sou · H6B332 · 2018-04-24 00:00:00 — Baserat på den redovisning av forskning om orsaker till ungdomars kriminalitet som redovisas ovan, bör det brottsförebyggande arbetet ha tre fokus, nämligen att påverka eller förändra individen, förändra (kriminogena) miljöer och minska exponeringen för kriminogena miljöer. Att påverka eller förändra den unge innebär att på olika vis uppmuntra individen att se brott som ett icke-accepterat beteende, det vill säga så att brott inte ses som ett handlingsalternativ. Det andra är att stärka förmågan att stå emot (självkontroll) olika incitament (frestelser, provokationer). proaktiva roll kan vara som stödfunktion till familjer med särskilda svårigheter och till skolan med särskilt problematiska elever. Den repressiva rollen kan Ungdomskriminalitet och sociala miljöer innebära att tydligt visa att regelsåväl som lagbrott inte är accepterade och att det medför konsekvenser. bör ta en mer proaktiv roll i arbetet med att påverka kriminogena miljöer, genom att identifiera, till exempel genom lokala kartläggningar, särskilt riskfyllda miljöer där brottsbenägna ungdomar tenderar att tillbringa sin tid. Eftersom sådana miljöer ofta karaktäriseras av brist på vuxna (social kontroll) bör utforma strategier för att kompensera detta i sådana miljöer. bör också bidra i arbetet med att utveckla mer generella områdesspecifika åtgärder, baserade på lokal kartläggning och lokala problembeskrivningar, med syfte att stärka de boendes förmåga och vilja att skapa gemensamma normer och förmåga att upprätthålla regler. Att påverka exponering för kriminogena miljöer, kan göras genom att förändra social- och självselektion, dvs. genom att stärka sociala miljöer och genom att påverka individers val av miljöer. proaktiva roll kan innebära att skapa alternativa aktiviteter, eller att uppmuntra brottsbenägna ungdomar att välja aktiviteter som är strukturerade och där vuxna finns i miljön. Den repressiva rollen innebär i stället att tydligt visa att brottslighet i sådana miljöer får negativa konsekvenser. För att på ett tidigt stadium identifiera barn och ungdomar som löper risk att utvecklas negativt, och för att kunna samordna åtgärderna med andra aktörer, är det angeläget att brottsförebyggande verksamhet länkas till aktörer som på ett tidigt stadium får kännedom om sådana riskgrupper. Denna samordning bör inkludera både informationsutbyte och rollfördelning vad gäller åtgärder. Med tanke på verksamhetens familjestödjande karaktär bör särskilt mödra- och barnhälsovården, den barnpsykiatriska men också den vuxenpsykiatriska vården, förskolan och skolan inkluderas. Samordningen måste också fungera internt mellan olika verksamhetsområden. Ungdomskriminalitet och sociala miljöer , E., Ohmer, M. & , B. (2012). Strategies for preventing neighborhood violence: Toward bringing collective efficacy into social work practice. , 20(3), 225-240. Blokland, A., Nagin, D. & P Nieuwbeerta. (2005). Life span offending trajectories of a dutch conviction cohort. Criminology, Vol. Bronfenbrenner, U. (1979). The ecology of human development Dunbar, L. (2017). Youth in : A Review of Current Topics and Issues. Research report 2017–R001. Public Safety = Sécurité publique . (1999). Predicting persistent young offenders. In , G. L. and , J. (Eds.) Juvenile Delinquency in the and the . : (pp. 3–21). , A-K., , , , R., Pauvels, L. & , M. (2018) Criminal Behaviour and Mental Health. , M., Weerman, F.M. & Thornberry, T. (2006). Street gang violence in Europe. , 3(4), 413–437. Laub, J. H. and Sampson, R. (2003). Shared Beginnings, Divergent Lives: Delinquent Boys to 70. Glueck & Glueck (1950) Loeber, 1999. Lenzi, M., Sharkey, J., , A., Mayworm, A., Dougherty, D. & , K. (2015). Adolescent gang involvement: The role of individual, family, peer, and school factors in a multilevel perspective. Aggressive behavior, 41(4), 386–397. Moffitt, T. E., Caspi, A., Rutter, M. & , P. (2001). Sex Differences in Antisocial Behaviour. Ohmer, M. (2016). Strategies for Preventing Youth Violence: Facilitating Collective Efficacy Among Youth and Adults. Ungdomskriminalitet och sociala miljöer for Social Work and Research, 7(4), 681–705. Ohmer, M. L., Teixeira, S., Booth, J., Zuberi, A. & Kolke, D. (2016). Preventing violence in disadvantaged communities: Strategies for collective efficacy and improving community health. in the Social Environment, 26(7-8), 608–621. Piquero, A. R., , D. P. and Blumstein, A. (2007). in : New Analyses of the Study in Delinquent Development. Weerman, F. M., Lovegrove, P. & Thornberry, T. (2015). membership transitions and its consequences: Exploring changes related to joining and leaving gangs in two countries. , 12(1), 70–91. Weerman, F. M., Maxson, C. L., Esbensen, F. A., Aldridge, J., , J. , F. (2009). Eurogang program manual. Background, development and use of the Eurogang tools in multisite multimethod comparative research. edu/~ ccj/ eurogang/ eurogangmanual. , P. O. H. & Sampson, R. (2003). Social mechanisms of community influences on crime and pathways in criminality. In B. Lahey, T. Moffitt & A. Caspi (Eds.). Causes of conduct disorder and juvenile delinquency (s. 118-148). , P. O. H. & Treiber, K. (2016). Social disadvantage and crime: a criminological puzzle. American Behavioral Scientist, 60(10), 1232–1259. , P. O. H. & Treiber, K. (2017). Beyond Risk Factors: An Analytical Approach to Crime Prevention. B. Teasdale, & M. (Eds). Preventing Crime and Violence. Advances in Prevention Science (s. 73–87). , P. O. & . (1997). Lokalt brottsförebyggande arbete. Organisation och inriktning. : Forskningsenheten no 2. Tidiga och samordnade insatser för att förebygga barns utsatthet för våld , professor i socialt arbete, . Vilka utmaningar står svensk socialtjänst inför när det handlar om att förebygga utsatthet i barndomen, eller att gripa in i de fall barn behöver skydd och stöd från samhällets sida? Den här texten fokuserar ett specifikt område av utsatthet: barn som utsätts för våld, både i form av att se, höra och på andra sätt uppleva våld mot en förälder, och i form av direkt utsatthet för fysiskt våld och sexuella övergrepp av föräldrar eller andra närstående. Ett skäl till valet av fokus är att våld mot barn på ett fundamentalt sätt undergräver barns rättigheter och integritet. Enligt har barnet rätt till skydd mot alla former av fysiskt eller psykiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behandling, misshandel eller utnyttjande (inklusive sexuella övergrepp) medan barnet är i föräldrarnas eller den ena förälderns, vårdnadshavares eller annan persons vård (artikel 19). Våld i nära relationer är också ett hot mot barns möjligheter till en trygg barndom och goda uppväxtförhållanden. Våldet drabbar dessutom en betydande minoritet barn i . Ett ytterligare skäl till att texten särskilt uppmärksammar våldsutsatta barn är att våld ofta innebär en mycket komplex problematik i barns liv, vilket betyder att utmaningarna framträder tydligt när våldsproblematiken utgör ingång till frågan om utvecklingsbehov inom . Tanken är att diskussionen av denna specifika problematik ska illustrera frågor som är relevanta för att förbättra arbetet med tidiga insatser till en rad olika grupper av utsatta barn. Texten tar sin utgångspunkt i såväl internationell som svensk forskning. Den bygger dels på systematiska forskningsöversikter och meta-analyser när det finns sådana att tillgå, dels på enskilda Tidiga och samordnade insatser för att förebygga barns utsatthet för våld Närmast följer två avsnitt som ger en översikt över aktuell kunskap om våld mot barn som tar upp olika former av våld och överlappningar med andra former av utsatthet i barndomen. Även våldets konsekvenser berörs kort. Därefter diskuteras organisering och hur den höga graden av specialisering samt funktionsindelning inom kan försvåra arbetet både när det gäller att skydda barn mot ytterligare våld, när det gäller att förebygga långsiktiga negativa konsekvenser av utsattheten, och även hur den kan försvåra tidig upptäckt och tidiga insatser. Det fjärde avsnittet riktar blicken mot aktörer utanför och hur dessa kan bidra till tidiga och samordnade insatser för att förebygga våld mot barn. Barn som utsätts för våld diskuterade Kommittén mot barnmisshandel vad som ska ingå i begreppet våld mot barn. är barnmisshandel när en vuxen person utsätter ett barn för fysiskt eller psykiskt våld, sexuella övergrepp, kränkningar eller försummar att tillgodose barnets grundläggande behov (SOU 2001:72, s. 120). Det är en definition som ligger i linje med . Kommittén påpekar att definitionen utgår från barnet, inte skiljer mellan avsiktliga och oavsiktliga handlingar, eller mellan aktiv och passiv försummelse, utan uttrycker en situation där en vuxen inte uppfyller sitt ansvar mot barnet. Avsikten med denna vida definition av våld mot barn är att tydliggöra kränkningens och försummelsens skadliga inverkan på barn. Det är en sådan bred definition av våld mot barn som är utgångspunkten för diskussionen som följer nedan. polisanmäldes sammanlagt 23 700 misshandelsbrott mot barn i åldrarna 0–och 3009 fall av våldtäkt mot barn (Brå 2017). Det polisanmälda våldet speglar dock endast en liten del av barns våldsutsatthet, såväl när det gäller omfattning som utsatthetens karaktär. För att få en mer fullständig bild av förekomsten av våld behöver man vända sig till andra informations- Tidiga och samordnade insatser för att förebygga barns utsatthet för våld källor, exempelvis olika befolkningsstudier. I den senaste nationella undersökningen av våld mot barn i rapporterade av de elever som deltog i undersökningen att de utsatts för fysisk barnmisshandel, och svarade att de utsatts av sina föräldrar. av samtliga elever rapporterade att de utsatts för allvarliga former av fysisk barnmisshandel och hade utsatts för fysisk barnmisshandel vid upprepade tillfällen (Jernbro och 2017, s. 21). Resultaten kan jämföras med undersökningar i och övriga om våld mot barn som visar att mellan utsatts för svår misshandel i hemmet (et al., 2009, Kloppen et al. 2015, Stoltenborg et al. Fysisk barnmisshandel kan handla om dödligt våld mot barnet. minskar det dödliga våldet mot barn i (Brå 2011, Brå 2015). begås 4–5 sådana brott . En studie av dödligt våld mot barn visar att minskade antalet fall , och att minskningen framförallt handlade om en nedgång i antalet självmords-mord på barn mellan begångna av föräldrar, det vill säga fall där en förälder dödat barnet och sedan sig själv (och 2015). Studiens författare menar dock att andelen självmords-mord på barn är relativt hög, (av det totala antalet fall av dödligt våld), sett i förhållande till jämförbara länder. Vidare verkar inte strukturen på dödligt våld på barn ha förändrats , när det gäller andelen dödligt våld inom familjen, andelen inom familjen i kontexten av självmord, respektive andelen dödligt våld utanför familjen. analyser av dödligt våld pekar ut olika mönster när det gäller omständigheterna kring dödligt våld mot barn (2016, 2018). En grupp är de barn som innan de avled hade varit utsatta för fysiskt våld av en förälder, oftast en styvförälder. En tidigare studie av dödligt våld visade att alla barn som avlidit till följd av misshandel tidigare var kända av . hade dock inte i något fall inlett Tidiga och samordnade insatser för att förebygga barns utsatthet för våld utredning om barnets behov av skydd och stöd. När det gäller den här gruppen framstår framförallt utveckling och förbättringar i praktiken inom ramen för den sociala barnavården som central för att upptäcka och förebygga dödligt våld mot barn. I en annan grupp dödades barnet av en förälder med någon form av psykisk ohälsa. Den psykiska ohälsan hade samband med en depression eller någon form av personlighetsstörning eller att föräldern befunnit sig i en kris. Krisen var i flera fall orsakad av skilsmässa eller vårdnadstvist. I hälften av de fall där det framgått att motivet för det dödliga våldet mot barnet var hämnd eller altruistiskt, dvs. omtanke om barnet, hade familjerättsenhet varit inkopplad för vårdnads- eller umgängesutredning eller samarbetssamtal. I den här gruppen framträder alltså dels psykisk ohälsa, dels separation och en familjerättslig tvist som kontexter för dödligt våld mot barn. Det gör att både psykiatrin och , specifikt enheter som arbetar med familjerättsliga frågor, framträder som centrala för utveckling och förbättringar i praktiken när det gäller att upptäcka och förebygga dödligt våld mot barn (2016). Även den senaste rapporten från perioden –2017 visar att det fanns relationsproblem i flera familjer, en nyväckt fråga om separation eller tidigare genomförd separation som orsakade stress och konflikter vid tiden för dödligt våld mot barn (2018). I den senaste nationella undersökningen om våld mot barn svarade av eleverna att de utsatts för psykisk misshandel av en vuxen och rapporterade att de utsatts av en förälder (Jernbro och 2017). Enligt studien har elever som har utsatts för psykisk misshandel av föräldrar minskat något i jämförelse med . De vanligaste formerna av psykisk barnmisshandel var hot om fysiskt våld () och systematiska förolämpningar (). En form av psykisk barnmisshandel som uppmärksammats alltmer under är att som barn se, höra eller på andra sätt uppleva våld mot en omsorgsperson eller annan nära person (t.ex. ett syskon) och i sin närmiljö (se SOU 2015:55, Tidiga och samordnade insatser för att förebygga barns utsatthet för våld I den senaste nationella undersökningen om våld mot barn rapporterade av eleverna att de upplevt våld mellan de vuxna i familjen (och 2017, 26). Våld förekommer i både heterosexuella och hbtq-relationer. Både män och kvinnor kan utsätta sin partner för våld. Ju mer systematiskt och allvarligt våldet är, desto tydligare är dock mönstret att det handlar om mäns våld mot kvinnor, när det gäller våld i heterosexuella parrelationer (Dobash och Dobash 2004; NCK 2014). Det mönstret går även igen i den senaste nationella undersökningen av våld mot barn där elever både rapporterade våld från pappa mot mamma och från mamma mot pappa. Det var dock en majoritet () av eleverna som upplevt våld hemma som rapporterade att det endast var pappa som var förövare. Det var också papporna som stod för majoriteten av det fysiska och systematiska våldet (Jernbro och 2017). Det varierar mellan olika studier vad som ses som sexuellt våld eller sexuella övergrepp mot barn (se Kloppen et al. Ofta är definitionen av sexuella övergrepp, exempelvis, att sexuella övergrepp är att involvera barn i en sexuell aktivitet som hen inte fullt ut förstår, inte är förmögen att ge sitt informerade samtycke till, som barnet utvecklingsmässigt inte är mogen för, eller som bryter mot samhälleliga normer och tabun. Vidare att barn kan utsättas för sexuella övergrepp både av vuxna och av andra barn som i kraft av sin ålder eller fas i utvecklingen befinner sig i en position av ansvar, förtroende eller makt över den som utsätts för övergreppet (se t.ex. Butchart et al. 2006, 10). Begreppet sexuellt våld omfattar med andra ord en rad olika handlingar av vuxna eller barn, såväl handlingar och aktiviteter som inte innehåller någon direkt fysisk kontakt (t.ex. att framställa barnpornografi, eller begå övergrepp via nätet), som övergrepp med olika grad av fysiska inslag, inklusive oral, vaginal eller anal penetrering (se t.ex. , et al. I den senaste nationella undersökningen av våld mot barn inkluderades allt sexuellt våld oavsett ålder på våldsutövaren. Detta mot bakgrund mot tidigare forskning som tyder på att en bety- Tidiga och samordnade insatser för att förebygga barns utsatthet för våld dande del av det sexuella våldet utövas av andra barn. I studien rapporterade av flickorna och av pojkarna (totalt av eleverna) att de blivit utsatta för sexuella övergrepp vid något eller flera tillfällen (Jernbro och 2017). Det vanligaste var att övergreppen hade skett första gången när barnet kommit upp i tonåren (13–). När det handlar om utsatthet var det som rapporterade att de utsattes första gången när de var eller yngre. En metaanalys av studier genomförda i pekar på att mellan av flickorna, och mellan av pojkarna utsatts för sexuella övergrepp (Kloppen et al. Se även Stoltenborg et al., 2015, et al. Trots skillnader i resultat från olika studier kan man konstatera att vissa mönster går igen, exempelvis att risken för övergrepp ökar markant i tonåren (se även Cater et al. Forskarna bakom meta-analysen av undersökningar i menar också att könsskillnader i utsatthet är mindre uttalad när det gäller yngre barn, och att i förpuberteten börjar flickor utsättas i betydligt högre utsträckning än pojkar (Kloppen et al. Ett annat mönster som återkommer i olika studier är den höga nivån av jämnåriga som begår sexuella övergrepp, medan föräldrar och styvföräldrar står för en mindre andel av övergreppen (se även t.ex. Radford et al. Försummelse ingår i den breda definition av våld mot barn som är utgångspunkten för den här texten. I den senaste nationella undersökningen av våld mot barn studerades även barns utsatthet för försummelse. I studien användes ett validerat instrument med frågor om fysisk och psykisk försummelse (benämns emotionell försummelse) hämtat från en stor amerikansk studie av barns utsatthet i barndomen och dess konsekvenser (et al. Det handlar om i vilken grad eleverna instämt i frågor om att få tillräckligt med mat att äta, om att tvingas gå i smutsiga kläder, att föräldrarna varit för påverkade av alkohol eller droger för att ta hand om barnet, att som barn veta om att det finns någon hemma som kan ta hand om mig, att det finns någon som kan ta barnet till läkare om det behövs, att någon i familjen får barnet att känna sig viktig eller Tidiga och samordnade insatser för att förebygga barns utsatthet för våld värdefull, att som barn känna sig älskad, att uppfatta att man tar hand om varandra i barnets familj, känna närhet till varandra i familjen och uppfatta familjen som en källa för styrka och stöd. Med utgångspunkt i svaren på dessa frågor drar forskarna bakom studien slutsatsen att lite av eleverna rapporterade att de blivit försummade under sin uppväxt. Den största delen utgörs av emotionell (psykisk) försummelse () och en mindre del () fysisk försummelse. I studien ställdes också frågor om elevernas upplevelse av att föräldrarna bryr sig om dem, och av eleverna rapporterade att minst en förälder, oftast pappan, inte bryr sig om dem. Resultaten kan jämföras med undersökningar i och övriga om våld mot barn som visar att mellan av barnen utsatts för vanvård (, et al., 2009, Kloppen et al. 2015, Stoltenborg et al., 2015). Våldsutsatthet som ett komplext fenomen Våld är ett komplext fenomen, både när det gäller formerna och sammanhangen det utövas i. En aspekt av komplexiteten är att olika våldsformer tenderar att hänga ihop i barns erfarenheter och liv. Medan både forskning, politik och lagstiftning kan hålla isär olika former av våld ser det alltså inte nödvändigtvis ut så för barnen. En annan aspekt av komplexiteten är att våldet i många fall utövas inom ramen för relationer. Forskningsstudier och statistik kan hantera våld som om det handlar om specifika händelser, som våldet kan vara en del av större mönster i relationen mellan barn och vuxen/förälder, exempelvis en del av vuxnas och föräldrars makt och kontroll över barnet. Ytterligare en aspekt av komplexiteten handlar om våldets olika konsekvenser för barn, både . Upprepad utsatthet och polyviktimisering innebär att barnet blir utsatt för flera olika former av våld, och/eller av flera olika våldsutövare och/eller i flera olika sammanhang. Det finns ett antal studier som visar att olika former av våld hänger ihop, exempelvis Tidiga och samordnade insatser för att förebygga barns utsatthet för våld genom att en form av våld i en familj generellt sett innebär en ökad risk för att också fler är utsatta för våld. När det gäller svenska studier visade en tidigare nationell undersökning av våld mot barn att risken för fysiskt våld mot barnet ökade tio gånger om det förekom våld mellan de vuxna i familjen, jämfört med familjer där det inte förekom något våld mellan de vuxna (et al. Ett annat exempel är studien av Annerbäck med kollegor (2010) som visade att av de barn som själva utsatts för fysiska våld också upplevt våld mellan föräldrarna. Även den senaste nationella studien pekar i den här riktningen och visar att av samtliga elever har varit utsatta för minst två former av barnmisshandel och hälften av dessa elever har varit utsatta för tre eller fler typer (Jernbro och 2017). Det framgår också att de personer som var utsatta för upprepat våld eller allvarligare former av våld också oftare var utsatta för fler typer av våld, det vill säga den multipla utsattheten hänger ihop med allvarlighetsgraden på våldet (se även et al. 2016; Cater, et al. 2014; Radford et al. Ett annat exempel på hur olika former av våld hänger ihop är att barn och unga som säljer sex i högre grad varit utsatta för sexuella övergrepp (et al. En slutsats som kan dras från dessa forskningsresultat är att en form av utsatthet kan vara en indikator på flera. När man får kännedom om en typ av våld mot barn blir det därför viktigt att fråga vidare om andra former av våld, samt att uppmärksamma våldets allvarlighetsgrad, upprepad utsatthet och poly-viktimisering. En form av våld att vara särskilt uppmärksam på är försummelse, mot bakgrund av resultaten från den senaste nationella studien som visar att de elever som rapporterade försummelse är den grupp som även är mest utsatt för andra former av barnmisshandel (Jernbro och 2017). Majoriteten av dessa barn rapporterade även fysiskt och psykiskt våld och nästan hälften av dem hade upplevt våld mellan föräldrarna. I studier av våld mot barn både i och internationellt återkommer vissa risk- och bakgrundsfaktorer, som det också finns en variation i vilka riskfaktorer som lyfts fram. Tidiga och samordnade insatser för att förebygga barns utsatthet för våld gäller de särskilt utsatta grupper som pekas ut, även om barn i familjer med dålig familjeekonomi återkommer i många studier. Av forskningen om riskfaktorer kan man dra slutsatsen att våld mot barn troligtvis orsakas av en komplex interaktion mellan individuella och kontextuella faktorer, och att den relativa vikt eller betydelse som en enskild faktor har antagligen varierar både från person till person, och mellan olika situationer, platser och tider. En översikt över riskfaktorer som återkommer i olika översikter och metaanalyser, liksom i de svenska studierna på området, säger dock lite om interaktionen mellan riskfaktorer hos det enskilda barnet, kopplade till situationen och till den som utövar våldet. De flesta studier med större urval undersöker också riskfaktorer på gruppnivå. Riskfaktorer på gruppnivå förklarar eller förutsäger inte nödvändigtvis risken för ett enskilt barn, och de talar inte heller om ifall ett barn med flera riskfaktorer kommer att utsättas för våld. Riskfaktorer markerar risk alltså på en generell nivå, inte i förhållande till specifika händelser. Medan riskfaktorer på denna generella nivå kan användas exempelvis för att förbättra förebyggande insatser, är det mer problematiskt att använda dem som beslutsstöd i enskilda fall. Om bedömningen i det enskilda fallet endast lutar sig mot närvaron eller frånvaron av generella riskfaktorer är det lätt att förbise utsatta barn eller våldsutövare som inte passar in i bilden som riskfaktorerna ger. Som framgår av exempelvis utredningar av dödligt våld mot barn kan våld utövas även i fall där det inte går att se några kända riskfaktorer (2016, 2018). Att det kan vara svårt att förstå en enskild riskfaktor kan illustreras av barnets boende som exempel på en riskfaktor för våld mot barn. Att bo mestadels med endast en förälder var i den senaste nationella undersökningen av våld mot barn också kopplat till alla misshandelsformer (Jernbro och 2017).