prot · H60934 · 2018-12-20 00:00:00 — Jag behöver inte stå här och rabbla upp siffra på siffra, för jag antar att han både kan räkna och läsa. Jag ser inga problem med detta. Men jag ser problem med den lättvindiga text som har. Man skyller på och hänvisar till praxis, men praxis gäller visst lite när det passar. Det är ganska beklämmande. Man kan tro att ni har suttit vid Stureplan över en caffelatte och författat ett dokument. Det är mycket tal om servettbudgetar och dylikt här, och det här är inget som imponerar på mig. 112 (C): Jag hoppas att vi kan hålla ett gott debattklimat framöver. Först vill jag säga det som alla vet: Eftersom ramarna i vårt förslag har fallit deltar vi inte i beslutet utan hänvisar till vårt särskilda yttrande. Vi vill egentligen inte ha det här sättet att göra en budget på i . Det ska en regering göra. Låt mig apropå det viktiga utgiftsområde vi nu debatterar inleda med ett litet citat: ”Det var den allra bästa av tider och det var den allra värsta. Det var visdomens tid, det var oförnuftets tid.” Detta är den klassiska inledningen på Två städer av . Men det skulle också kunna vara en inledning på en beskrivning av den svenska arbetsmarknaden . Å ena sidan är vi nu precis över krönet på den internationella högkonjunkturen. Exportindustrin går på högvarv, och det råder skriande brist på arbetskraft i många sektorer i svensk ekonomi. Tiotusentals personer saknas. Å andra sidan har vi den allra djupaste och svåraste klyvning vi kanske någonsin har haft på svensk arbetsmarknad. Som nämndes här tidigare är tre fjärdedelar av alla arbetslösa i , 260 000 personer, utsatta människor. Många av dem är utlandsfödda, äldre som ska försöka komma tillbaka till jobbet eller personer som saknar gymnasieexamen. Så ser det ut i ett läge där arbetslösheten bottnar på en för att vara i toppen av en högkonjunktur ganska hög nivå: . meddelade Arbetsförmedlingen att man nu har gett upp och räknar dem som står längst bort från arbetsmarknaden som hopplösa. Dem ska de ideella eller något liknande ta hand om. Så kan vi inte ha det i . Vi måste ha en arbetsmarknad som är för alla. Vi får inte ge upp om människor bara för att de står långt bort från arbetsmarknaden. Detta är också en regional, och ibland nästan en lokal, klyvning. Vi som är här kommer från olika delar av vårt land, och många av oss vet att det sida vid sida med en blomstrande arbetsmarknad och ett starkt företagsklimat finns områden där arbetsmarknaden ser nästan hopplös ut. Många personer som jag har mött ser mig i ögonen och säger: Jag ser ingenting av den här fantastiska arbetsmarknaden. Var är den någonstans? Var finns den för mig? Det frågar de som har kämpat för att komma in i det svenska samhället som nyanlända och de som kämpar på sin ort för att komma tillbaka i jobb efter att ha blivit av med sitt arbete. Tittar vi närmare på statistiken ser vi att mycket av den lilla förbättring som skett tyvärr dessutom bygger på extratjänsterna som av någon outgrundlig anledning räknas som sysselsättning fast de är subventionerade av staten till och lite därtill. är det här inte omöjligt, skulle jag säga. Andra länder har vänt på en sådan här utveckling. var sjuke man och hade över 10 procents arbetslöshet, vilket var bland de högsta siffrorna i . är arbetslösheten där en av de lägsta. Men för att kunna vända på detta krävs, återigen, strukturella reformer. Det krävs faktiskt, precis som vissa av våra motståndare säger, utbildning. Det vill satsa på. Vi vill satsa på yrkesvux och smartare yrkesutbildningar och lärlingsutbildningar – alla tänkbara vägar tillbaka in i jobb. Men vi måste erkänna att det inte räcker. Vi kan inte sätta hundratusentals personer i skolbänken i vuxen ålder och tro att det är lösningen på våra arbetsmarknadsproblem. Vi måste öppna andra vägar också. Här finns fyra lås som vi i politiken har skapat och som vi måste bända upp med hjälp av politiken. Det första är den enorma bristen på startjobb eller lärlingsjobb – det finns många namn. barn har många namn. Det handlar om att man börjar på en lite lägre lön än vad som tolereras på svensk arbetsmarknad för att på så sätt få en väg in och får en högre inkomst än de låga bidrag man kom från som arbetslös. Det här är det som ibland kallas för enkla jobb, men de är verkligen inte enkla. Hade vi varit som skulle vi ha haft 100 000 sådana öppningar för människor – 100 000 fler jobb på en befolkning av storlek. Hade vi varit som skulle vi ha haft över 150 000 sådana jobb. Där måste vi börja, och det går alldeles för långsamt. Det finns de som oroar sig för att det här ska dra ned andras löner i . Men det fantastiska med det här är att de här jobben, enligt de undersökningar som har gjorts i , faktiskt höjer de befintliga lönerna på arbetsmarknaden för dem som har de lägsta lönerna. När det kommer in tiotusentals fler personer får du som redan är på arbetsmarknaden ett ökat ansvar, får ibland handleda och får en ny och förstärkt roll. Vi kan alltså faktiskt förstärka dem som redan är där. Det andra låset är att vi har bland de högsta skatterna i världen på att anställa dem med de lägsta lönerna. En stor del av det är bara ren skatt och egentligen inga riktiga sociala avgifter. I ena handen har vi dessa enormt höga skattekilar på att anställa dem som har det tuffast, och med andra handen använder vi dessa skattepengar till dyra åtgärder som är ineffektiva. Det måste det bli stopp på. Vi i vill tvärtom ta bort arbetsgivaravgifterna för den som anställer dig som är helt ny på arbetsmarknaden . När du är som svagast och verkligen behöver komma in på arbetsmarknaden har småföretagen som störst anledning att anställa just dig. Särskilt viktigt, återigen, är det på de små orterna där många kämpar för att komma in på arbetsmarknaden. Sedan måste vi öka rörligheten på svensk arbetsmarknad, för det är så människor kommer in. Det här är det tredje låset. har vi utformat arbetsrätten i på ett väldigt märkligt vis. Vi säger till dig som är helt ny på arbetsmarknaden att du har den allra otryggaste formen av anställning. Till dig som är på arbetsmarknaden säger vi att du ska stanna . Ju längre du stannar, desto tryggare blir din anställning. Och vad händer? Människor känner ett enormt behov av att stanna jättelänge på arbetsplatsen, för där är det ju tryggt när man har sin fasta anställning. Och så plötsligt skär företaget ned, och då står du där och är och facket förhandlar bort din plats i turordningen. Då står du längst bak i kön och ska kämpa dig tillbaka in på arbetsmarknaden. Vi måste komma ifrån det där och komma till det som i kallas för flexicurity. Där har man ett helt annat sätt att trygga folks plats på arbetsmarknaden genom att man rustar dem för omställning med kompetensutbildning. Folk har då, vilket tycker är fantastiskt, mycket större chans att komma tillbaka gång på gång i livet och hitta nya jobb och både kunna vara rörliga och stanna på jobbet och ha trygghet i det. Det fjärde låset på arbetsmarknaden är det enormt ineffektiva sättet vi använder de resurser som vi har för att hjälpa de allra svagaste arbetslösa. Det är helt rätt att svenska staten ska hjälpa arbetslösa att komma in på arbetsmarknaden. Det tror vi på i det här landet. Men hur kan vi då använda dessa tiotals miljarder på ett så ineffektivt sätt? Hur kan vi göra det? En enkät visade att av dem som är inskrivna hos Arbetsförmedlingen får aktiv hjälp av Arbetsförmedlingens personal för att komma in i arbete. Det är inte Arbetsförmedlingens anställda det är fel på. Det här är en byråkrati som slussar personer från åtgärd till åtgärd utan att få någon som helst effektivitet i jobbsökandet och som har visat sig omöjlig att reformera. vill göra om Arbetsförmedlingen i grunden. Vi vill att man ska belöna resultat. Ta in de fristående, ideella, idéburna eller privata aktörerna så att de kan få hitta nya, specialiserade och kreativa sätt att hjälpa folk in i arbete! Men se till att pengen bara delas ut efter resultat och att den är störst för dem som har det tuffast och mindre för dem som har det lättare. Vi ska inte belöna folk bara för att de placerar människor i pysselsättning och annat ofog. De ska inte få någon ersättning utan ska kastas ut ur systemet. Så har , och använt varenda skattekrona till att i synnerhet hjälpa dem som har det allra tuffast på arbetsmarknaden. Om vi bara kan bryta de här låsen – bristen på ingångsjobb, bristen på rörlighet, ineffektiviteten i förmedling och stöd och de höga skattekilarna på att anställa – kan vi också gå från bidragsjobb och åtgärder till riktiga jobb. Då kan de bästa av tider verkligen vara de bästa av tider innan den farliga lågkonjunktur som väntar kommer och det blir mycket svårare att få in folk på arbetsmarknaden. Då kan de som står utanför arbetsmarknaden komma in. Då kan vi komma ifrån det som Arbetsförmedlingen sa om att vissa personer är så hopplösa enligt deras mening att de inte ens kan åta sig att hjälpa dem. Då kan vi öppna upp svensk arbetsmarknad på riktigt. I detta anförande instämde (C). 113 (V) replik: Jag blev glad över att nämnde , som beskriver ett samhälle mycket i anda, får man säga, med fritt entreprenörskap, ingen inkomstbortfallsprincip, många enkla jobb och väldigt starka, för att inte säga existentiella, drivkrafter för arbete. Men det var inte det jag skulle fördjupa mig i här. Jag reagerade på någonting som sa både i sitt anförande och i replikskiftet med vår kamrat från , nämligen att man väldigt ogärna ville lägga fram en egen budget, att man tycker att det har varit en problematisk process och att det egentligen är regeringen som ska lägga fram budgeten, särskilt i det här läget. Det som är något förvånande med det är att jag inte uppfattade att det har funnits något tvång för att lägga fram en egen budget, som man ju ändå gjorde. Det är det faktum att lade fram en egen budget, sedan reserverade sig till förmån för den och därefter lade ned sina röster som gör att vi har den situation vi har . Jag vill gärna ha ett klargörande när det gäller om skälet till motion har varit specifikt att det ska vara en budgetmotion – servettskiss eller inte – från och med SD:s hjälp som går igenom. Har det varit huvudsyftet med budgetmotion, eller finns det andra syften, till exempel att visa upp att man fortfarande vill ha sänkt a-kassa och så vidare? 114 (C) replik: Angående det som sa om kontrar jag med att säga att jag förstår att gärna vill att debatten ska vara precis som när skrev Kommunistiska manifestet. Men vi vill nog gärna uppdatera verklighetsbilden och åtgärderna för den moderna tid som vi lever i. När det gäller budgeten har vi inte varit det minsta oklara med att vi ville att ordningen kring den här budgetomröstningen skulle vara annorlunda. Vi skulle ha velat ha en regering först, och vi skulle egentligen ha velat slippa hela den här situationen vi har med en budget som gått genom i stället. Men givet att den här situationen har uppstått är det inte uppdrag att kompensera i de här omröstningarna för vad alla andra gör. Vi var tydliga med att vi hade gjort en budget som vi visste skulle falla. Vi yrkade bifall till dess idé och tanke, men den var som du säger en manifestation för vad vi vill – men kanske inte med just den betoning som du har, . Däremot har vi varit tydliga med att vi inte kan ta ansvar för vad alla andra i gör. Vi kan inte med våra beslut kompensera för vad andra gör. Det har ni inte heller gjort, någonsin, i de här omröstningarna eller i andra likartade parlamentariska situationer. Var och en får alltså stå för sin budget och sin hantering. 115 (V) replik: Jag har förståelse för att i sin historiebeskrivning vill hoppa över hela perioden med arbetarrörelsens kamp och vad den ledde till. Jag ska inte avkräva honom den. Jag konstaterar dock att svaret på min egentliga fråga blev väldigt märkligt. Jag har inte krävt av att han ska ta ansvar för vad någon annan gör. Jag tycker att det kan vara rimligt att ta ansvar för vad man själv gör. Man är till exempel överens med andra partier om att det är en rimlig hantering för en övergångsregering att inte lägga fram en partipolitisk budget utan prolongera tidigare budgetar, i enlighet med principer som parti har tyckt är rimliga. Att då komma och lägga fram en egen budget kan jag inte förstå att eller någon annan har tvingats göra. Det är ett aktivt val. Och resultatet av det aktiva valet ser vi här. Ett konservativt reaktionärt block har fått igenom sin budgetmotion. 116 (C) replik: Jag förstår att gärna vill tillskriva den han råkar replikera på alla de saker han är missnöjd med. Men det är faktiskt inte vi som har lagt fram budgetmotion. Vi har lagt fram vår, och vi har varit tydliga med att vi inte vill att den ska bli rikets budget i slutänden. Det är ett sätt att presentera vår politik. Vi vet att den kommer att falla i följande omgångar. Då har vi åtminstone fått markera var vi står, precis som har markerat på andra sätt var de står. kan inte, även om gärna vill det, ta ansvar för alla andras agerande. Vi är inte heller på något vis ansvariga för att har lagt fram den här budgeten. Innehållsmässigt finns det saker i den som vi tycker är bra. Men det hör inte till saken. Vi tycker fortfarande att hanteringen har varit tokig. 117 (V): Det här blir kanske lite av en fortsättning på det samtal som jag och hade. Vi är samlade här för att debattera i en ganska märklig budgetprocess. Då blir det lite formalistiskt konstitutionellt nörderi. Men vi måste sätta in det som sker i ett sammanhang. har, vilket har konstaterats , en övergångsregering. Det beror på att de borgerliga partierna tillsammans med röstade bort utan att ha en färdig idé om hur en ny regering skulle se ut. Den situation vi befinner oss i är resultatet av den omröstningen och den efterföljande parlamentariska processen. Vad är det då som har hänt? Varför är vi i den här situationen? Vi är i den fastän vi har ett parlamentariskt läge som liknar det som var under den förra mandatperioden. Då hade vi en rödgrön regering som fick igenom sin budget efter förhandlingar med . Men det som har hänt – en ganska stor förändring – är att delar av det som tidigare kallades den borgerliga alliansen har gått en annan väg. Man har inlett en process där man ser sig som en del av en annan sorts höger där ingår. Därför har vi hamnat i den här situationen . Rent konstitutionellt innebär det att vi inte har kunnat få en regering . Det har i sin tur lett till att vi har hamnat i ett prövat läge, nämligen att en övergångsregering har tvingats lägga fram en budget. Det är en situation som har behövt hanteras ansvarsfullt, både för att säkerställa den löpande styrningen och administrationen av statliga funktioner och myndigheter och för att skapa en praxis som kan finna ett brett stöd och bli någorlunda robust för framtida eventualiteter. Vi ska komma ihåg att det inte finns särskilt skarpa konstitutionella gränser för vad en övergångsregering får göra. Undantaget är egentligen att man inte får utlysa extra val. Däremot finns det budgetlagar och en riksdagsordning som behöver följas. En budget behöver läggas. Landet behöver fungera. Det finns också en promemoria från Statsrådsberedningen. Den har använts därför att det har funnits ett brett stöd för att det är ett rimligt sätt att agera som övergångsregering. Det har funnits ett brett stöd för den efter KU-behandling och så vidare. Notera därför att den avgångna regeringen som fungerar som expeditionsministär har sträckt sig väldigt långt och bakbundit sig själv. Inget av de partier som ingår i den regeringen har lagt fram förslag på nya reformer. Det har inte heller gjort. Jo, vi har hedrat ett samförstånd som har varit till för att ge nästkommande regering – oavsett vilka partier den består av – större handlingsutrymme. Detta är en politisk kostnad som betalas för att säkerställa en ordnad process i ett för komplicerat parlamentariskt läge. Vi har betalat det priset. Men hur har de borgerliga partierna agerat? De har sagt: ”Det som ni har värkt fram på är bra principer, som ni bör följa”. Sedan har de gått till sina kanslier och totat ihop budgetmotioner av servettskisskaraktär. På det sättet har de agerat. Det är förstås både taktiskt och politiskt. Syftet har varit skapandet av ett blåbrunt reaktionärt block i svensk politik. Men ska man alltså ge ett skimmer av att det finns ett slags snällborgerligt block i med liberalismen som en av grundstenarna – vad nu det ska betyda. Från den moderata sidan har det naturligtvis också handlat om att hantera den panik och den bitterhet som har uppstått när man ännu inte har kunnat bilda en M-ledd regering. För oss andra är det självklart varför: det tämligen betydelsefulla och i och för sig glädjande faktumet att den borgerliga alliansen förlorade valet och att gick bakåt. För att berättiga sitt agerande har barrikaderat sig bakom ett antal talepunkter och tröttsamma spins. En sådan som vi har hört är att vi ”har en övergångsregering men inte någon övergångsriksdag”. Det är självklart korrekt. Men de slutsatser man drar av detta blir i praktiken helt uppåt väggarna. Förhållandet mellan riksdag och regering är, som vi också påpekar i vårt särskilda yttrande, en delikat kombination av konstitutionella regler och upparbetad praxis. Man kan tänka sig att man vill ändra på den relationen. Det är fullt rimligt att tänka sig att man vill flytta reellt inflytande från regeringen till och processer – fine! Men det har de här partierna knappast gett uttryck för i andra sammanhang. Om man ska göra en sådan typ av konstitutionellt skifte på ett seriöst sätt måste det vara en ordnad och genomarbetad process. Det skulle ändra hur budgeten utformas, hur den arbetas fram, vad som ska stå i budgeten respektive lämnas över till regeringen, hur departementen ska styras och hur myndigheterna ska agera. Det är viktiga frågor som man kan diskutera. Men man ska knappast diskutera de frågorna i en kaotisk process där budgeten är inlämnad maximalt sent. Den är inte alls ett uttryck för den sittande regeringens eller regeringspartiernas politiska viljeinriktning efter valet. Utskottens beredningsprocess är maximalt forcerad. Och som lök på laxen har just de partier som säger ”hallå, vi har ingen övergångsriksdag” ägnat sig åt allt annat än att göra processen seriös och transparent i just . Då blir det för såväl myndigheter som medier och allmänhet svårt att förstå vad som händer i den här budgeten. Man vet inte ens vad som ingår i förslagen. Det har till och med varit en process för att få ihop M:s och KD:s budget till en gemensam reservation – inte för att KD har fått särskilt mycket inflytande, men ändå. Det är dessutom svårt att utläsa i betänkanden och bakomliggande motioner vad som ska hända, varför saker ändras och inte. Det är den situation vi har placerats i – av den samlade borgerligheten, skulle jag vilja säga. Det här är ju en situation som naturligtvis också gör att kopplingen mellan regeringsmakt och budget blir märklig och oklar. Här har vi en övergångsregering som inte kan avgå. Övergångsregeringen kan inte säga: Det här kan vi inte regera på, så då avgår vi eller utlyser extra val. Det får man inte. Det är en regering som per definition lever i ovisshet. skjuter man alltså över ansvaret på den regeringen för att lösa en del av de problem som man själv inte har orkat förhålla sig till. Så agerar ju inte partier som bör få komma i närheten av regeringsmakten. Låt mig bara säga några saker om innehållet i den här kaosbudgeten. Man skriver: ”Utskottet vill se starka drivkrafter att arbeta, med lägre skatt på arbetsinkomster och med bidrag och ersättningar som främjar arbetslinjen och stöd för att återgå i arbete.” Alltså: De rika ska bli rikare, de sjuka och arbetslösa ska straffas. Det är vad det betyder. Vi vet hur det var under de borgerliga åtta åren då man med stor frenesi slog sönder såväl a-kassan som sjukförsäkringen utan att bygga ut någon som helst rehabilitering trots att man använde ordet rehabiliteringskedja väldigt ofta. Det här är de allmänna besvärjelser och den ideologiska enögdhet som präglar den här budgeten. När man kommer in på anslagen gör man omfattande, uppenbart oansvariga neddragningar: 900 miljoner på Arbetsförmedlingens förvaltningskostnader och drygt 2,6 miljarder på program och insatser – detta för att skrapa ihop pengar till sina skattesänkningar, särskilt för dem med högre inkomster. Här är det intressant att tänka sig vad man tror att detta ska få för konsekvenser. Hur ska det gå till? Läser man betänkandet och motionerna blir svaret ganska tydligt: Man har ingen aning och man bryr sig inte heller så mycket. Det är den tragiska verklighet som vi står inför. Utskottet vill börja med att lyfta behovet av att reformera Arbetsförmedlingen i grunden, kan vi läsa. Det var ju spännande. Det var det man gjorde under Reinfeldtregeringen. Man visade generaldirektören på Powerpointpresentationer där den främsta kompetensen var att inte ha varit socialdemokrat. Man hanterade en internationellt unik slakt på a-kassan. Man lät Arbetsförmedlingen ta smällen för den samtidiga strypningen av sjukförsäkringen. Man genomförde tvångsmässiga privatiseringar som gav oss rubriker av typen: ”Då vd för sekt, nu jobbcoach.” Lotsföretagen var involverade i entreprenöriella innovationer som innebar att man raggade kunder med att utlova egna datorer till ekonomisk brottslighet och i något fall även möjlig rekrytering till IS. Detta fiasko skulle jag ha haft stor förståelse för om man ville förändra i grunden, men man vill göra tvärtom. Man vill ha mer av detta. I andra sammanhang pratar man om en nedläggning av Arbetsförmedlingen, men det är alltså fråga om en privatisering med offentligt säkrad finansiering av privata aktörer, alltså ett fullskaleexperiment i linje med den upphandlings- och outsourcekatastrof som man genomförde under regeringen . Det är som att vilja skapa ett Nya i varje län och kommun, fast utan sjukvård. Inte ens detta förmår man ju presentera en plan för i den här budgeten, utan det är fråga om att genomföra dessa nedskärningar och sedan se vad som händer. ”Utskottet anser att Arbetsförmedlingen bör effektiviseras”, skriver man. Man kunde ju ha följt upp med orden ”lycka till”. Dessutom har man inte tänkt på att det tar lite tid att sparka anställda i dagens . Det är inte som någon kanske kan förvänta sig i sin fantasi, att anställda kan sparkas och gå . Det betyder att Arbetsförmedlingen kanske behöver säga upp många fler än vad som behövs för att sedan direkt anställa personal igen för att någon ska jobba där 2020. Det här, fru talman, är inte att vara ”den vuxne i rummet” i budgethanteringen, det är snarare ett barnkalas med överdos av prinsesstårta. Slutligen: Jag vill understryka att jag och mycket skarpt och mycket länge har kritiserat en hel del i Arbetsförmedlingens arbete och de åtgärder som många arbetslösa erbjuds eller i praktiken blir tvingade in i. Det finns väldigt mycket att göra för att få en arbetsmarknadspolitik värdig ett modernt välfärdsland med en dynamisk arbetsmarknad. Men då är inte den här vägen rätt väg att gå, snarare tvärtom. Det här är en politik som kommer att drabba människor som har behov av hjälp, och det kommer att drabba kommunerna ekonomiskt. I sin tur riskerar detta att gå ut än mer över personer som behöver samhällets stöd. Vi kommer att återkomma till de här frågorna och på många olika sätt, oavsett vilken regering det blir. När det gäller det som vi tycker hänvisar jag till vårt särskilda yttrande som vi har tillsammans med Socialdemokraterna och . Men för att väga upp för lite av den upprördhet som jag uppvisat här vill jag också önska god jul. 118 (MP): Övergångsregeringen har lagt fram en övergångsbudget som är politiskt avskalad. Syftet var att ge mesta möjliga handlingsutrymme för den regering som kommer att tillträda. Jag deltar därför inte i beslutet utan hänvisar till övergångsbudgetpropositionen och det särskilda yttrande som vi lagt från , och .