sou · H6B333 · 2018-05-02 00:00:00 — Där klargörs vilka principer som ska gälla för ICC:s verksamhet och artiklarna i denna del innehåller regler om bl.a. uppsåt, ansvarsfrihetsgrunder, villfarelse och förmans befallning. I del 4 finns bestämmelser om ICC:s sammansättning och administration. Där finns regler om jäv, entlediganden och disciplinära förfaranden samt om privilegier och immunitet. Denna del innehåller också bestämmelser om arbetsspråk och om andra föreskrifter med lägre författningsrättslig status, däribland bevis- och förfaranderegler som antas av stadgeparterna samt ICC:s arbetsordning som domstolen själv antar. Del 5 reglerar processrättsliga frågor om förundersökning och lagföring. Själva rättegångsförfarandet styrs av bestämmelser i del 6 och del 7 innehåller regler om utdömande av straff och andra rättsverkningar på grund av brott. Del 8 rör överklagande och omprövning. Frågor om internationellt samarbete och rättslig hjälp är samlade i del 9. I denna del föreskrivs en skyldighet för anslutna stater att samarbeta med domstolen när det gäller bl.a. överlämnande av misstänkta personer till domstolen, användning av tvångsmedel och andra åtgärder under en brottsutredning. Del 10 innehåller regler om verkställighet av ICC:s avgöranden. Stadgepartsförsamlingen behandlas i del 11 och finansieringsfrågor i del 12. I del 13 finns vissa slutbestämmelser. 3.4.2Närmare om några grundläggande bestämmelser I Romstadgans inledande bestämmelser (se artiklarna 1–4) slås fast bl.a. att ICC ska ha sitt säte i i och att domstolen har internationell rättskapacitet samt den rättshandlingsförmåga som är nödvändig för att fullgöra sina uppgifter och uppfylla sina ändamål. För att de anslutna parterna ska kunna följa upp och vidareutveckla ICC:s verksamhet, finns ett särskilt forum – den s.k. stadgepartsförsamlingen (se artikel 112), vid vilken alla stater som är anslutna till Romstadgan är representerade. Bland uppgifterna för stadgepartsförsamlingen finns att behandla och anta rekommendationer, liksom att utöva tillsyn över presidiets, åklagarens och registratorns (kanslichefens) förvaltning. Församlingen sammanträder en gång , men kan hålla extrasessioner. av stadgepartsförsamlingen (se artiklarna 121 och 122). Varje stadgepart har vid beslutsfattande varsin röst. Närmare bestämmelser om finns i artiklarna 34– 52. Domstolen leds administrativt av ett presidium, som består av domstolens president och två vicepresidenter. Därutöver består domstolen av en överklagandeavdelning, en rättegångsavdelning och en förundersökningsavdelning. Till domstolens organ hör också domstolens och åklagarens respektive kansli. ICC har totalt arton domare, varav presidenten och fyra andra domare tjänstgör i överklagandeavdelningen. Minst sex domare tjänstgör i vardera av förundersökningsrespektive rättegångsavdelningarna. En domare tjänstgör normalt sett och det saknas möjlighet till omval. Val av domare sker av stadgepartsförsamlingen. är en självständig enhet inom ICC. Kansliet leds av en chefsåklagare och en eller flera biträdande åklagare. Åklagaren och de biträdande åklagarna väljs av stadgepartsförsamlingen för en mandatperiod , utan möjlighet till omval. ansvarar för ICC:s administration och för administrativ service till domstolens övriga enheter och personal. Registratorn (kanslichefen) är domstolens administrativa chef under presidenten och utses av ICC:s domare. Romstadgan innehåller bestämmelser om hur domare, åklagare och registrator entledigas. Detta kan bl.a. bli aktuellt om en person gjort sig skyldig till grovt tjänstefel eller om personen allvarligt åsidosatt sina skyldigheter enligt stadgan. Ett beslut om entledigande av en domare, åklagare eller en biträdande åklagare, fattas av stadgepartsförsamlingen, medan ICC:s domare har beslutanderätt när det gäller entledigande av registratorn. Enligt Romstadgan har (se artikel 48) ICC:s domare, åklagare, registrator och biträdande registrator, vid fullgörande av domstolens verksamhet, samma immunitet och privilegier som medges en diplomatisk beskickningschef. Även efter det att dessa personers uppdrag har avslutats åtnjuter de straffrättslig immunitet för sina tjänsteåtgärder. ICC:s officiella språk är desamma som FN:s, dvs. arabiska, kinesiska, engelska, franska, ryska och spanska (se artikel 50.1). Domstolens arbetsspråk är engelska och franska. Tillämplig lag och vissa allmänna straffrättsliga bestämmelser Romstadgan innehåller en förhållandevis omfattande reglering av vilka rättskällor ICC ska tillämpa, vilken rättsverkan domstolens respektive nationella brottmålsdomar ska ha och innebörden av vissa allmänna straffrättsliga principer. I huvudsak motsvarar Romstadgans bestämmelser om dessa principers innebörd motsvarande svensk reglering. Vilka rättskällor ICC har att tillämpa regleras i artikel 21, som anger en klar normhierarki. I första hand ska ICC tillämpa själva stadgan samt de s.k. brottskriterierna och domstolens bevis- och förfaranderegler. Brottskriterierna, som antagits av stadgepartsförsamlingen, kompletterar stadgans definitioner av de brott som omfattas av ICC:s jurisdiktion och tjänar som hjälp vid tolkning av stadgebestämmelserna om brotten. I andra hand ska domstolen, i den mån det är nödvändigt, tillämpa fördrag samt folkrättens principer och regler. Det gäller bl.a. de vedertagna principerna i det internationella regelsystemet för väpnade konflikter. Om dessa rättskällor inte är tillräckliga, ska ICC tillämpa allmänna rättsprinciper som kan härledas från nationella lagar i världens rättssystem, däribland nationella lagar i stater som normalt borde utöva jurisdiktion över brottet i fråga. Sådana härledda principer får inte vara oförenliga med Romstadgan, folkrätten eller internationellt erkända normer och principer. En av de allra viktigaste straffrättsliga principerna, som finns i de flesta rättsordningar, och också i Romstadgan (se artiklarna 22 och 23), är legalitetsprincipen. Innebörden av principen uttrycks i begreppen nullum crimen sine lege (inget brott utan lag) och nulla poena sine lege (inget straff utan lag). Av artikel 22 framgår bl.a. att ingen ska betraktas som straffrättsligt ansvarig enligt Romstadgan för en gärning som inte omfattades av ICC:s jurisdiktion då gärningen begicks. Stadgans brottsbeskrivningar ska tolkas strikt och får inte utvidgas genom analogi. I artikel 23 slås Romstadgan och SOU 2018:33 fast att den som har fällts till ansvar av ICC endast får straffas i enlighet med Romstadgans bestämmelser. Bland Romstadgans viktigare principer finns också regeln om icke-retroaktivitet för straffrättsligt ansvar (se artikel 24), som nämnts i avsnitt 3.3.2. ICC:s jurisdiktion omfattar således endast gärningar som har begåtts efter det att stadgan trätt i kraft. I artikel 25 finns centrala bestämmelser som rör frågan om individuellt straffrättsligt ansvar. Artikeln innehåller en reglering av gärningsmannaskap, medverkan och försök till brott. Ytterligare regler om gärningsmannaskap finns i artikel 28, som behandlar militära befälhavares och andra förmäns ansvar. En fråga som har samband med det individuella straffrättsliga ansvaret är reglerna i artikel 27 om att officiell ställning inte ska ha betydelse vid bedömningen av om sådant ansvar föreligger. Av nyssnämnda artikel framgår också att immunitet eller särskilda förfaranderegler som kan vara förenade med en persons officiella ställning inte ska hindra ICC från att utöva jurisdiktion över personen. Brotten under ICC:s jurisdiktion (se vidare i avsnitt 3.4.3) preskriberas inte, vilket framgår av artikel 29. För att en person ska anses vara straffrättsligt ansvarig för brott under ICC:s jurisdiktion, krävs som huvudregel att personen har begått gärningen med uppsåt (se artikel 30). En reglering av ansvarsfrihetsgrunder finns i artikel 31. I uppräkningen, som inte är uttömmande, anges bl.a. att en person inte är straffrättsligt ansvarig om personen vid den tid då gärningen ägde rum led av psykisk sjukdom, skada eller ofrivillig berusning, liksom om nöd, nödvärn eller tvång förelegat. Romstadgan innehåller detaljerade processrättsliga bestämmelser, som kompletteras med föreskrifter i bevis- och förfaranderegler som stadgeparterna antagit. Dessutom innehåller ICC:s rättspraxis avgöranden i processrättsliga frågor. Utgångspunkten är att ICC självmant ska beakta om det föreligger hinder för domstolen att pröva ett visst mål. Det innebär att ICC ska pröva att domstolen har jurisdiktion i målet (se artikel 19). processförutsättningar får också göras bl.a. av en tilltalad och under vissa förutsättningar av en stat. I de flesta fall leds en förundersökning vid ICC av åklagaren, i enlighet med vad som anges i artiklarna 53–58. Däribland föreskrivs vissa generella rättigheter som tillkommer enskilda personer (se artikel 55). Dessa rättigheter bygger på bestämmelser som finns i andra internationella konventioner, främst i FN:s universella deklaration om de mänskliga rättigheterna års internationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter. Således är varje person under brottsutredningen bl.a. skyddad mot att avslöja egen brottslighet eller erkänna skuld, liksom mot att utsättas för någon form av tvång, hot, påtryckning, tortyr eller annan form av grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Om det föreligger skälig anledning att anta att en person har gjort sig skyldig till ett brott som faller inom ICC:s jurisdiktion och det framstår som nödvändigt för att en person ska infinna sig till rättegång vid domstolen, kan ett beslut om häktning fattas i enlighet med bestämmelserna i artiklarna 58 och 59. Detsamma gäller om häktning är nödvändig dels för att säkerställa att en person inte hindrar eller äventyrar förundersökningen eller rättegången, dels för att, i förekommande fall, hindra att personen fortsätter att begå samma eller därmed sammanhängande brott som domstolen har jurisdiktion över och som följer av samma omständigheter. Ett häktningsbeslut ska, på begäran av ICC, verkställas av en ansluten part, som ska vidta åtgärder för att gripa den aktuella personen. Innan ett mål går vidare till huvudförhandling inför ICC ska ett särskilt inledande förfarande med s.k. åtalsbekräftelse genomföras (se artikel 61). Detta sker vid en förhandling i förundersökningskammaren, där de åtalspunkter som åklagaren har riktat mot en person måste bekräftas av kammaren, i närvaro av åklagaren, den anklagade och dennes försvarare. Efter åtalsbekräftelsen genomförs rättegången i rättegångskammaren. I första hand hålls huvudförhandlingen där ICC har sitt säte, men det är möjligt att förlägga den till en annan plats (se artikel 62). Rättegångskammaren har till uppgift att se till att rättegången är rättvis och effektiv samt att den genomförs på ett sådant sätt att den tilltalades rättigheter till fullo respekteras och att skyddet av brottsoffer och vittnen vederbörligen beaktas. Inför huvudförhandlingen fattas beslut om bl.a. rättegångsspråk (se artikel 64). Huvudförhandlingar är, som huvudregel, offentliga, men får hållas inom stängda dörrar om det behövs för att skydda ett brottsoffer, vittne eller den tilltalade eller för att skydda hemliga eller känsliga uppgifter (se artiklarna 64 och 68). Den tilltalade ska betraktas som oskyldig till dess motsatsen har bevisats av åklagaren. För en fällande dom krävs att domstolen är övertygad bortom varje rimligt tvivel om den tilltalades skuld (se artikel 66). Ett förenklat rättegångsförfarande kan tillämpas om den tilltalade erkänt det som lagts honom eller henne till last (se artikel 65). Domstolen ska avgöra skuldfrågan innan den tar ställning till frågan om straff (se artikel 76). Domen ska vara skriftlig och innehålla en fullständig och motiverad redogörelse av domstolens bevisvärdering och slutsatser (se artikel 74). I domen får domstolen också ta ställning till ett brottsoffers ansökan om skadestånd eller annan gottgörelse, i enlighet med bestämmelserna i artikel 75. Rättegångskammarens avgöranden av ansvarsfrågor får överklagas till överklagandekammaren av såväl åklagaren som den dömde (se artikel 81). Straff och andra rättsverkningar av brott De straff som kan dömas ut av ICC framgår av artikel 77. Domstolen får, för den som har fällts till ansvar för ett brott som avses i artikel 5 i stadgan, bestämma ett tidsbestämt fängelsestraff om högst , eller ett livstidsstraff. Ett livstidsstraff får väljas när det är motiverat av brottets utomordentliga svårhetsgrad och den dömdes personliga förhållanden. Utöver fängelse får domstolen bestämma böter och förverkande av utbyte, egendom och tillgångar som direkt eller indirekt härrör från brottet. Vid sådana förordnanden ska dock de rättigheter som kan tillkomma en rättmätig tredje man beaktas. När ICC fastställer ett straff ska samma omständigheter beaktas som vid valet av om ett fängelsestraff ska vara eller på livstid. Domstolen ska således bl.a. ta hänsyn till brottets svårhetsgrad och den dömdes personliga förhållanden (se artikel 78). En fängelsedom ska (se artikel 103) verkställas i den stat som domstolen utser från en förteckning över stater som har meddelat ICC att de är villiga att ta emot dömda personer. Rättsligt samarbete mellan domstolen och stadgeparterna En omfattande och viktig del av Romstadgan behandlar frågan om rättsligt samarbete mellan ICC och de anslutna staterna. Dessa regler, som i flera fall gör det nödvändigt med nationella lagstiftningsåtgärder, är grundläggande för ICC:s effektivitet eftersom domstolen för att fungera är starkt beroende av att staterna samarbetar. Till största delen består det rättsliga samarbetet av rättsligt biträde som de anslutna staterna ska lämna domstolen. Grundregeln är att stadgeparterna är skyldiga att till fullo samarbeta med ICC i fråga om förundersökning och lagföring av brott som omfattas av domstolens jurisdiktion (se artikel 86). För att detta ska vara genomförbart, ska de anslutna staterna säkerställa att det finns nationella förfaranden tillgängliga för alla former av samarbete som anges i Romstadgan (se artikel 88). En begäran från ICC kan bl.a. avse en framställning om anhållande och överlämnande av en misstänkt person till domstolen. En sådan begäran kan riktas till varje stat på vars territorium den misstänkte kan befinna sig (se artikel 89). ICC kan dessutom vända sig till stadgeparterna med en framställning om annat bistånd i samband med förundersökning och lagföring. Det kan exempelvis gälla identifiering och efterforskning av personer eller egendom, bevisupptagning eller delgivning av handlingar (se artikel 93). Av nyssnämnda artikel framgår dessutom några grunder för att vägra att lämna rättslig hjälp som domstolen har begärt. Det gäller åtgärder som strider mot en befintlig, grundläggande rättslig princip med allmän tillämplighet enligt nationell rätt och utlämnande av dokument eller bevisning som rör statens nationella säkerhet. ICC har jurisdiktion över de allvarligaste brotten De brott som omfattas av Internationella brottmålsdomstolens jurisdiktion anges i artikel 5 i Romstadgan. Av artikeln framgår att domstolens jurisdiktion ska begränsas till de mest allvarliga brotten, som angår hela det internationella samfundet. Jurisdiktionen omfattar, som nämnts i avsnitt 3.1, brotten folkmord, brott mot mänskligheten, krigsförbrytelser och aggressionsbrott. De tre förstnämnda brotten kan begås av lägre befattningshavare, medan aggressionsbrott endast kan begås av personer som befunnit sig i en ledande ställning i en angripande stat. Romstadgan innehåller, som framgår av nyssnämnda avsnitt, en definition av brotten folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser. Vid stadgans tillkomst kunde stadgeparterna inte enas om en definition av aggressionsbrottet. Parterna kom därför överens om att ta med brottet i stadgan, men bestämde att ICC inte skulle ges behörighet att utöva jurisdiktion över aggressionsbrottet förrän en definition tagits fram. I det följande redogörs för de tre andra brottstyperna i Romstadgan – folkmord, brott mot mänskligheten och krigsförbrytelser – medan aggressionsbrottet behandlas i avsnitt 4. Bestämmelsen om folkmord finns i artikel 6 i Romstadgan. Med folkmord avses enligt stadgan vissa gärningar som begås i avsikt att helt eller delvis förgöra en nationell, etnisk, rasmässigt bestämd eller religiös folkgrupp såsom sådan. De gärningar som avses är a)att döda medlemmar av folkgruppen, b)att tillfoga medlemmar av folkgruppen svår fysisk eller psykisk skada, c)att uppsåtligen påtvinga folkgruppen levnadsvillkor som är avsedda att medföra dess fysiska undergång helt eller delvis, d)att vidta åtgärder som är avsedda att förhindra födelser inom folkgruppen, och e)att med tvång överföra barn från folkgruppen till en annan folkgrupp. Definitionen i artikel 6 i Romstadgan stämmer överens med den som finns i FN:s konvention om förebyggande och bestraffning av brottet folkmord (SÖ 1952:64). Konventionen, som antogs 1948 och trädde i kraft , sågs redan då som en bekräftelse av gällande sedvanerätt. Varje stat anses ha rätt att utöva universell jurisdiktion över folkmordsbrottet. I definitionen av vad som utgör folkmord enligt Romstadgan finns inte någon koppling till väpnad konflikt. Folkmord kan således begås även utan att det föreligger någon väpnad konflikt. Med brott mot mänskligheten avses, enligt artikel 7 i Romstadgan, vissa närmare preciserade gärningar när de begås som en del av ett vidsträckt eller systematiskt angrepp riktat mot civilbefolkning med insikt om angreppet. De gärningar som avses är (se artikel 7.1): a)mord, b)utrotning, c)förslavning, d)deportation eller tvångsförflyttning av befolkning, e)fängslande eller annat allvarligt berövande av fysisk frihet i strid med grundläggande folkrättsliga regler, f)tortyr, g)våldtäkt, sexuellt slaveri, påtvingad prostitution, påtvingat havandeskap, påtvingad sterilisering eller varje annan form av sexuellt våld av motsvarande svårighetsgrad, h)förföljelse (i samband med en annan gärning i uppräkningen eller ett annat brott som omfattas av ICC:s jurisdiktion) av en identifierbar folkgrupp eller ett identifierbart kollektiv av politiska, rasmässiga, nationella, etniska, kulturella, religiösa, genusmässiga eller andra skäl som universellt är erkända som otillåtna enligt folkrätten, i)påtvingat försvinnande av personer, j)brottet apartheid, och k)andra omänskliga handlingar av liknande beskaffenhet som uppsåtligen förorsakar svårt lidande, svår kroppslig skada eller svårt själsligt eller fysiskt men. Inte heller för brott mot mänskligheten finns det något krav på att en straffbar gärning ska ha begåtts inom ramen för en väpnad konflikt. I artikel 7.2 finns en rad definitioner av de begrepp som använts i brottsbeskrivningarna i artikel 7.1. I artikel 8 i Romstadgan har ett stort antal brott med anknytning till väpnade konflikter samlats under rubriken krigsförbrytelser. Folkrättsliga regler om förbud mot vissa former av krigföring, om behandling av krigsfångar och liknande frågor, regleras till stor del i de ovan nämnda (se avsnitt 3.2) Haagkonventionerna och , jämte tilläggsprotokollen . Av stor betydelse är också flera instrument som förbjuder användandet av vissa vapentyper, däribland vapenkonvention. är mycket omfattande och innehåller, tillsammans med tilläggsprotokollen, mer än 500 artiklar. Konventionerna innebär en skyldighet för konventionsstater att beivra svåra överträdelser av konventionerna. Staterna är således skyldiga att, oavsett nationalitet, ställa en person som anklagas för att ha begått en svår överträdelse av konventionerna inför nationell domstol eller överlämna personen till någon annan konventionsstat för lagföring. I den internationella humanitära rätten har det traditionellt gjorts skillnad mellan internationella och icke-internationella väpnade konflikter (t.ex. inbördeskrig), på det sättet att endast vissa begränsade delar av rätten har ansetts vara tillämplig i icke-internationella konflikter. Skillnaden i tillämpning mellan om det rör sig om en internationell väpnad konflikt eller en icke-internationell väpnad konflikt, gäller reglernas tillämplighet över huvud taget, men även i fråga om enskilda individers ansvar för handlingar som strider mot den humanitära rätten. Utvecklingen av sedvanerätten går dock därhän att stora delar av den humanitära rätten numera anses tillämplig i såväl internationella som icke-internationella väpnade konflikter (se SOU 2002:98 s. 240). Romstadgans bestämmelser om krigsförbrytelser slår inledningsvis fast (se artikel 8.1) att ICC har jurisdiktion över krigsförbrytelser särskilt när de begås som en del av en plan eller en politik eller utgör en del av förövandet av sådana brott i stor skala. Brottsbeskrivningarna finns i artikel 8.2. De är grupperade under olika rubriker, nämligen svåra överträdelser av (punkt a), andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt i internationella väpnade konflikter (punkt b), allvarliga kränkningar i icke-internatio- nella konflikter av gemensamma artikel 3 (punkt c) och andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt i icke-internationella väpnade konflikter (punkt e). Punkterna a och b behandlar således brott i internationella väpnade konflikter, medan punkterna c och e behandlar brott i icke-internationella väpnade konflikter. När det gäller brottsbeskrivningarna i punkt a (svåra överträdelser av och andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt), är det fråga om gärningar som riktar sig mot personer eller egendom som skyddas enligt bestämmelser i nämnda konventioner. De överträdelser som kan aktualiseras är: i)uppsåtligt dödande, ii)tortyr eller omänsklig behandling inbegripet biologiska experiment, iii)uppsåtligt förorsakande av svårt lidande eller svår skada till kropp eller hälsa, iv)olaglig och godtycklig förstörelse eller tillägnelse av egendom i stor omfattning som inte rättfärdigas av militär nödvändighet, v)tvingande av en krigsfånge eller en annan skyddad person att tjänstgöra i en fientlig makts stridskrafter, vi)uppsåtligt berövande av rätten till opartisk rättegång i laga ordning för en krigsfånge eller en annan skyddad person, vii)olaglig deportation eller förflyttning eller olaglig inspärrning, och viii)tagande av gisslan. I artikel 8.2 b anges andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt som är tillämplig i internationella väpnade konflikter inom den vedertagna folkrättsliga ramen. Bestämmelsen innehåller en stor mängd gärningar av skiftande karaktär. Det rör sig bl.a. om vissa närmare preciserade brott mot personer och egendom, liksom brott som innefattar användande av otillåtna stridsmetoder eller stridsmedel. Artikel 8.2 c gäller i fall av väpnad konflikt som inte är av internationell karaktär och rör kränkningar av den för de fyra gemensamma artikel 3. Det gäller följande gärningar som begåtts mot personer som inte deltar aktivt i fientligheter, däribland medlemmar av de väpnade styrkorna som har lagt ned vapnen och personer som har försatts ur stridbart skick genom sjukdom, sårskada, fångenskap eller av annat skäl: i)våld mot liv och person, särskilt mord i alla dess former, stympning, grym behandling och tortyr, ii)kränkande av den personliga värdigheten, särskilt förödmjukande och nedsättande behandling, iii)tagande av gisslan, och iv)utdömande av straff och verkställande av avrättningar utan föregående dom avkunnad av i laga ordning tillsatt domstol vars rättskipning erbjuder de garantier som allmänt erkänns som oumbärliga. Artikel 8.2 d innehåller ett klargörande av artikel 8.2 c och anger att sistnämnda punkt gäller icke-internationella väpnade konflikter och därför inte i situationer som har uppkommit till följd av interna störningar och spänningar, såsom upplopp, enstaka och sporadiska våldshandlingar eller andra liknande handlingar. I artikel 8.2 e regleras andra allvarliga kränkningar av lag eller sedvanerätt som är tillämplig i icke-internationella väpnade konflikter inom den vedertagna folkrättsliga ramen, dvs.