interaktion/relationer identifierar Alimi, Demetriou och Bosi (2015) två ytterligare typer av inter- aktion/relationer som kan bidra till att en rörelseaktör radikaliseras. Den första rör interaktionen/relationen mellan rörelsen och den allmänna opinionen, där den mekanism som identifieras är när rörelsen i sin helhet eller delar av den förlorar allmänhetens stöd, och grupper som tidigare uttryckt sympati med rörelsen inte längre gör det (ibid.: 46–47). Den andra rör interaktionen/relationen med en motrörelse, det vill säga en annan rörelse med vilken det finns en grundläggande konflikt. Den mekanism som här identifieras är att det sker en förändring av både rörelsens centrala krav och vem som identifieras som den primära motståndaren (ibid.: 48–51). Exem- pelvis kan detta ta sig uttryck i att det för vissa rörelseaktörer blir viktigare att motverka en motrörelse än att verka för politiska för- ändringar, vilket också kan inbegripa en eskalering i våldsanvänd- ning mellan rörelsen och motrörelsen (della Porta, 1995: 162–163). Det bör här noteras att de typer av interaktion och mekanismer som Alimi, Demetriou och Bosi (2015) identifierar främst avser rörelseaktörer som börjar använda organiserat höggradigt våld, det vill säga det som della Porta (2013) karaktäriserar som ”underjor- diskt organiserat våld”. bygger denna förklaringsmodell av radikalisering på teorier inom forskningsfältet om sociala rörelser som belyser olika handlingsrepertoarer, såväl ickevåldsstrategier som användandet av politiskt våld, vilket gör att denna ansats även kan vara intressant för att undersöka varför politisk våldsanvändning inte Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt uppkommer eller för att undersöka förekomster av låggradigt våld utifrån ett perspektiv som betonar interaktion och relationer. En relevant aspekt av detta perspektiv på radikaliseringsprocesser är att den, utöver att se till rörelseaktörernas agerande, även ser till hur staten i form av den institutionaliserade politiken och ordnings- makten agerar. Detta gör det även påkallat att studera effekterna av både ”protest policing” och brottsförebyggande myndighetsåtgärder som på andra sätt syftar till att motverka eller kontrollera specifika rörelseaktörers aktiviteter. Överlag visar forskningen att stark statlig kontroll eller repres- sion av rörelser på en nivå ofta leder till de resultat som staten avser med sina åtgärder, exempelvis en minskad grad av rörelseaktivitet, en förändring av de handlingsrepertoarer som rörelserna använder eller att individer lämnar rörelsen (, 1978; , 2015). Men forskningen talar även om att oavsedda så kallade ”back- fire”-effekter kan uppkomma, som indirekt eller direkt motverkar syftet med kontrollåtgärderna. När det gäller indirekta ”backfire”- effekter kan det handla om att åtgärder mot politisk våldsanvändning på kort sikt uppnår de mål som avses, vanligen ökad säkerhet för medborgarna, men att dessa åtgärder på leder till att de konflikter som det politiska våldet är en del av tilltar (se t.ex. , 2014). Direkta ”backfire”-effekter kan handla om att kontroll eller repression av en rörelse leder till att allmänheten eller bredare befolkningsgrupper, särskilt på grund av upprördhet inför specifika händelser, får ökad sympati för rörelsen, som därigenom kan använda denna omständighet för att mobilisera i ännu större utsträckning (se t.ex. , 2007). Ett annat exempel på en direkt ”backfire”-effekt kan vara att en rörelseaktör förstärks i sin upp- fattning om att alla delar av staten motverkar den, vilket under vissa omständigheter kan leda till att rörelseaktören radikaliseras ännu mer och börjar ägna sig åt underjordiska aktiviteter (se t.ex. , 2005; della Porta, 2013; , 2015). Mot bakgrund av detta kapitels genomgång av den internationella forskningen om sociala rörelser och hur den betraktar och har undersökt fenomen som politiskt våld och radikalisering kan ett an- Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt tal framtida forskningsbehov identifieras. Detta gäller både forsk- ning om svenska förhållanden och förhållanden i liknande länder. Utöver en del av den forskning som har handlat om ”protest policing” saknas det forskning som utifrån svenska förhållanden undersöker sociala rörelser och användandet av politiskt våld utifrån en ansats som fokuserar relationen och interaktionen mellan rörelser och andra aktörer i deras omgivning, eller inom rörelser mellan dess olika flanker (jämför della Porta, 2013; Alimi, Demetriou & Bosi, 2015). Sådan forskning skulle med fördel kunna bestå i jämförelser mellan våldsanvändande rörelsegrupper inom olika slags sociala rörelser, för att därigenom bättre kasta ljus över huruvida samma faktorer bidrar till radikalisering inom olika rörelsemiljöer. Genom att i stället göra jämförelser av samma slags rörelsegrupper i olika länder, skulle kunskap kunna skapas om huruvida skillnader i nationell politisk kontext påverkar den dynamik som leder till att rörelsegrupper börjar använda politiskt våld. I ett land som vore det även intressant att utifrån en sådan forskningsansats undersöka hur olika rörelsers interaktion med motrörelser påverkar deras benägenhet att använda politiskt våld. Något som inte heller har undersökts är hur sociala rörelser i påverkas av brottsförebyggande åtgärder som riktas mot rörelsegrupper där politiskt motiverad våldsanvändning förekom- mer. Detta är relevant för att se vilka effekter dessa åtgärder har på rörelserna och deras aktivister, både när det gäller avsedda och oav- sedda konsekvenser. Även här skulle det vara motiverat att bedriva komparativt inriktad forskning som jämför olika rörelser inom eller samma typ av rörelse i olika länder. En allmän brist inom forskningen om sociala rörelser och poli- tiskt våld är att den främst har undersökt fall där rörelsegrupper använder eller börjar använda politiskt våld (, 2012). Detta gör att de interaktiva mekanismer som påverkar radikalisering främst har undersökts i situationer där våldsanvändningen har eskalerat. För att skapa mer allmängiltig kunskap om dessa mekanismer behöver man därför även undersöka fall där rörelsegrupper i kritiska situa- tioner i stället har avradikaliserats eller medvetet avstått från vålds- användning. Vad gäller forskning om sociala rörelser i kan det även konstateras att den oftast inriktats på att undersöka ”nya sociala rörelser” och rörelser som i mindre eller större utsträckning identi- Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt fierar sig som vänster. Mer forskning behöver därför bedrivas om andra rörelser, exempelvis den radikala högerrörelsen och den radi- kala islamistiska rörelsen. Avslutningsvis finns det inom fältet knappt några studier som handlar om hur individer som använder politiskt våld och agerar på egen hand påverkas av sociala rörelser. Exempelvis skulle forsk- ningen kunna undersöka hur sådana individer påverkas av specifika rörelsers ideologi och retorik samt hur närvaron av denna retorik och ideologi i nätbaserade sociala medier och nyhetsmedier påver- kar förekomsten av vissa typer av politisk våldsanvändning. Alimi, E. (2015). Repertoires of Contention, i della Porta, D. &, M. (red.) The Handbook of Social Movements (s. 410–422). Alimi, E. Y., Bosi, L. & Demetriou, C. (2015). Radicalization: A Relational and Comparative Perspective. (2015). Radicals, Revolutionaries, and Terrorists. & , S. (2014). The Collective Nature of : and the Anti- Islamic Social Movement. Terrorism and Political Violence, 26(5), s. 759–779. Beyerlein, K. & , K. (2013). i Snow, D. A., della Porta, D., Klandermans, B., & McAdam, D. ), Movements. & , A. (red.) (2002). Vid politikens yttersta gräns: Perspektiv på i . & , A. (red.) (2006). Policing Contentious Politics in and . Blee, K. (2017). How the Study of is Helped and Hindered by . Mobilization: Quarterly, 22(1), s. 1–15. Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt Bosi, L., Demetriou, C. & Malthaner, S. (red.) (2014). Dynamics of Political Violence: A Process-oriented Perspective on Radicalization and the Escalation of Political Conflict. Farnham: Ashgate. Bosi, L. & Malthaner, S. (2015). Political Violence, i della Porta, D. &, M. (red.). The Handbook of Social Movements (s. 439–449). Bosi, L., Ó Dochartaigh, N. & Pisoiu, D. (red.) (2015). Political Violence in Context: , Space and Milieu. Borum, R. (2011). Radicalization into Violent Extremism I: A Review of Social Science Theories. , 4(4), s. 7–36. & Pries, J. (2013). –kampen om . Buechler, S. (2011). Understanding Social Movements: Theories from the Classical Era to the Present. , : Paradigm. Caiani, M., della Porta, D. & Wagemann, C. (2012). Mobilizing on the Extreme : , , and the . (2016). Att lämna våldsbejakande extremism: , E., Finan, F., , , , T., Rickne, J. (2017). Who Becomes a Politician?. NBER Working Paper No. Daphi, P., Kocyba, P., Neuber, M., Rucht, D., Scholl, F., Sommer, M., Stuppert, W. & Zajak, S. (2015). Limit: soziologische Annaherung̈ an Pegida. Rapport utgiven med stöd av Wissenschaftszentrum fur̈ Sozialforschung, Friedrich-Ebert-Stiftung, Otto-Brenner- Stiftung och Technische Universitaẗ . report__2015.pdf della Porta, D. (1995). Social Movements, Political Violence and the State: Comparative Analysis of and . Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt della Porta, D. (2013). Clandestine Political Violence. della Porta, D. & , M. (2006). Social Movements: An Introduction. della Porta, D., , A. & , H. (red.) (2006). The Policing of Transnational Protest. Aldershot: Ashgate. della Porta, D. & , H. (red.) (1998). The Control of in Western Democracies. Dobratz, B. & , L. (2012). Repertoires of Contention: on the Use of Violence and Leaderless Resistance. Mobilization: Quarterly, 17(1), s. 49–66. & , A. (red.) (2016). Politik underifrån: Kollektiva konfrontationer under 1900-tal. Førland, T. E., Rogg Korsvik, T. & Christophersen, K.-A. (2010). Protest and Parents: A Retrospective Survey of Sixties Student in . Acta Sociologica, 53(3), s. 229–245. Giugni, M. (1998). The Other of the Coin: Explaining Cross- national Similarities Between Social Movements. Mobilization: Quarterly, 3(1), s. 89–105. Giugni, M., , R., Passy, F. & Statham, P. (2005). Institutional and Discursive Opportunities for in Five Countries. Mobilization: Quarterly, 10(1), s. 145–162. Goldstone, J. (2015). Demography and Social Movements, i della Porta, D. & , M. (red.). The Handbook of Social Movements (s. 146–158). (2012). Introduction to a Special Issue on Political Violence and Terrorism: Political Violence as Contentious Politics. Mobilization: Quarterly, 17(1), s. 1–5. Gupta, D. (2002). Radical : The Effect of Radical- Moderate in Regional Nationalist . Working paper presenterat vid Conference of Europeanists, , 14–. Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt (1988). and the Civil Rights Main- stream, 1954–1970. (2013). Radical , i Snow, D. A., della Porta, D., Klandermans, B., & McAdam, D. ), Movements. & Sörbom, A. (2015). After a Cycle of Contention: Strategies of Left-Libertarian in . Social Movement Studies, 14(6), s. 713–732. & , J. (2016). Animal Rights Activism: A Moral-Sociological Perspective on Social Movements. Jämte, J. (2013). Antirasismens många ansikten. Jämte, J. (2017). Radical Anti-Fascism in : Shifting Frames in Relation to the Transformation of the Far , i Wennerhag, M., Fröhlich, C. & Piotrowski, G. (red.). Radical Left Movements in Europe (s. 248–267). Abingdon, Oxon: Routledge. Klandermans, B. (2004). The Demand and Supply of Participation: Social-Psychological Correlates of Participation in Social Movements, i Snow, D. A., Soule, S. & Kriesi, H. (red.). The Blackwell Companion to Social Movements (s. 360–379). Klandermans, B. & Oegema, D. (1987). Potentials, Networks, Motivations, and Barriers: Steps Towards Participation in Social Movements. , 52(4), s. 519–531. & Olzak, S. (2004). Discursive Opportunities and the Evolution of Right-Wing Violence in . , 110(1), s. 198–230. Kriesi, H. (1989). New Social Movements and the New Class in the . , 94(5), 1078–1116. (2014). A Typology of Backfire Mechanisms, i Bosi, L., Demetriou, C. & Malthaner, S. (red.). Dynamics of Political Violence: A Process-oriented Perspective on Radicalization and the Escalation of Political Conflict (s. 51–69). Farnham: Ashgate. Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt Malthaner, S. (2011). Mobilizing the Faithful: The Relationship between and their Constituencies. /: Campus. (2007). Lanham: Rowman & Littlefield. McAdam, D. (1983). Tactical Innovation and the Pace of Insurgency. , 48(6), s. 735–754. McAdam, D. (1986). Recruitment to High-risk Activism: The Case of Freedom Summer. , 92(1), s. 64–90. McAdam, D. (1996). Conceptual Origins, Current Problems, Future Directions, i McAdam D., , J. & Zald, M. ), Comparative Perspectives on Social Movements: Political Opportunities, Mobilizing Structures and Cultural Framings (s. 23–40). McAdam, D., Tarrow, S. & , C. (2001). & Zald, M. (1977). Resource Mobilization and Social Movements: A Partial Theory. , 82(6), s. 1212–1241. & Tarrow, S. (red.) (1998). : Contentious Politics for a New Century. Lanham: Rowman & Littlefield. (2002). Democratic : Reinventing Political Activism. (2001). Contemporary Political Protest: Essays on Political Militancy. (2006). Policing Contentious Politics at Transnational Summits: or the Keystone Cops, i della Porta, D., , A. & , H. (red.). The Policing of Transnational Protest (s. 43–74). Aldershot: Ashgate. & , M. (2015). The Governance of Domestic Dissent, i della Porta, D. & , M. (red.). The Handbook of Social Movements (s. 634–652). Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt , A., , M. & Wennerhag, M. (2015). European Anti-Austerity Protests – Beyond ”old” and ”new” social movements?. Acta Sociologica, 58(4), s. 293–310. Schlozman, K. L., Verba, S. & , H. E. (2012). The Unheavenly Chorus: Unequal Political Voice and the Broken Promise of American Democracy. Schussman, A. & Soule, S. (2005). Process and Protest: Accounting for Individual Protest Participation. Social Forces, 84(2), s. 1083–1108. Snow, D. A., & Benford, R. (1992). and Cycles of Protest, i , A. & Mueller, C. ), Frontiers in Social Movement Theory (s. 133–155). En uthållig demokrati! : Politik för folkstyrelse . Låt fler forma framtiden! Betänkande av Demokratiutredning. Tarrow, S. (1988). National Politics and Collective Action: Recent Theory and Research in Western Europe and the . , 14, s. 421–440. Tarrow, S. (1989). Democracy and Disorder: Protest and Politics in , 1965–1975. Tarrow, S. (1994). in Movement: Social Movements, Collective Action and Politics. (1978). From Mobilization to Revolution. (2003). The Politics of Collective Violence. (2005). Repression, Mobilization, and Explanation, i Davenport, C., , H. & McClurg Mueller, C. (red.) Repression and Mobilization (s. 211–226). (2008). Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt & Tarrow, S. (2007). Urdal, H. (2011). Youth Bulges and Violence, i Goldstone, J. A., , E. & , M. (red.). Political Demography: Politics (s. 117–132). & Walgrave, S. (2001). Who is That (Wo)man in the Street? From the Normalisation of Protest to the Normalisation of the Protester. , 39(4), s. 461–486. (2011). The Making of Protest and Protest Policing: Negotiation, Knowledge, Space, and Narrative. (2016). Watershed Events and Changes in , i Bosi, L., Giugni, M. & , K. (red.) The Consequences of Social Movements (s. 285–313). Wennerhag, M. (2012). Demonstrerandets normalisering?, i , L., , H. & , A. I framtidens skugga: 42 kapitel om politik, medier och samhälle 79–94). Wennerhag, M. (2016). Who Takes Part in ?, i , A. & , H. (red.). The Ritual of in Western Europe – Past, Present and Future (s. 187–216). Abingdon, Oxon: Routledge. , R. W. (1993). Provisional Irish Republicans: An Oral and Interpretive History. Westport: Greenwood Press. Wieviorka, M. (1993). The Making of Terrorism. Wiktorowicz, Q. (2004). Islamic Activism: A Social Movement Theory Approach. 12Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism Medie- och kommunikationsvetenskapen1 har be- handlat frågor som kretsar kring relationen mellan medier och medieringsprocesser och våld/våldsbejakande och antidemokratiska krafter i samhället. Från ett medie- och kommunikationsteoretiskt perspektiv fokuserar forskningen om våldsbejakande extremism2 på olika aspekter av denna komplexa relation. Det kan handla om de uttryck (diskursiva, retoriska, estetiska) som extremism tar sig i medier – ofta konceptualiserat som propaganda och studerat med hjälp av olika textanalytiska metoder (se t.ex. , 2011), sociala medier som plattform för extremistiska röster och debattformer (Kompatsiaris & Mylonas, 2015) eller medier som radikaliserings- och rekryteringsinstrument (Whine, 2012). Ett relaterat spår inom forskningen handlar om internet och digitala mediers roll i identi- tetsskapande och konstruktionen av föreställda gemenskaper (Burris et al., 2000; Statzel 2008; Pearson, 2015). Här har forskare undersökt 1Som ett tvärvetenskapligt och relativt ungt forsknings- och undervisningsämne har medie- och kommunikationsvetenskap (MKV) i växt fram ur andra ämnen som sociologi och informatik och har även kopplingar till ämnen som filmvetenskap, litteraturvetenskap och statsvetenskap. Det är därför inneboende mångdisciplinärt och bygger på teorier och metoder från både humaniora och samhällsvetenskaperna. 2Som Sörbom och Wennerhag (2016) påpekar används termen våldsbejakande extremism (VBE) i främst för att beteckna ’aktivister som har sin ideologiska hemvist inom nazistiska, fascistiska och nationalistiska idéströmningar, radikal islamism, eller olika varianter av anarkism, autonomism och kommunism’ (s.15). problematiserar de begreppets användbarhet i både vetenskapliga och politiska sammanhang. Syftet med innevarande kapitel är inte att opera- tionalisera extremismbegreppet utan att, från ett medie- och kommunikationsvetenskapligt per- spektiv diskutera den befintliga forskningen som använder begreppet som empirisk eller ana- lytisk utgångspunkt. Dessutom avgränsas kapitlet tematiskt till att sammanfatta och diskutera empiriska studier som behandlar våldsbejakande radikalnationalism samt religiöst motiverat våld inom takfiri rörelsen (dvs. vad Sörbom och Wennerhag betecknar radikal islamism). Digitala medier, motoffentligheter och våldsbejakande extremism