prot · H50982 · 2018-03-09 00:00:00 — Men det går inte att tala om detta isolerat, utan vi måste också tala om det förebyggande arbetet, förskolans och skolans roll, vårdstrukturer och, inte minst, synen på välfärd samt om att det är dags att ge anställda inom hälso- och sjukvården bra löner och bra arbetsvillkor. Samhället har en inverkan på måendet. Hetsen att prestera för att kunna gå i fina skolan, att inte få ett fast jobb utan behöva vänta på ett sms, att inte få en egen lägenhet eller att ha föräldrar med missbruksproblem eller med psykisk ohälsa påverkar även det måendet. Att inte fixa skolan är en jättegrej. Vi behöver ett skolsystem som inte stressar ihjäl de ambitiösa, ett skolsystem som härbärgerar också de unga killar som inte fixar skolan och som inte har föräldrar som kan hjälpa dem med skolan. Det kommer att betyda mycket om vi fixar det. Det positiva är att många talar om sitt mående. Det är ett jättesteg framåt, för stigmatiseringen runt psykisk ohälsa har varit enorm. Den är delvis bruten. Över hela landet är det brist på psykologer, specialistsjuksköterskor och psykiatrer inom psykiatrin. Personalen är nyckeln till en robust barn- och ungdomspsykiatri. Där har vi gått in tillsammans med regeringen och satsat, för det är själva grejen i detta. har så många barn och unga fått hjälp inom barn- och ungdomspsykiatrin som , trots larmrapporterna. Det handlar om att fler och fler söker och om att det är brister i systemet. Detta tänker jag återkomma till. När det gäller Uppdrag Psykisk Hälsa har SKL gjort en djupdykning i BUP och sett att det kokar ned till ett par frågor: bemanning och rekrytering. När det gäller utredningar har samtliga kliniker som tillfrågats sagt att det strömmar in utredningar från skolan. Det handlar om att man vill ha en diagnos. Detta är något som vi måste titta på. Hälften av landets verksamheter har ett skriftligt uppdrag. Risken finns att det i ena ändan sker en överdiagnostisering av barn och unga, som kan leda till en övermedicinering, och att det, i andra ändan, finns barn som inte får hjälp . Vi behöver ta fram ett nationellt uppdrag för BUP. Ni till höger säger att allt kommer att bli superbra med en kömiljard. Vi kan titta på vad som hände i . Detta är från en och en annan rapport som jag har läst. Ett sätt att få statistiken att se bättre ut, och därmed få mer ersättning, är att ta in så många nya barn och ungdomar som möjligt inom vårdgarantins . Därefter läggs patienterna på is, och de får vänta hur länge som helst på nästa besök. Så kan det bli när politiker efterlyser prestation och pressar systemen och inte ser helheten – det komplexa, personalsatsningar, utbildningsinsatser, struktur och så vidare. Vi måste hitta helt andra ingångar än barn- och ungdomspsykiatrin. Det handlar om att få fram en annan öppen dörr. Jag tror att det behövs nationella tag för att hitta en första linjens mottagning för barn och unga – en lättillgänglig första linje som är tydligt utpekad. Inget andsting har detta tillräckligt utbyggt , för att motsvara de behov som finns. Det är en jättebrist. Vi behöver också en skolhälsovård som är robust. Vi behöver även hitta riskgrupper för psykisk ohälsa för att göra något mycket tidigare, innan barn och föräldrar knackar på dörren till BUP. Oro och stress drabbar barn . Barn till missbrukare och barn till föräldrar med psykisk ohälsa behöver extra stödinsatser. Hur länge har vi inte talat om detta? Det syns tydligt att ju sämre ekonomi familjen uppges ha, desto vanligare är självrapporterad psykisk ohälsa hos tonåringar. Jämlikhet är nämligen en bra sak att satsa på i ett land. Det förebygger mycket. Och så har vi de ensamkommande. För gruppen nyanlända och asylsökande barn och unga uppskattar att 20–av dem som kommer till lider av psykisk ohälsa. Här hjälper inga plåster, utan här hjälper bara amnesti. oro och otrygghet leder rätt in i psykiatrin. Det kan man följa. Det är mycket vi måste göra innan barnet kliver in på BUP. Vi måste se över strukturerna, från ax till limpa. Det räcker inte med endast barn- och ungdomspsykiatrin, utan vi måste titta på skolan, på förskolan och på vad man kan göra innan. Det krävs satsningar på välfärd, på utbildning och på personal. Det är en basfråga. Ni i Alliansen satt i regeringen , och då hade det varit bra om ni hade lagt fram en långsiktig plan när det handlar om kompetens- och utbildningsförsörjning och satsningar på personalen, för det är själva nyckeln. Det man kan säga lite kort är att skattesänkningar och en kömiljard inte kommer att hjälpa. 8 (L): Jag ska börja med ett mejl från en ung tjej jag känner: Det här var tungt att skriva, , så jävla tungt, men det måste bli en förändring i vården. Ingen ska behöva gå igenom det som jag har gått igenom. Det jag skriver är bara en liten, liten del av allting. Hon mejlade mig i går. Hon är helt fantastisk tjej, som i sitt mejl berättar om sina upplevelser från både öppenvård och slutenvård. Hon berättar om suicidförsök, sondmatning och fasthållning. Men hon berättar också om S som på öppenvården såg, förstod och larmade till HVB-hemmet, så att hittades . Hon skrev: Personalen från HVB-hemmet hittade mig vid tågspåret, med tabletter i kroppen, öppna sår på hela kroppen, nedkyld och spritflaskan tom bredvid. Utan henne hade jag inte levt . Hon engagerade sig så otroligt mycket, och allt hon gjorde var för mitt eget bästa. Varför är ord så otroligt viktiga i denna debatt? Det är de för att det som hon skriver om så mycket handlar om bemötande. De få ljusglimtar som hon berättar om i sitt mejl handlar om personal som såg henne och som såg henne som en annan medmänniska. På grund av ätstörningar sondmatades hon. Det var något som hon upplevde som fruktansvärt jobbigt och som ett rent övergrepp – inte bara själva tvångsmatningen utan även hur den gick till. Hon skriver: Jag förstod nog innerst inne varför de gjorde som de gjorde, även om jag inte fick in det i mitt huvud. Men varför behandlade de mig som ett skadedjur, ett värdelöst misslyckat skadedjur? Det kommer jag aldrig att förstå. Vi talar här om krisen inom BUP, och detta är ett resultat av krisen inom BUP. När tid inte finns, när personalomsättningen är stor, så att få orkar vara kvar, när det är svårt att nyrekrytera, då är det de barn och unga som är i behov av mest stöd som blir lidande, de som är allra skörast och som far mest illa. Psykisk ohälsa är ett av de snabbast växande folkhälsoproblemen, inte bara i utan i hela världen. Det ökar inom de flesta åldersgrupper och inom båda könen. Värst är det för barn och unga vuxna. Det är framför allt depressioner och ångestsjukdomar som ökar. Vad detta beror på finns det flera förklaringar till. En del handlar om att det är mer ok att prata om psykisk ohälsa. Det handlar också om det som man tidigare löste med familj och vänner – livskriser – men som förut inte var livskriser. Det var allt från att flickvännen gjorde slut till att morfar dog. En annan sak handlar om det samhälle som vi lever i – om stressen och om att få ihop livspusslet. Ytterligare en sak som vi ofta talar om när det gäller just barn och unga är nätet och att man ständigt är uppkopplad och alltid nåbar och att man dessutom alltid granskas. vet vi att det finns socioekonomiska faktorer som spelar in när det gäller den psykiska ohälsan. Vi vet också att det finns skyddsfaktorer. Den absolut viktigaste av dem är skolan. Chansen att må bra är mycket större för den som klarar skolan. Vi vet att utbildningsnivån spelar stor roll för det psykiska välbefinnandet. Personer med eftergymnasial utbildning är den grupp där den psykiska ohälsan inte har försämrats på samma sätt som i övriga grupper. Men vad är hönan, och vad är ägget? För den som mår dåligt är det givetvis mycket svårare att kunna koncentrera sig på sina studier. Den som har fullt fokus på att överleva kan inte förväntas ta in ekvationer och slaget om Lützen och att analysera lyrik. Vi ser också hur antalet så kallade hemmasittare ökar, elever som helt har slutat gå till skolan. Larm kommer om barn som inte får stöd eller som inte utreds när det finns misstanke om diagnos. Rapporter visar att väntetiden för en neuropsykiatrisk diagnos kan vara med ett snitt på . Det handlar om barn som alltså inte går i skolan under denna långa tid. Att man inte får den hjälp som man har rätt till och därmed inte kan gå till skolan är ovärdigt och egentligen helt omöjligt att acceptera. Ändå är det så det ser ut. Inställningen till diagnoser ser också mycket olika ut. För vissa är det en förklaring, för andra är det en förutsättning för att man ska ge rätt hjälp och ibland hjälp över huvud taget. Det senare är någonting som jag ofta har mött – tron att det måste till en diagnos för att en elev ska få stöd och hjälp. Så är det inte. Alla elever har rätt till det stöd som de behöver, med eller utan diagnos. Det gäller i skolan, det gäller i förskolan och det gäller givetvis också i . Detta med att elever måste ha en diagnos leder också till att vi riskerar att överdiagnostisera barn. I rapporten mår BUP? tas risken för att man i stället börjar övermedicinera upp. Barn som skulle ha behövt en fördjupad utredning och bedömning får inte de insatser som de är i behov av. Vi kan se att det finns ett bristande samspel mellan skolhälsovården och institutioner. Detta är viktigt att koordinera. Det finns kommuner som ligger i framkant. En extra utsatt grupp är de barn som lever i samhällets vård, antingen i familjehem eller på HVB-boenden. Här är det extra viktigt att koordinering och samverkan fungerar väl. Vi liberaler har talat om Skolfam, som finns på många ställen och som behöver utvecklas mer. Vi vet nämligen att dessa barn löper extra risk för psykisk ohälsa, både som unga och senare i livet. Vi behöver en välfungerande primärvård och första linje för barn och unga vuxna, en specialistvård utan köer och en akut- och heldygnsvård som kan erbjuda svårt sjuka en trygg och högkvalitativ vård. Får vi inte ordning på primärvården på vårdcentralerna, får vi inte ordning på samverkan mellan olika nivåer och får vi inte ordning på vem som har vilket uppdrag, då får vi inte ordning på någonting. 9 (KD): Jag hatar att jag har så lätt att känna mina känslor. Jag kan inte bli ledsen utan att börja gråta. Jag kan inte bli arg utan att jag måste slå på något eller kasta saker. Jag känner bara negativa känslor. Jag vet inte varför det är så. Jag orkar inte ha det så här. Jag orkar inte gråta . Så säger ett barn enligt i uppropet #psykbryt, ett av alla de barn som själv inte riktigt vet varför han eller hon mår så dåligt. Så är det med väldigt många av de barn som mår dåligt – de vet inte varför de mår dåligt, och de vet inte vad de ska göra för att må bättre. Det är vårt ansvar att de befinner sig i den situation där de är . Vi har i denna debatt och kommer fortsatt i denna debatt att höra när vi politiker berättar om vad vi försöker göra och vad vi har försökt att göra . har nämligen den psykiska ohälsan bland våra barn och unga faktiskt bara blivit sämre. är på så många sätt ett helt fantastiskt land. Vi har så bra förutsättningar. Ändå mår just våra barn och unga faktiskt sämre än barn och unga i andra länder. Vi kommer inte att lösa detta genom dagens debatt. Men dagens debatt är viktig därför att vi har en kris i det som ska vara stödet när barn och unga redan mår dåligt. Det är få mejl som gör så ont som när man får ett meddelande från en pappa som säger: , efter att vi bad om hjälp, har vi fått . Det gäller också de andra exempel som vi har hört i debatten om föräldrar som är desperata. har det faktiskt gått så illa att barnet inte längre orkade leva, där ingen längre klarade av att bryta självmordsförsöket. Vi måste göra mer. har förslag om hur vi ska stärka barn- och ungdomspsykiatrin och hur vi ska se till att övergången mellan BUP och vuxenpsykiatrin ska fungera bättre, därför att många av de barn och unga som mår dåligt är i övre tonåren och kommer att fortsätta att må dåligt när de går in i vuxenlivet. är det just det där oklara vuxenlivet, den där ovissa framtiden och den där hopplösheten inför att man inte vet att framtiden kommer att vara ljus som gör att man mår dåligt. Vi har förslag om hur vi ska få en sammanhållen barn- och ungdomshälsa och stärka elevhälsan, så att ingen unge på någon skola någonstans ska mötas av skylten: Skolsyster är här kl. 11.00–12.15. Alla ungar ska kunna veta hur de kan komma i kontakt med elevhälsan. Vi har förslag om att vi ska gå in tidigare och stötta familjerna. Någonstans är det där som vi måste börja. Vad är det som är orsakerna? Vad är det som gör att vi, som är ett land med sådana enormt fantastiska förutsättningar, ändå har en situation som gör att vårt uppväxande släkte mår så dåligt? Vi måste titta på grunden. Vad är det i vårt samhälle som brister? Vad är det som gör att så många känner att framtidshoppet inte finns där? Vi kristdemokrater är övertygade om att en av de viktiga nycklarna är familjen. Det är bara i familjen du har förutsättningar att komma in i ett sammanhang där du är älskad villkorslöst – där ingenting spelar någon roll, för du är älskad precis för den du är. Alla barn känner dock inte så i sin familj. Alla föräldrar förmår inte ge den där villkorslösa kärleken. Då måste samhället stötta upp och finnas där, runt föräldrarna och runt barnen, och ge ett tidigt stöd. Vi vill att det ska vara obligatoriskt i varje kommun att erbjuda föräldrarna ett föräldrastödsprogram, och inte bara . Vi ger ganska bra stöd till föräldrar när amningen ska komma igång, när tänderna ska ut och när det är gnälligt och kolik och allt det där som kan vara ganska tufft i början av föräldraskapet. Men när det gäller den tuffa resan att vara förälder till tonåringar är vi inte lika bra på att ge stöd. Det är dags att stärka det stödet ännu mer. Alla som blir föräldrar ska erbjudas familjerådgivning, och det ska vara någonting naturligt och någonting som alla får ta del av. Vi kommer att fortsätta debattera denna fråga , och jag hoppas att även samhällsdebatten fortsätter om hur vi kan ha ett samhälle som faktiskt gör det lättare att vara barn och växa upp – så att fler kan göra det med glädje. 10 Socialminister (S): Jag vill tacka för de anföranden som har hållits i talarstolen och för det engagemang och allvar som visas oberoende av vilket politiskt parti det är som står i talarstolen. Vi har ibland olika vägar för och förslag på hur vi ska uppnå det vi talar om här , nämligen hur vi ska tillse att vi på riktigt kan ringa in grundorsakerna till att våra ungdomar mår allt sämre och på riktigt göra förändringar som verkligen kan göra skillnad. För regeringens del har detta varit en av de absolut mest prioriterade frågorna . Som flera har sagt har vi haft mer än en fördubbling av barn och unga som mår dåligt i . Det är klart att det ställer oerhört stora krav på den svenska hälso- och sjukvården – på barn- och ungdomspsykiatrin, på den specialiserade barn- och ungdomspsykiatrin och på att bygga ut en första linjens psykiatri för barn och unga som går att nå snabbt. Vi har fördubblat anslaget till psykiatrin. Vi har gjort en alldeles särskild satsning just på elevhälsan av denna orsak. Vi har 700 fler medarbetare i den svenska elevhälsan jämfört med vid mandatperiodens början, för att det ska gå att fånga upp tidiga signaler och följa barn på ett annat sätt än vi har kunnat tidigare. Vi har skjutit till en kvarts miljard till ungdomsmottagningarna. De flesta landsting har använt dessa pengar till att anställa fler psykologer, kuratorer och läkare. Jag har ingen övertro på att pengar är det som kommer att lösa alla problem, men jag tror att vi kan vara överens om att det när behoven ökar är betydligt enklare att lösa komplicerade problem med resurser än utan. Jag måste dock verkligen få varna för en övertro på att en prestationsbaserad ersättning kommer att lösa situationen. Ni vet och jag vet att det inte är så. Vi behöver komma till roten med problemet och inte ägna oss åt kosmetiska eller enkla politiska utspel. Jag förstår att en kömiljard – eller tio, för den delen – låter bra i den politiska retoriken, men ni vet och jag vet att den var djupt kritiserad av dem som arbetade i dessa verksamheter. Den ledde till undanträngningseffekter och gjorde att det inte var barnen med de största behoven som fick hjälp. Den ökade ojämlikheten mellan landstingen över landet. Låt oss alltså i stället satsa på sådant som på riktigt gör skillnad! satsar vi historiskt stora resurser på mer personal och bättre arbetsmiljö i vården så att fler vill och orkar jobba kvar. Lyckas vi inte med detta kommer inte tio kömiljarder att göra någon skillnad. Vi ska fortsätta stegen mot att se till att vi har en trygg första linjens psykiatri som gör att de som är i behov av den specialiserade psykiatrin verkligen får tillgång till den. 11 (M): I S-styrda får färre än var tredje barn- och ungdomspatient en fördjupad utredning inom utlovad tid. I S-styrda har antalet barn i kö för att få utredning och behandling inom BUP ökat med . I S-styrda får färre än var tredje barn- och ungdomspatient behandling och fördjupad utredning inom utlovad tid, och i S-styrda och får inte ens fyra av tio barn och unga en första bedömning inom utlovad tid. Detta är sorgliga resultat, och det finns barn och unga med namn bakom siffrorna. Så att inga missförstånd ska råda vill jag säga att inte heller de alliansstyrda landstingen och regionerna har klarat av att leva upp till garantins målsättningar. Det är bara det att det är allra sämst utveckling i de regioner som leds och styrs av Socialdemokraterna. Utvecklingen med växande köer till barn- och ungdomspsykiatrin måste brytas , och den måste brytas i hela landet. Det går att åstadkomma en positiv vändning; det finns det facit på sedan tidigare. Kommuner och Landsting sammanställer utvecklingen gällande väntetider inom vården och psykiatrin, och den visar bland annat följande: klarade 16 av 21 landsting att erbjuda ett första besök på BUP för av patienterna. var det 3 av våra 23 landsting och regioner som klarade det. Det kan inte vara en slump att resultaten har försämrats dramatiskt efter att regeringen aktivt tagit bort allt som påminner om att stimulera och sätta fokus på resultat när det gäller patienternas långa väntetider. Vi ser tredubblade köer till BUP och fördubblade vårdköer, och vårdköer är bland de längsta i . Vi moderater vill vara med och ta ansvar för situationen. Barnen är så viktiga att vardagligt politiskt käbbel måste läggas åt sidan så att vi kan lägga fokus på vad som är viktigt. Det bekymrar mig att vårt ansvariga statsråd i går i kammaren, som svar på en fråga om vårdköer från min kollega , sa: ”Det är inte den här regeringen som är ansvarig för att vi har de vårdköer vi har.” Det är viktigt att vi gemensamt kan komma vidare och att man tar ansvar för den situation vi befinner oss i. Vi moderater är beredda att ta ansvar. När vi i alliansregeringen införde kömiljarden i vården och extra prestationsbaserade satsningar för att korta köerna till BUP gav det tydliga resultat. klarade 16 av 21 landsting av att se till att barn och unga fick en första bedömning , och är det 3 av 21 landsting. Detta är ett faktum. Detta är facit. Alliansregeringens förstärkta vårdgaranti för fler insatser till barn och unga med psykisk ohälsa gav positiva resultat. Vi vill med övriga allianspartier återinföra den förstärkta prestationsbaserade vårdgarantin inom BUP. Så är det. Vi har i vårt budgetalternativ föreslagit en tredubblad kömiljard som breddas och även innehåller bland annat psykiatri och återbesök. Men det är en rad andra saker som behöver göras, och mycket har nämnts från denna talarstol. När vi från Alliansen talar om vad som behöver göras inom barn- och ungdomspsykiatrin vill jag att statsrådet ska öppna öronen. Kömiljarden är bara en av alla de åtgärder som vi föreslår. 12 PER RAMHORN (SD): Som vi alla vet råder det stor brist på personal inom sjukvården, och barn- och ungdomspsykiatrin är inget undantag. Det finns flera anledningar till varför det ser ut som det gör. En anledning är att alltför många anser att det inte är attraktivt att jobba inom vården under de förutsättningar som råder . Jag kan förstå dem. Jag har själv jobbat inom vården med delade turer och jobb och på tider som är svåra när man ska få ett normalt familjeliv att gå ihop. Dessutom är lönen relativt låg. Jag förstår dem alltså verkligen. Men det behöver inte vara på det här viset. Med rätt förutsättningar kan vårdyrkena bli yrken som ungdomar söker sig till. De kan bli yrken som vårdpersonalen vill stanna kvar inom och som man känner sig stolt över att jobba inom. De kan bli yrken som man kan försörja sig på och med arbetstider som innebär ett fungerande familjeliv. Men då krävs naturligtvis åtgärder som att till exempel ge sjuksköterskor och undersköterskor möjlighet till kompetensutveckling på betald arbetstid, att göra undersköterskeyrket till ett legitimationsyrke, som det är i merparten av länder, och att införa moderna arbetsvillkor som rätt till heltid och avskaffa de ofrivilliga skifttjänstgöringarna och de delade turerna. Man bör också se över möjligheten att avveckla karensdagen för vårdpersonalen. Ska vi klara kompetensförsörjningen inom vården framöver och korta vårdköerna är personalens arbetsvillkor absolut nyckeln till detta. Situationen inom vården benämns i den politiska debatten som allt från ett haveri till en utmaning. Vi kan naturligtvis ha skilda åsikter om vad som är närmast sanningen, men vi kan säkert allihop vara överens om att situationen inom vården är allvarlig när patienter inte får vård och när personalen lämnar jobbet för att arbetsvillkoren är usla. Det är faktiskt det som sker . Vi har under debatten hört en mängd förslag på hur vi kan lösa problemen som finns inom sjukvården. Det är bra, och det är något som jag och vårt parti kommer att ta med oss. Jag har själv framfört en del av vad vi i anser behöver göras för att få en tillgänglig vård. Men jag vet också i vården att man inte ska vara så säker på att man alltid själv sitter inne med svaren och lösningarna på ett problem. Ofta kan det faktiskt vara riktigt värdefullt att lyssna på vad andra har att säga. bjöd jag och in samtliga partiledare och sjukvårdspolitiska talespersoner till ett förutsättningslöst samtal om sjukvården och om vad vi tillsammans på nationell nivå kan göra för att öka tillgängligheten i vården och därmed i förlängningen minska patienternas lidande. Samtliga partier tackade nej till vår inbjudan, vilket jag uppriktigt talat tyckte var väldigt tråkigt – inte för min egen del utan främst för alla de patienter runt om i landet som sätter sin tilltro till att vi politiker ska lösa problemen som finns inom vården. Är det inte dags att vi lägger den politiska prestigen åt sidan till förmån för den här för det svenska folket viktiga frågan? Dessutom har flera partier uttryckt att det är dags för vuxna samtal i politiken. Vår inbjudan står fast om gemensamma samtal över partigränserna om vad vi tillsammans, samtliga partier, kan göra för att situationen inom vården ska bli bättre. Därför ställer jag frågan: Vår inbjudan står fast – hur ställer ni er till det? 13 (MP): För att kunna möta utvecklingen med den ökade psykiska ohälsan behöver vi ha en helhetssyn på problemet. För att nå det långsiktiga målet med minskad psykisk ohälsa behöver vi redan från början ha fokus på förebyggande arbete, en tillgänglig första linjens psykiatri och elevhälsa och en specialiserad vård med god kvalitet. Vi vill stärka elevhälsan och första linjens psykiatri. Självklart behöver köerna till BUP kortas, men vi behöver också säkerställa att barn får rätt stöd redan innan de behöver uppsöka BUP. När elever drabbas av psykisk ohälsa påverkas hela livet. Välbefinnandet minskar, skolresultaten försämras och makten över livet krymper. Därför har regeringen redan investerat i elevhälsan, och vi satsar nu mer .