prot · H509116 · 2018-05-22 00:00:00 — Det är därför vi är angelägna om att dessa förslag godkänns. Vi har ett antal domar som prövas inom rättsväsendet . dömde tre personer till och två månaders fängelse för att ha utnyttjat och tvingat bulgariska medborgare att tigga i . Ärendet överklagades till högre instans, och dessa personer friades i hovrätten . För sedan beslutade riksåklagaren att gå vidare till högsta instans – – för att få ärendet prövat. Varför nämner jag detta exempel? Jag gör det därför att om vi bara höjer straffskalan är det inte säkert att vi kommer att få dessa skurkar, dessa förövare, dömda. Det krävs även bevis, vittnesuppgifter och bra polisutredningar. Det straffrättsliga skyddet mot människo-handel och människo-exploatering Det som vi från Liberalerna särskilt vill betona är att man måste fokusera polisens resurser, men också utformningen av denna lagstiftning, så att den träffar förövarna. Det är inte den äldre tanten som sitter utanför Lidl i som jag är ute efter när jag står här och talar om att skärpa lagen om människohandel och människoexploatering, utan det är de andra som tvingar henne att tigga eller som tar betalt för att hon ska få sitta där och samla in pengar. Det handlar också om allt det som sker bakom kulisserna, oavsett om vi tar dessa beslut eller inte, nämligen dem som utnyttjar unga tjejer och kvinnor i sexuella och ekonomiska syften. Det är dem vi ska komma åt. Vi delar regeringens uppfattning i propositionen om att detta kan vara viktiga steg. Det är därför som vi inte har några reservationer. För att lämna en kritisk synpunkt till regeringspartierna kan jag ändå påminna om att när vi 2014 och i justitieutskottet krävde straffhöjningar för dem som har gjort sig skyldiga till människohandel eller andra grova brott röstade S, V och MP emot vårt motionsyrkande. Det finns en reservation i betänkandet där vi krävde straffskärpningar. Men det är precis förslag om det som vi nu har fått på bord, nämligen att koppleri, människohandel och människoexploatering ska straffas hårdare. Jag välkomnar detta förslag. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) § 7 En generell rätt till avtalssamverkan En generell rätt till avtals-samverkan betänkande 2017/18:KU30 En generell rätt till avtalssamverkan (prop. 2017/18:151) 32 (M): Denna fråga är inte riktigt så torr som man vid en första anblick kan tro. I grunden handlar detta om något extremt aktuellt och mycket bra, nämligen att minska byråkratin för våra kommuner, så att det offentliga systemet kan agera mer effektivt för att upprätthålla och skapa större värden för våra medborgare och få större nytta av våra skattepengar. kan kommuner samarbeta och samverka med varandra på en rad olika sätt. när det är fråga om mer komplicerad samverkan sker den bland annat via kommunalförbund. Det kan handla exempelvis om att en kommun vill ha hjälp från en anställd i en annan kommun med olika saker – myndighetsutövning eller snarlika uppgifter. Men då krävs det en väldig massa byråkrati i form av bolag, kommunförbund och stora regelverk för att man ska veta att man gör detta på rätt sida om lagen. I och med detta förslag från regeringen görs detta lättare genom en direkt möjlighet till avtalssamverkan. Det är bra, och det är vi från moderat håll positiva till. Men vi ser att det finns vissa risker med hur detta kan utvecklas. Därför har vi en reservation som handlar om att vi vill att man gör en uppföljning efter att denna lagstiftning har trätt i kraft. Vi vill också att man gör ytterligare en uppföljning när det har gått och man ser hur det har utvecklats . En generell rätt till avtals-samverkan Det som vi är oroliga för är att man använder rätten och möjligheten till avtalssamverkan för annat. Det kan till exempel gälla en kommun som deltar i en upphandling och lägger anbud i en upphandling som en annan kommun redan har. Kommuner är bundna och ska, även med denna lagstiftning, vara bundna av att enbart utföra samhällsnyttiga tjänster i samhällets intresse för sina medborgare. De ska inte börja bedriva exempelvis äldreomsorg i en annan kommun. Vi är helt enkelt oroliga för att man använder sig av denna lagstiftning i lite väl stor utsträckning. Därför vill vi ha en tydlig uppföljning av detta. Det skulle i förlängningen även skapa problem konkurrensmässigt på marknaden. Därför är vi mycket måna om att detta följs upp. Mer om detta kan man läsa i vår motion. Men detta är ett i grunden bra förslag. 33 HANS (S): Jag kan börja med att säga att jag i grunden håller med om att detta är bra. Bakgrunden till dessa förslag är naturligtvis att vi har en situation där vi har kommuner som – jag tror den är minst – med ett par tusen invånare, och en kommun som med 1 miljon invånare. Det är 500 gånger skillnad mellan dessa kommuner. I grunden har de samma uppgifter. Det är naturligtvis svårt för många av våra väldigt små kommuner att upprätthålla kompetens och att ha en ekonomisk effektivitet för att serva invånarna när man har ett så litet underlag. Inom många olika områden har specialiseringen av yrken gått mycket långt. kanske man hade en ingenjör som kunde lite om vatten, om gatubelysning och om hur man lagar hål i gator. är detta olika specialiseringar. Att klara detta med ett mycket litet underlag kan vara mycket svårt. På landstingssidan har vi en sådan situation att tre av våra landsting eller regioner har hälften av landets befolkning, nämligen , och . De 18 andra landstingen delar på resten av befolkningen. Då förstår man också att det är mycket olika förutsättningar för att klara uppgifterna. Men ändå är det så att när jag blir sjuk vill jag kunna få samma vård oavsett om jag bor i ett landsting med ett litet befolkningsunderlag eller om jag bor i ett område med ett universitetssjukhus. Detta gör att det finns ett mycket stort behov av samverkan mellan både kommuner och regioner. Den kloke kanske då säger: Varför går man inte ihop? Detta låter sig enkelt sägas. Det är mycket svårare att få genomfört. Det är lättare att dela en kommun än att slå ihop kommuner. Det är jättelätt att bilda ett lag runt något ställe och säga: Vi har ingenting med dem därinne i den där stora staden att göra. Vi rår oss bättre själva. En generell rätt till avtals-samverkan Det är mycket lättare än att mellan två konkurrerande orter, där man alltid har hatat varandra i fotboll, säga: ska vi bilda en kommun ihop. Detta faller ofta i folkomröstningar, om det ens går så långt. När det gäller regionfrågan har den ena statliga utredningen efter den andra försökt hitta en lämplig regional indelning för landet som gör detta mer rationellt. Det har också visat sig vara mycket svårt. Det finns administrativa sätt att samarbeta , vilket var inne på, nämligen genom kommunalförbund. De är administrativt ganska komplicerade. Det blir en stor överbyggnad för att lösa uppgifter med den delen. Därför finns det ett behov av möjligheten att enklare överlämna uppgifter mellan kommuner och regioner – den här typen av avtalssamverkan. Utifrån verklighetens krav på att hitta rationella lösningar på medborgarnas behov yrkar jag därför bifall till KU:s förslag. 34 (MP): Vi debatterar nu KU30 En generell rätt till avtalssamverkan. Det är inte på något sätt en nyhet att många små kommuner i har haft problem att upprätthålla eller anställa specialistkompetens. kanske det inte ens handlar om en heltid, utan man kan behöva hjälp eller något liknande – kanske ett tillfälligt stöd. ser man kanske att just den kompetens man söker finns i grannkommunen eller grannregionen, och det är problematiskt eftersom dagens lagstiftning begränsar. En kommun är till följd av lokaliseringsprincipen förhindrad att vidta åtgärder i en annan kommun. Jättemånga kommuner löser detta, precis som flera har varit inne på, genom att bilda kommunalförbund – med alla problem det innebär i form av indirekt valda politiker och att det ibland är svårt att riktigt tolka vem det är som bestämmer i ett visst fall. Det förslag vi nu har på bord är alltså väldigt välkommet. Regeringen har fört fram förslag, och det är också det förslag vi från KU:s sida har ställt oss bakom. Förslaget möjliggör för kommuner att avtalssamverka. Genom förändringen i kommunallagen kan kommuner och landsting överlåta utförandet av vissa uppgifter till en kommun eller ett annat landsting, och förändringarna föreslås träda i kraft . Lagändringarna har som sagt varit väldigt efterlängtade. Regeringen framhåller i propositionen att kommunerna till följd av samhällsutvecklingen står inför betydande utmaningar. I många av remissvaren ser de olika kommunerna och landstingen verkligen ett behov av dessa utökade möjligheter att samverka. Förslaget från KU är att vi ställer oss bakom de här lagändringarna, som medger att kommun eller landsting genom avtal får utföra uppgifter åt en annan kommun. Då kan man ändå säga att det finns en bortre gräns här; tanken är inte att en kommun eller ett landsting ska kunna avhända sig samtliga sina uppgifter. Inte heller är tanken att öka möjligheten för kommuner och landsting att i konkurrens med privata företag delta i upphandlingar. Det är inte det som är avsikten, utan avsikten är verkligen att lösa de problem som många kommuner ser på basplanet . Jag yrkar bifall till KU:s förslag. 35 (C): En generell rätt till avtals-samverkan föreslår att antar regeringens förslag till ändringar i kommunallagen och ett antal andra lagar, vilket ska ge generella möjligheter för kommunerna att bedriva avtalssamverkan. Detta är en fråga som har drivit på bland annat i Kommuner och Landsting, SKL. Avsikten är att man ska kunna överlåta utförandet av uppgifter, också sådana som är lagreglerade, till en annan kommun – även i det egna området, där man kanske på olika sätt byter tjänster mellan kommunerna. Som vi i ser det är det bättre med en sådan samverkan. Det är bättre för demokratin att kommuner samverkar än att kommuner slås ihop. Det är viktigt, men vilket sätt detta kommer att genomföras på har naturligtvis betydelse. Detta gör till exempel att olika kommuner, om de inte redan har gjort det, nu kan börja diskutera vilka former av samverkan de kan sätta igång. De kan redan efter valet sätta igång med olika former av samverkan. Det kan till exempel vara så att två kommuner kommer överens om att den ena kommunen tar över vissa typer av miljöprövningar som ska gälla i båda kommunerna och att den andra kommunen tar över vissa bygglovsärenden i den andra kommunen. Den typ av samverkan där det behövs specialistkompetens blir det alltså mycket lättare för kommunerna att klara av utan att till exempel behöva köpa in extern kompetens. Jag yrkar bifall till förslag. 36 (M): Jag glömde yrka bifall till den reservation jag talade för, så jag vill börja med att göra det. Men det blev ju praktiskt att få både inleda och avsluta en debatt; det har jag nog inte gjort förut. Jag vill därför passa på att nämna ett par saker. Det har förts fram att detta är bra för många mindre kommuner, eller kanske särskilt mer glesbefolkade kommuner – det kan ju vara kommuner som är väldigt stora till sin yta men där det inte bor lika många människor. Det är utan tvivel så att detta är en stor fördel för dem, men vi vet att det är stor efterfrågan på detta även i storstadsregioner som . Där försöker man göra detta . Bland annat tillsyn, vilket har tagits upp som ett exempel här, försöker man samarbeta kring – men man gör det med viss tveksamhet kring om man får göra det eller inte. Det är alltså bra. Vi står som sagt till fullo bakom förslaget men skulle vilja att man utöver förslaget redan nu sa att detta ska följas upp, eftersom förslaget inte innebär ett uttalat förbud mot att kommuner lägger anbud i andra kommuners upphandlingar. Det är alltså det vi hade önskat att man följde upp – och sa att man vill följa upp. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut skulle fattas .) § 8 Vissa villkor för statsråd och statssekreterare En generell rätt till avtals-samverkan Vissa villkor för statsråd och statssekreterare betänkande 2017/18:KU42 Vissa villkor för statsråd och statssekreterare (prop. 2017/18:162) 37 (SD): Jag kan väl inleda med att yrka bifall till reservationer 1 och 2. Det förslag vi ska diskutera handlar om att införa vissa restriktioner för statsråd och statssekreterare. Kortfattat och något förenklat går förslaget ut på att man ska upprätta en nämnd som ska pröva om det är lämpligt när ett statsråd eller en statssekreterare tar en ny anställning och går över till det privata näringslivet. Det är väl bra att regeringen gör en ansats att i någon mån reglera verksamheten för före detta statsråds och statssekreterares fortsatta yrkesverksamhet även utanför . Det handlar inte minst om att upprätthålla allmänhetens förtroende för statsapparatens tjänstemän och såklart även om att upprätthålla den grundlagsfästa principen om statliga tjänstemäns saklighet och opartiskhet. Detta är dock ett förslag som tyvärr inte går hela vägen. Låt mig därför förklara hur förslaget skulle kunna göras ännu lite bättre. Min och mening är att dessa regler även bör omfatta myndighetschefer och andra offentliganställda vars övergång kan orsaka intressekonflikter och påverka allmänhetens förtroende för staten. är det viktigt att påtala att denna reglering inte får utgöra ett yrkesförbud genom att omöjliggöra eller kraftigt försvåra för myndighetschefer att övergå till en anställning i det privata näringslivet. Jag saknar också den mest uppenbara yrkeskategorin, fru talman, nämligen fackpampar. Karens och ämnesrestriktion bör självklart även omfatta arbetsmarknadens parter. i att vara statsråd och att sedan anta en högt uppsatt post i till exempel ett fackförbund är uppenbar, eller torde vara uppenbar för de flesta. Därutöver anförs i propositionen att inga sanktioner behövs för att säkerställa att dessa regleringar följs. Regeringen hänvisar till den praxis som anses gälla hos oss i , där statsråden försäkrar att de kommer att infinna sig vid förhör när utskottet kallar. Vi motsatte oss denna lösning och menar att ett beslut av statsråds och statssekreterares övergångsrestriktioner även bör kombineras med någon form av sanktion, till exempel ett vite. En lag utan straff innebär i praktiken att lagen går att strunta i, vilket såklart är olyckligt. Därför är det principiellt olämpligt att stifta lagar utan några som helst sanktionsmöjligheter. , fru talman, vill jag nämna något om nämndens sammansättning. Enligt propositionen ska nämnden tillsättas av och bestå av fem ledamöter. Den ska ledas av en domare eller en före detta domare. Utöver dessa ska nämnden bestå av ytterligare minst en person med domarbakgrund, som ska vara ersättare för den ordinarie ordföranden, minst en person som ska ha varit statsråd och minst en person som ska ha varit statssekreterare. Vissa villkor för statsråd och statssekreterare tillsätts av är det ändå oundvikligt att se att det finns en viss politisk koppling. Nämnden bör – politisk eller ej – ha stöd av personer med god juridisk kunskap, exempelvis domare eller före detta domare. Utöver detta menar vi att partierna ska vara fria att nominera vilka de vill och dem som de finner mest lämpliga. Slutligen, fru talman, vill jag säga ett par ord om arvodet. Man kan anta att nämndens arbetsbelastning kommer att vara mycket varierande. Det kan exempelvis vara betydligt fler ärenden att behandla vid ett regeringsskifte än med en stabil majoritetsregering. Därför föreslår att ledamöterna ska få ett mötesarvode snarare än ett fast arvode. Detta har de andra politiska partierna tyvärr avvisat. I detta anförande instämde (SD). 38 (S): betänkande heter Vissa villkor för statsråd och statssekreterare och baseras på ett förslag från regeringen som heter likadant. Jag vill börja med en punkt som inte har uppmärksammats så mycket i denna proposition, nämligen statsråds möjligheter att vara föräldralediga. Konstruktionen för att vara statsråd är sådan att man alltid tjänstgör. Man kan av statsministern medges att vara frånvarande från regeringsarbete och regeringssammanträde om man är sjuk eller har något annat trängande problem, men man tjänstgör alltid. Det har varit en oklarhet när det gäller föräldraledighet. Detta gäller i samband med nyfödda barn och kanske lite men också vabbande; hur ska det fungera? Det har känts som att detta har varit ett olöst problem. Det har kanske inte varit ett problem ekonomiskt för statsråden, för det är ju ett väl avlönat yrke, men är det rätt att frånträda en hundraprocentig insats som statsråd när det förutsätts att det är detta man ska vara? Statsministern kan inte rekrytera statsråd som bara tjänstgör på när en av kollegorna är borta på grund av exempelvis föräldraledighet. Det tillsattes en utredning i allmän politisk enighet. Denna har lämnat sina förslag, som innebär att man löser detta problem genom att statsrådet förblir statsråd och har möjlighet och skyldighet att ta del av handlingar. Telefonsamtal och mejlväxling kan förekomma, men statsrådet har ändå möjlighet att vara föräldraledig. Det går att säga att en symbol för detta är att man gör de ekonomiska förutsättningarna för detta likvärdiga med förutsättningarna för andra tjänstemän i och även – tror jag, men jag har inte riktigt sett reglerna där – på vissa andra ställen i den offentliga sektorn. Det är alltså legitimt att begära att kunna vabba. Det sker en markering av att man gör det, men avdraget är lika stort om man säger att man nu inte kan göra någonting annat än att stå till statsministerns förfogande i händelse av att ens närvaro absolut behövs och att man är hemma på . Avdraget på lönen för detta är , likaväl som om man vabbar, hämtar barn eller lämnar och kommer för sent och är framme först eller något sådant. Detta är en lösning som vi ska få igång, och jag tror att den kommer att stimulera andra människor – även högavlönade och människor i viktiga beslutande positioner – att säga: ”Detta måste ju gå. Om det går för statsråd måste det ju kunna gå också i andra ledande arbeten.” Vissa villkor för statsråd och statssekreterare Jag hoppas att vi får fina bilder av vabbande statsråd; det är på detta sätt som det kan bli lite av en föregångare! Den andra delen av förslagen inom Vissa villkor för statsråd och statssekreterare gäller att vi ska införa en aktsamhetsbestämmelse, som jag tillåter mig att läsa lite om: Statsråd och statssekreterare ska såväl under som efter sitt uppdrag respektive sin anställning – i fråga om statssekreterare – i samband med en övergång till och vid utövandet av ett nytt uppdrag eller en ny anställning eller etablering av näringsverksamhet alltid sträva efter att agera på ett sådant sätt att det inte uppstår någon risk för ekonomisk skada för staten, otillbörlig fördel för någon enskild eller att allmänhetens förtroende för staten skadas. Detta är en etisk föreskrift som statsrådet och statssekreteraren själv alltid ska tänka på när man till exempel får höra talas om eller får en sorts erbjudande: ”Jag kan säga till dig att det går så bra för dig att om du skulle fundera på att sluta vet jag någonstans där du skulle kunna få ett väldigt bra jobb!” Mer behöver kanske inte sägas, men redan denna hint är inte riktig. Statsrådet måste fundera över om detta är rätt. Då måste man kunna säga att man inte kan svara något annat än att man inte är tillgänglig för det förslaget, eftersom det strider mot det som man ska följa i enlighet med förslaget till lag om restriktioner vid statsråds och statssekreterares övergång till annan än statlig verksamhet. För att detta ska få styrsel kommer det också att tillsättas en nämnd. Varje statsråd och statssekreterare som ställs inför situationen att få ett erbjudande att söka efter jobb – antingen därför att man har slutat som statsråd eller just är på väg att göra det eller därför att man tänker göra det längre fram – är skyldig att anmäla den situation som har uppstått till denna nämnd. Då kan nämnden besluta att personen inte får ta denna uppgift, eftersom det finns risk för att de kunskaper som personen har om de centrala beslutsprocesserna i vårt land eller i förhållande till exempelvis EU kan verka gynnsamt för dennes nya arbete och arbetsgivare men negativt för staten. Detta är en regel som kommer att införas . Den kommer att gälla i och med att valet blir klart och vi eventuellt får en regeringsombildning och förändringar av statsråd och statsrådsposter. Vi anser att detta är ett riktigt sätt att hantera riskerna för känsla av otillbörligt utnyttjande av kunskaper. Vi tror att redan denna lag – den aktsamhetsbestämmelse som jag läste upp – kommer att verka på så sätt att de individer som tar på sig dessa arbeten och ansvarsområden också förstår vad begreppet integritet betyder. Medborgarnas tillit ska upprätthållas. Jag yrkar bifall till förslaget i utskottets betänkande. 39 DAG KLACKENBERG (M): Som talare efter får det bli en variation på temat; det får bli tvåstämmigt. Men vi kan ju vinkla saker på olika sätt även om vi landar i samma yrkande, nämligen bifall till förslaget till beslut i betänkande KU42. Vissa villkor för statsråd och statssekreterare För trekvart sedan talade vi om utsatta grupper i , nämligen tiggare och människor som utnyttjas sexuellt under slavliknande förhållanden. ska vi tala om en mycket privilegierad grupp människor, nämligen och dess statssekreterare. Gruppen är liten men har ändå förärats en egen lag om hur de ska göra när de ska ta sig ifrån regeringsarbetet och ut i annan verksamhet, hur de ska göra en så kallad övergång. Detta har varit oreglerat tidigare. Det har fungerat bra . Men det har blivit mycket uppmärksammat i vissa lägen, när man har tagit sig från ett statsrådsuppdrag till något som man kanske till och med har reglerat som regeringsledamot, nämligen att gå över i förtroendeställning i ett företag eller en organisation. Jag vill inom parentes säga att känner en oro för risken att regeringsledamöter snabbt går över till arbetsmarknadens organisationer, men de kommer att behandlas på samma sätt. Det handlar ju inte om att man bara ska kunna gå över till näringslivet, utan den här nämnden ska pröva om det är rimligt att till exempel en moderat justitieminister blir någonting stort inom eller motsvarande. Jag vet att har tänkt på några andra organisationer. Det handlar om en grupp som kanske är 50 personer som har haft det absolut högsta förtroende man kan få i och också har haft det högsta ansvar som man kan ha i , alltså ansvaret för att styra riket. Dessa personer ska naturligtvis ha en verksamhet efter det att de har lämnat regeringen. Man kan tänka sig att dessa människor som har haft detta förtroende ändå borde ha omdöme och själva förstå en liten hint, som beskrev, om att de naturligtvis inte ska säga ja till sådana verksamheter, utan att de får vänta tills de har avgått. har utredningen och erfarenheten dock visat att det krävs en reglering, ett riktmärke för hur man ska bete sig när detta inträffar. De tre typfallen är väl beskrivna. Det är först och främst något som kan vara till skada för staten. Det kan också vara fråga om en otillbörlig fördel, antingen för det avgångna statsrådet eller statssekreteraren eller för den organisation eller det företag som man kommer till. Sist men inte minst är det viktigt att det inte uppstår en skada i allmänhetens förtroende och vad allmänheten anser om de avgångna regeringsledamöterna. Då måste man, som alltid, göra en avvägning. Man kan tänka sig att det ska vara en karenstid eller 24 månader. I näringslivet har detta prövats. Ett avgångsvederlag fyller funktionen att den som har det ska kunna sätta sig emot sin egen styrelse och säga: Jag tycker inte att ert förslag är bra. Sedan har man sin försörjning ordnad. Men avgångsvederlaget fungerar också som en karens, för i många av vd-avtalen finns inskrivet att man inte får gå till en konkurrent . Det fungerar då genom att man är försörjd. Det är samma tanke här, alltså att det ska vara en karens. Då har man kommit fram till att är lagom, och det är en bedömningsfråga.