sou · H5B367 · 2018-01-01 00:00:00 — Forskningen har också noterat att det ofta är under senare faser av en ”rörelsevåg” som detta slags höggradigt politiskt våld uppstår, när rörelsens förlorade momentum kan leda till inre splittring och ökad konkurrens mellan olika fraktioner inom rörelsen. Under tidigare faser är däremot det mer ”ospecialiserade” låggradiga våldet (t.ex. kravaller) vanligare, medan det under rörelsevågens höjdpunkt över- lag är mer ovanligt med politiskt våld, i synnerhet om rörelsen bred- das till att innehålla mer institutionaliserade rörelseaktörer (Tarrow, 1989; della Porta, 1995). Det är just det ”underjordiska organiserade våldet” som mycket av fältets forskning om radikalisering fokuserar (t.ex. della Porta, 1995; 2013; Alimi, Bosi & Demetriou, 2015). Ofta har undersök- ningarna varit fallstudier av underjordiska grupper som använder höggradigt våld som ett centralt inslag i sin handlingsrepertoar. Dessa studier har ofta sökt att klargöra de mekanismer som lett till att dessa grupper har radikaliserats, det vill säga övergått från icke- våldsamma handlingsrepertoarer till välorganiserade grova och död- liga våldshandlingar. Bosi och Malthaner (2015: 439) betonar att de olika typerna av politiskt våld går att se som ett sammanhängande kontinuum av olika våldsamma taktiker, där det under eskalerings- processer går att se en stegvis förskjutning mot mer grova och död- liga former av våld. Därmed kan även förekomsten av oorganiserat låggradigt våld vara ett steg på vägen mot mer organiserat höggradigt våld, men Bosi och Malthaner betonar att det ena inte med nödvändighet leder till det andra. Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt Själva processen där en grupp inom en social rörelse börjar använda, eller trappar upp sitt användande av, politiskt våld definie- ras alltså ofta inom detta forskningsfält som ”radikalisering”. Det bör här dock noteras att ordet ”radikal” även används inom forsk- ningsfältet i andra bemärkelser, för att beskriva andra fenomen. En vanlig användning är begreppet ”radikal flank” (, 1988; 2013), som betecknar den del av en rörelse som vill se mer långtgående förändringar än rörelsens ”moderata flank”. En rörelses radikala flank brukar även förespråka mer konfliktinriktade handlingsreper- toarer (vilka ibland, men inte nödvändigtvis, innehåller politiskt våld) medan dess moderata flank vanligen förespråkar mer konven- handlingsrepertoarer, exempelvis fredliga massdemonstra- tioner eller kontakter med företrädare för den institutionaliserade politiken. Forskningen om ”flank-effekter” (, 1988; 2013; Gupta, 2002) belyser att förhållandet och interaktionen mellan en rörelses olika flanker kan variera och få olika utfall, beroende på olika om- ständigheter. Ett möjligt utfall av en radikal flanks agerande är att den med sina mer långtgående krav och konfliktinriktade strategier kan skapa uppmärksamhet för hela rörelsens gemensamma krav, och därigenom bidra till att det blir lättare för rörelsens moderata flank att knyta kontakter med aktörer från den institutionaliserade poli- tiken. Inte sällan förutsätter detta att rörelsens moderata flank tar avstånd från den radikala flanken eller dess agerande. Ett sådant ut- fall leder till att rörelsen i stort får genomslag för sina målsättningar, men att den radikala flanken isoleras. Ett annat möjligt, och motsatt, utfall är att den radikala flankens aktiviteter leder till att aktörer inom den institutionaliserade politiken i stället betraktar även rörel- sens moderata flank som medansvarig för den radikala flankens agerande, vilket kan leda till bakslag för rörelsen i dess helhet. Även om ”radikal” här har en i huvudsak annan innebörd än då man talar om radikalisering bör det noteras att interaktio- nen och förhållandet mellan en rörelses radikala och moderata flank i vissa lägen kan påverka huruvida delar av den radikala flanken radi- kaliseras (eller avradikaliseras), vilket vi ska återkomma till . Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt Rekrytering till sociala rörelser I detta kapitels inledning nämndes att forskningen inom detta fält framhåller att individer som utför politiskt motiverade våldshand- lingar oftast redan är aktiva inom en social rörelse. Social bakgrund och andra individuella omständigheter har överlag setts som otill- räckliga orsaker till politisk våldsanvändning. I stället har forskare menat att orsakerna till politiskt våld främst bör sökas i dynamiska och interaktiva processer på gruppnivå, mellan en rörelses olika delar eller mellan rörelsen och aktörer i dess omgivning (se t.ex. della Porta, 2013; Alimi, Demetriou & Bosi, 2015). i detta kapitel kommer denna forskning ytterligare att belysas och diskuteras. Men även om man främst utgår från en förklaringsmodell som betonar interaktion och dynamik, som fokuserar grupper av indivi- der som redan är aktiva i en rörelse, är det fortfarande relevant med frågor om vilka de rörelseaktiva är – och hur de kommit att bli det. Om det förhåller sig så att de som radikaliseras redan är med i sociala rörelser blir det ju relevant att veta vilka som är med i sociala rörel- ser, och ifall de på något sätt skiljer sig från befolkningsgenomsnit- tet. Sådan kunskap är inte minst relevant i ett policysammanhang som traditionellt utmärkts av både myndigheters och forskares försök att identifiera ”root causes” eller ”riskfaktorer” för potentiella politiska våldsverkare utifrån deras sociala bakgrund, personlighet eller andra individuella omständigheter (för en svensk översikt, se , 2016: 24–38). Sådana förklaringsmodeller söker orsaker till radikalisering antingen på individuell nivå (mikronivån) eller på strukturell nivå (makronivån). Vad gäller teorier om individrelate- rade orsaker kan detta röra sig om såväl psykologiska förklaringar som identifierandet av riskfaktorer knutna till individers sociala om- ständigheter, men också förklaringar som utgår från individers ideo- logiska orientering. Teorier om strukturella orsaker till att individer agerar på ett visst sätt kan exempelvis handla om ”root causes”, vilka sätter individers radikalisering i samband med förekomst av till exempel fattigdom, utbildningsbrist eller diskriminering (Bosi & Malthaner, 2015: 440; , 2016: 30). I sin översikt av dessa olika förklaringsmodeller menar att de relativt sällan grundats i mer empiriska undersökningar (ibid.: 25). När så varit fallet, har det sällan funnits kontrollgrupper för de under- sökta grupperna, och de undersökta populationerna har ofta bestått av Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt enbart de individer inom en rörelse som varit misstänkta för eller dömda för våldshandlingar eller andra brott (ibid.: 31–32). Det blir utifrån sådana undersökningar svårt att uttala sig om den sociala sammansättningen i en rörelse, eller svara på frågor om vilka som ansluter sig till sociala rörelser, varför de gör det och om individuella omständigheter gör aktivister mer benägna att använda våld.4 Dessa frågor har emellertid undersökts mer utförligt och systematiskt inom forskningsfältet om sociala rörelser. För att kunna undersöka det bredare sammanhang av individer som är aktiva inom en specifik social rörelse har ofta enkätunder- sökningar använts. I synnerhet två tillvägagångssätt har varit vanliga: att undersöka dem som deltagit vid ett specifikt rörelsearrangemang, eller att i en enkät riktad till hela befolkningen fråga huruvida man deltagit i en specifik rörelses aktiviteter eller i aktiviteter som ofta är knutna till rörelser, till exempel demonstrationer. Den sociala bakgrundens betydelse När det gäller social sammansättning visar enkätstudier ofta att de som deltar i sociala rörelser och demonstrationer tenderar att avvika något från befolkningsgenomsnittet, i synnerhet vad gäller ålder, utbildningsnivå och social klass. Ofta är de rörelseaktiva yngre, mer välutbildade och har en högre klassposition än befolkningsgenom- snittet. Omfattningen av dessa skillnader varierar mel- lan olika sociala rörelser, vilket till viss del beror på att vissa rörelser medvetet strävar efter att mobilisera specifika grupper. Enkätstudier riktade till hela befolkningen om deltagande i specifika sociala rörelser är relativt ovanliga. En av de få som gjorts, i (Kriesi, 1989), undersökte både medborgarnas fak- tiska deltagande och huruvida de skulle kunna tänka sig att delta i freds-, antikärnkrafts-, miljö-, kvinno- eller husockupationsrörel- sen. De faktorer som visade sig mest betydelsefulla för beredvillig- heten att delta i dessa rörelser var (yngre) ålder och (högre) social klass, men till viss del även (hög) utbildningsnivå (ibid.: 1108). Vad gäller social klass fanns det i synnerhet en överrepresentation av det 4För en mer utförlig diskussion om de metodrelaterade problemen med att identifiera ”risk- faktorer” när relevanta kontrollgrupper saknas, se och kapitel i denna volym. Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt som Kriesi benämner ”sociala och kulturella specialister”, det vill säga högskoleutbildade högre tjänstemän, såsom läkare, lärare, socialarbetare, journalister och kulturarbetare. Däremot tenderade de som hade arbetaryrken, i synnerhet icke-kvalificerade arbetare, att vara underrepresenterade. Det finns däremot fler studier riktade till hela befolkningen som har undersökt deltagande i demonstrationer. I och med att de flesta demonstrationer arrangeras av sociala rörelser ger detta en god bild av medborgarnas rörelsedeltagande. Exempelvis har man utifrån World Values Surveys befolkningsundersökningar (som genomförts i runt 50 länder) undersökt den sociala bakgrunden hos dem som åtminstone har demonstrerat (, 2002). På samma sätt som med deltagande i rörelser fanns det bland de som hade demonstrerat en överrepresentation av högutbildade samt av mellan- och högre tjänstemän (ibid.: 202). Stora surveyundersökningar i visar också att demonstrationsdeltagare i större utsträckning är yngre samt mer välutbildade, högavlönade och vänsterorienterade än befolkningsgenomsnittet (Schussman & Soule, 2005; Schlozman, Verba & , 2012). I har man undersökt demonstrations- deltagare utifrån den årliga SOM-undersökningen. En analys av perioden –2011 visar att de som hade demonstrerat minst en gång var något yngre och i något större om- fattning högskoleutbildade än resten av befolkningen. Det som hade störst betydelse för svenskarnas benägenhet att demonstrera var dock organisationsmedlemskap (i partier och andra politiska organi- sationer) samt politisk vänsterorientering (Wennerhag, 2012: 87).5 Genom enkätstudier riktade till deltagare i demonstrationer har forskningen i större detalj kunnat undersöka den sociala samman- sättningen inom specifika rörelser. En större sådan studie genom- fördes 2010–2012 vid fler än 80 demonstrationer i och sex andra Västeuropeiska länder. Studien visade bland annat att del- tagarna i dessa demonstrationer var något yngre och mer välutbildade än befolkningen överlag, samt att andelen studenter var större. I likhet med Kriesis ovan nämnda undersökning var även den grupp av högre tjänstemän som kan kallas ”sociala och kulturella specialis- 5Exempelvis hade inom åldersgruppen 16–demonstrerat minst en gång ; motsvarande andel för åldersgruppen 30–var . Bland högskole- utbildade var andelen och för enbart grundskoleutbildade . Bland partimed- lemmar var andelen . Siffrorna avser åren 1999–2011 (Wennerhag, 2012). Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt ter” överrepresenterad medan de som hade arbetaryrken var under- representerade. Dessa skillnader i förhållande till befolkningsgenom- snittet var störst i demonstrationer som hade organiserats av ”nya sociala rörelser” (exempelvis miljö- och HBTQ-rörelsen) eller vänsterradikala partier och fackföreningar. Även i den etablerade arbetarrörelsens förstamajdemonstrationer och fackliga demonstra- tioner hade deltagarna en i genomsnitt något högre klassbakgrund än befolkningen överlag, men medelåldern var något högre (Wennerhag, 2016; se även , , 2015).6 Detta tycks indikera att rörelser med en mer radikal framtoning överlag attraherar deltagare som är något yngre och resursstarkare. Den empiriska forskningen om deltagande i olika rörelser och deras demonstrationer har i och andra liberaldemokratiska länder i och främst undersökt ”nya sociala rörelser” och i viss mån även arbetarrörelsen, det vill säga rörelser vars deltagare ofta är mer eller mindre vänsterorienterade. Däremot har väldigt få undersökningar gjorts av dem som deltar i högerorien- terade rörelser och deras demonstrationer. Ett undantag är en under- sökning av deltagare i en så kallad Pegida-demonstration i , arrangerad av den högernationalistiska och anti-muslimska rörelsen i (Daphi et al., 2015). I likhet med tidigare forsk- ning visar även denna undersökning en överrepresentation av yngre människor och högskoleutbildade. Föga förvånande skiljer sig Pegida-demonstranternas politiska självpositionering, som i huvud- sak var höger eller mitten. Vad gäller islamistiska rörelser i västländer förefaller det dock inte finnas några motsvarande studier. Den empiriska forskningen tycks alltså relativt entydigt kunna avfärda bilden av att det främst är socialt marginaliserade individer som deltar i sociala rörelser, vilket var den mer gängse synen i de teorier som dominerade innan 1960-talets slut (, 2015; Buechler, 2011) och som återfinns i teorier om ”root causes”. Tvärtom är det relativt resursstarka grupper som är överrepresen- 6Exempelvis var andelen deltagare under i miljödemonstrationer , i Pride-parader 35procent, i radikala vänsterdemonstrationer och fackliga demonstrationer . Andelen högskoleutbildade var i miljödemonstrationer , i Pride-parader , i radikala vänsterdemonstrationer och fackliga demonstrationer . Siffrorna avser deltagarna i 38 demonstrationer i sex Västeuropeiska länder, däribland (Wennerhag, 2016). Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt terade bland dem som demonstrerar eller på andra sätt är rörelse- aktiva. har forskningen konstaterat att skillnaden i social sammansättning mellan demonstrationsdeltagare och befolkningen överlag har minskat . Exempelvis har betydelsen av ålder minskat, som kön inte tycks spela någon betydande roll (undersökningar gjorda visade på en överrepresentation av män). Denna utveckling har av vissa forskare beskrivits som en demonstrerandets ”normalisering”, i bemärkelsen att dagens demonstrationsdeltagare ligger närmare befolknings- genomsnittet än de gjorde förr (, 2001). Man bör hålla i minnet att även om andelen individer från en viss social kategori är något större i en rörelse än bland befolkningen överlag, innebär inte detta att rörelsen helt domineras av individer från denna kategori. En aspekt av rörelseaktivismens ”normalisering” är tvärtom att rörelser ofta rymmer individer med olika social bakgrund (Goldstone, 2015). Det är även viktigt att slå fast att den relativa överrepresenta- tionen av resursstarka grupper på intet sätt är unikt för dem som deltar i demonstrationer eller är aktiva i sociala rörelser. En del av dessa mönster präglar också mer konventionella former av politiskt deltagande. Även de som har förtroendeuppdrag eller på andra sätt är aktiva i politiska partier tillhör i större utsträckning resursstarka grupper (Schlozman, Verba & , 2012; SOU 2016:5a: 166; et al., 2017). Det som tycks utmärka sociala rörelser och demon- strationer i förhållande till andra former av politiskt deltagande är att de i större utsträckning attraherar unga människor. Betydelsen av biografisk och strukturell tillgänglighet Individers sociala omständigheter tycks alltså spela en viss roll för att de ansluter sig till sociala rörelser och fortsätter att vara aktiva i dessa. Frågan är då hur detta faktum ska förstås, samt hur stor betydelse sociala omständigheter har relativt andra faktorer. Ett begrepp som ofta används för att förklara varför den sociala sammansättningen i sociala rörelser skiljer sig något från befolknings- genomsnittet är ”biografisk tillgänglighet” (”biographical availability”) (McAdam, 1986; Beyerlein & , 2013). Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt biografisk tillgänglighet som ”frånvaron av personliga hinder som kan tänkas öka kostnaderna och riskerna med att delta i en rörelse” (McAdam, 1986: 70). konstaterades att man inom detta forskningsfält betraktar sociala rörelser som strategiskt handlande aktörer, som medvetet väljer strategier och handlingar med beaktande av de möjliga fördelar, kostnader och risker som valet upplevs vara förknippat med. På samma sätt betraktar McAdam rörelsernas aktivister och potentiella aktivister när han diskuterar ”biografisk tillgänglighet”. Hans huvudpoäng är att skillnader i sociala omständig- heter gör att olika mycket står på spel för olika individer när de överväger att ägna sig åt en viss typ av aktivism. Det är så vi kan förstå det faktum att exempelvis unga människor är överrepresenterade i flertalet rörelser. under individens livscykel tar vanligen arbets- liv och familjebildning upp en allt större del av vardagen, som det ansvar som arbete och familj medför relativt sett ökar både kostnader för och risker med ett rörelseengagemang. Ser man till forskningen om varför individer ansluter sig till sociala rörelser menar denna att ”biografisk tillgänglighet” är bety- delsefullt, men många undersökningar menar att det även finns andra faktorer som relativt sett är viktigare. Schussman och Soule (2005) lyfter exempelvis vid sidan av ”biografisk tillgänglighet” fram ”poli- tiskt engagemang” och ”strukturell tillgänglighet” som viktiga för- klaringar till varför individer deltar i demonstrationer. Med politiskt engagemang menar de utöver politiskt intresse och ideologisk orien- tering även huruvida individen tror att dennes politiska deltagande faktiskt kan påverka något. Med strukturell tillgänglighet menar de hur nära individen är knuten till sociala nätverk i vilka rörelse- aktivister finns. Den som är medlem i en rörelseorganisation är uppenbarligen del av sådana nätverk, men även andra sociala band kan innebära att man är starkt indirekt knuten till sådana nätverk. I Schussman och Soules (2005) analys av en större amerikansk enkätstudie riktad till hela befolkningen visade det sig att den enskilt viktigaste faktorn för demonstrationsdeltagande är huruvida man blivit tillfrågad. Detta tolkas som ett uttryck för strukturell tillgänglighet, eftersom det är mer sannolikt att tillfrågas om det i ens sociala nätverk ingår aktivister som försöker övertala andra att demonstrera. De visar även att både politiskt engagemang (att man var vänsterorienterad) och biografisk tillgänglighet (lägre ålder och högre utbildning) spelade roll för individers benägenhet att delta i Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt noterades att enkätstudier riktade till svenska befolkningen visade att organisationsmedlemskap och poli- tisk vänsterorientering hade störst effekt på benägenhet att demon- strera, även om yngre ålder och högskoleutbildning också på- verkade (Wennerhag, 2012: 87). Även i andra studier framkommer att det som Schussman och Soule kallar strukturell tillgänglighet oftast har störst betydelse för varför individer ansluter sig till en rörelse och deltar i dess aktiviteter (Klandermans & Oegema, 1987; Klandermans, 2004). Det är dock viktigt att notera att individens politiska intresse och ideologiska orientering oftast hänger samman med huruvida hon eller han ingår i sociala nätverk där rörelseaktivister finns. Å ena sidan är det långt mer sannolikt att man engagerar sig i en rörelse om man sympatiserar med dess krav, vilket är mer vanligt om man ingår i sociala nätverk där vissa politiska uppfattningar är vanligare. Detta kan även avse familjeband. Exempelvis visar en retroaktivt genom- förd enkätstudie av personer som var universitetsstudenter i åren kring 1968 att den enskilda faktor som mest ökade benägen- heten att delta i leninistiska eller andra vänstergrupper var föräld- rarnas politiska åsikter (Førland, Rogg Korsvik & Christophersen, 2010). Å andra sidan visar forskning att enbart sympatier med en rörelses krav sällan räcker för att man ska ansluta sig till den – det krävs även närhet till relevanta sociala nätverk för att ord ska övergå till handling (se t.ex. Klandermans & Oegema, 1987). När väl individer har anslutit sig till en rörelse tenderar dessutom dessa två faktorer att förstärka varandra; när individen knyts närmare till aktivistnätverk stärks den politiska identifikationen med nätverket, som en starkare åsiktsgemenskap leder till starkare band till andra aktivister (se t.ex. McAdam, 1986). Även utifrån denna forskning, som visar betydelsen av närhet till relevanta sociala nätverk i vilka andelen individer från resurs- starka grupper är större, finns det lite som ger stöd för de teorier eller förklaringsmodeller som menar att rörelseaktiva främst tillhör marginaliserade sociala grupper. Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt En ytterligare fråga är huruvida den sociala sammansättningen skiljer sig mellan rörelsesammanhang som är mer respektive mindre radikala, eller mellan rörelsesammanhang som främst utmärks av konventionella respektive våldsamma påverkansmetoder. Den tidigare nämnda McAdam (1986) gör i sin forskning en distinktion mellan ”lågrisk”- och ”högrisk”-aktivism, där han menar att olika slags aktivism är förenat med olika grad av risk. Att engagera sig i relativt okontroversiella frågor eller delta i en fredlig demon- stration skulle kunna ses som exempel på lågrisk-aktivism. Handlar det däremot om ett engagemang i omstridda frågor eller användande av kontroversiella, olagliga eller våldsamma handlingsrepertoarer ökar den risk som individen tar genom sitt engagemang; man kan i sådana fall tala om högrisk-aktivism. Högrisk-aktivism innebär, enligt McAdam, en ökad risk att individen drabbas av exempelvis negativa sociala reaktioner (vilket kan äventyra personliga relationer, karriär och status), rättsliga konsekvenser eller fysiskt våld (från ordnings- makten eller politiska motståndare). McAdam menar vidare att ”biografisk tillgänglighet” har betydelse oavsett vilken typ av aktivism det rör sig om, men att den påverkar högrisk-aktivism i större ut- sträckning eftersom sådan aktivism innebär både större kostnader och risker för individen. Utifrån denna förklaringsmodell för kopplingen mellan risk och biografisk tillgänglighet går det att förklara varför mer radikala rörelser, som ofta för fram kontroversiella krav och ibland använ- der olagliga eller våldsamma metoder, ofta har en större andel unga och resursstarka aktivister än mindre radikala rörelser. När det gäller rörelser som framför mer radikala krav, noterades tidigare att andelen unga och högutbildade var något större i demonstrationer som arrangerats av ”nya sociala rörelser” och vänsterradikala rörel- ser än i andra demonstrationer. Liknande resultat visas av den mer sällsynta forskning om den sociala sammansättningen inom under- jordiska rörelsegrupper som använder politiskt våld.7 Exempelvis refererar (2015) till ett fåtal studier som undersökt den sociala sammansättningen i underjordiska våldsanvändande rörelse- 7Det finns även forskning som visar att en högre andel unga i hela samhället ökar sannolik- heten att det förekommer politiskt våld i ett visst land (Urdal, 2011). Sociala rörelser, protester och politiskt våld – en forskningsöversikt grupper, som visar att de främst bestått av yngre personer från medelklass eller övre medelklass. I della Portas (1995: 166–170) studie av vänsterterroristiska grupper i och fram- kommer att de aktivister som ingick i dessa ofta var relativt unga, som de innan sin rekrytering ofta redan hade varit aktiva i en bredare vänsterrörelse.