prot · H50977 · 2018-03-01 00:00:00 — Jag undrar helt enkelt vad gör för att säkerställa kommunernas finansiering, . Ett område där vi kanske inte är riktigt lika överens kan sammanfattas med mångfald och vinster i välfärden. Det jag lurar på när jag hör är att det är en beskrivning som inte riktigt stämmer med verkligheten. pratar om hur stor andel det är som går i friskolor och i andra typer av verksamheter. Men problemet är ju att det i mångt och mycket är ett fåtal stora koncerner som ägs av riskkapital som står för nästan alla dessa verksamheter. De mindre aktörerna är ganska många till antalet, men de utgör bara en liten andel av det hela. Jag undrar om det är ett problem för att det finns stora riskkapitalkoncerner som gör stora vinster – övervinster som konstaterar. Ni återkommer alltid till eller föräldrakooperativ som exempel. Jag menar att vi har lyssnat på det som har beslutat om, både i och i behandlingen av den proposition som kommer att läggas på bord. Det är inte föräldrakooperativen och stiftelserna som kommer att drabbas. Det är vinstjakten som incitament som är problemet, och den skapar ett fel i systemet. Jag vill gärna se en mångfald där man lär av varandra. Det gäller kommuner, ideella aktörer och privata intressenter som vill skapa en god utbildning. Problemet är att det inte går att lära sig någonting av . Men en sak som man kan lära sig av är hur man gör en ofantligt stor vinst och flyttar den till skatteparadis. Det vill jag inte att svenska kommuner ska lära sig av detta bolag. 5 (M) replik: Tack så mycket för frågorna! Det var många frågor som jag skulle kunna svara på . Jag ska se om jag dels lyckas komma ihåg dem, dels lyckas besvara dem på ett bra sätt. Generellt sett har vi moderater större fokus på arbetslinjen. Under de två mandatperioder som vi moderater tillsammans med allianspartierna styrde landet visade vi att det går att kombinera sänkta skatter med olika reformer som leder till att skatteintäkterna till kommuner och landsting ökade. Med vår politik ökade alltså resurserna till kommunerna, och det finns ingenting som hindrar det från att fortsätta. Då var det dessutom både finanskris och lågkonjunktur. När det gäller ägandet i olika stora skolor är börsnoterade företag väldigt tydliga med sin ägarandel. Bland de största ägarna finns konsekvent olika fonder. Våra pensionspengar finns till stor del i dessa sektorer. Faktum är att vi alla på ett eller annat sätt är delägare i dessa företag. Jag ser inte det som ett problem, utan jag ser det som en långsiktig investering. Beträffande vinst har jag saknat frågan varför det delvis historiskt har skapats relativt höga vinster i dessa sektorer. Till en början var skolpengen för hög därför att kommunerna själva inte hade kontroll över sina kostnader, men har det justerats ned. Allteftersom kommunerna har sett över sina kostnader – till exempel lokalkostnader – har även kommunerna blivit mer effektiva i att ta vara på de resurser som de har. Då har skolpengen minskat, och vinsterna i dessa företag är ju inte längre lika stora som de var i början. Det är ett rimligt system. Jag är glad för att dessa företag finns, och jag hoppas att de kan fortsätta att verka. 6 (V) replik: Man kan också konstatera att antalet elever på gymnasiesidan har gått ned kraftigt, vilket gör att vinsterna minskar eftersom de har färre elever. Därför finns det inte lika många skolor. Den viktiga skillnaden i hur jag och ser på den här frågan är att för henne är vinsten i sig inte något problem, utan det är en långsiktig investering som går tillbaka till ägaren. Om man flyttar den till ett skatteparadis är inte heller så viktigt. Det jag anser är att vinstjakten som incitament är det som är problematiken. Man får ett system i välfärden som får den att fungera som en marknad. har det mest liberala systemet för skolor i hela världen. hade ett lika privatiserat skolsystem som vi, men man har avskaffat det. är vi ensamma kvar med att vara så här extrema. Det finns inget land som är jämförbart med . Det leder till sådana konstiga effekter som betygsinflation, som att man ger knäckebröd till barn i förskolan och som att man skiter i gamlingar på äldreboenden. Det är så man gör vinst. Man pressar ned kostnaderna och sänker kvaliteten. Sedan för man ut vinsten. Man använder vinsterna på olika sätt, bland annat genom att köpa skolor i . För mig är problemet att det är aktieägarnas utdelning som är incitamentet och som ska stå i fokus. Det är därför som man kapar kostnaderna. Jag har egentligen inget problem med att det finns ideella aktörer i sektorn. Jag har inget problem om man vill skapa ett litet bolag eller ett kooperativ. Det är inte där problemet ligger. Allt måste inte vara offentligt. Men när vinstjakten tar över på det sätt som vi har sett i måste vi göra någonting. Jag tycker att vi ser ett moderat parti och borgerliga partier som är handlingsförlamade. Då får jag känslan av att de är köpta av vinstlobbyn på ett sätt som gör att fina middagar är viktigare än hur det går för våra elever. 7 (M) replik: Jag delar naturligtvis inte alls den bilden. Du pratade om att något som utmärker är att vi har en sektor med privat välfärd. Men jag ser det tvärtom så att utmärker sig därför att vi har privata alternativ som alla har möjlighet att nyttja. Det kan man inte i andra länder, för i så fall behövs det pengar. Det är den stora skillnaden som jag inte tycker har belysts tillräckligt mycket. Skillnaden är inte att vi har olika system, utan skillnaden är att i kan alla – oavsett om de är rika eller fattiga – nyttja privata alternativ. Vinster behövs, absolut, i de här företagen. De måste kunna spara till olika investeringar över åren. Man kan inte sköta allting . Det var under alliansregeringen som man stoppade möjligheten att på olika sätt föra ut pengar till skatteparadis. Man började teckna avtal, och man ingick i samarbete med och så vidare. Alliansregeringen visade väldigt tydligt att pengarna ska användas där de behövs, nämligen i välfärden. Så är det. Jag vill avsluta med den fråga som jag ställde i mitt anförande. Jag ställde den inte till eftersom han ställde många frågor som jag behövde att besvara. Jag förstår inte problemet. Om privata företag levererar likvärdiga tjänster och produkter till en lägre kostnad, hur kan det vara ett problem? Varför uppskattar man inte detta och ser det som någonting positivt som man ska ta vara på? Möjligheten för kommuner och landsting att lära sig – vilket man delvis gör, då man blir mer och mer effektiv även i offentlig sektor – borde ju vara någonting positivt och inte någonting som ska förhindras. Varför är det ett problem för ? (: har inte rätt till fler repliker, men jag tänker ge honom en möjlighet att besvara frågan om han så önskar.) 8 (V) replik: Jag tackar för det, och jag tar tillfället i akt. Jag försökte svara på frågan genom att säga att det inte är vinsten i sig som är problemet för oss, utan det är vinstjakten som incitament som gör att man får ett fel i systemet. Så länge som vinstjakten är i fokus och så länge rika direktörer säger att de är värda en flaska vin när de har lagt ned en massa skolor, då har man skapat problem i systemet. Om vi avskaffar vinstjakten som incitament tror jag att vi får ett bättre skol- och välfärdssystem. 9 (C): Att få prata kommunala frågor är alltid stimulerande för ett tidigare kommunalråd som jag själv. Jag tycker det är viktigt att det finns kommunpolitiker eller människor som har en erfarenhet i denna riksdag. Mycket av det som beslutas i detta hus blir till slut lokalpolitik som påverkar människor. Jag värnar alltid det kommunala självstyret eftersom det är grunden för det svenska demokratiska samhället och det har en historia som är äldre än den svenska staten. kan jag nog tycka att det finns en alltför stark tro på statlig detaljstyrning och riktade statsbidrag hos flera partier här i . Jag vill bara påminna om vad det står i regeringsformen, som är en av fyra grundlagar. I den första paragrafen står det följande: ”All offentlig makt i utgår från folket. Den svenska folkstyrelsen bygger på fri åsiktsbildning och på allmän och lika rösträtt. Den förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse. Den offentliga makten utövas under lagarna.” Det är en viktig paragraf att komma ihåg. Det kommunala utjämningssystemet fyller en stor funktion i , men det kritiseras också av vissa som tycker att systemet är orättvist och hämmar tillväxten i kommuner med hög skattekraft. Det finns dock ett antal myter om utjämningssystemet. Den segaste myten är nog den att det är som försörjer och . I reda pengar får faktiskt ut mer än vad och får. Om det är någon riktning som utjämningsmiljarderna tar är det mot och . Omfördelningsprincipen vilar i huvudsak på tre olika ben: demografi, geografi och socioekonomi. Tanken är att kompensera kommuner med större andel äldre i befolkningen, långa avstånd mellan invånarna och hög andel personer med små inkomster eller med bidragsberoende. Det kommunala utjämningssystemet får kritik från många håll. Glesbygden känner sig förfördelad, känner sig brandskattat och pekas ut som den största bidragstagaren av alla. Systemet retar regelbundet gallfeber på folk i den så kallade betalande änden. Andra ser sig som otillräckligt kompenserade, inte minst i norra glesbygder där det muttras en hel del. Det alla är överens om är att boven i dramat är . Vad många inte vet är att har lägre skattekraft än och . Är det kommunala utjämningssystemet verkligen så orimligt? I korthet innebär utjämningssystemet att kommuner med ekonomiskt gynnsamma förutsättningar får dela med sig till kommuner med sämre förutsättningar. Det är sant att cirka en fjärdedel av Malmös kommunala budget kommer från det kommunala utjämningssystemet. Men är det verkligen ett korrekt sätt att se på utjämningen så här? Det rimliga borde väl vara att se på hur omfördelningen ser ut per invånare? Då blir bilden en helt annan. Då är det glesbygdskommuner i som får mest i det kommunala utjämningssystemet av samma skäl som jag nämnde. Ett argument som brukar föras fram är att staten borde utjämna mellan kommunerna och inte kommunerna sinsemellan. Så är det också. Staten står för tio gånger så mycket pengar som kommunerna i inkomstutjämningssystemet. Är det nuvarande systemet bra? Den frågan tänker jag själv svara på. Om det är bra beror på vem man frågar. Jag kan bara konstatera att så länge vi har kommunalt självstyre där kommunerna får sköta och betala för vård, skola och omsorg behövs det ett utjämningssystem. Själva utjämningssystemet består egentligen av fem olika delar. Två delar dominerar: inkomstutjämningen och kostnadsutjämningen. pågår en utredning för att se över kostnadsutjämningsdelen, vilket nämnde. Man ska komma ihåg att den bara utgörs av en tiondel av inkomstutjämningsdelen. Det är alltså en ganska liten del. Utredningen tittar på de strukturella skillnaderna i beräkningsmodellen och ser om de är relevanta och korrekta. Jag sitter själv med i utredningens referensgrupp tillsammans med min kollega i finansutskottet . Förutom att titta på strukturella skillnader försöker utredningen också hitta incitament som gör att det ska löna sig för kommuner att förbättra sig, vilket en del har kritiserat. Det pågår också en mycket större utredning, . Ordförande i den parlamentariska kommittén är vår kollega i finansutskottet , och även och jag själv ingår i denna. Utredningen har lämnat ifrån sig ett delbetänkande om avtalssamverkan, ett område som vi var överens om. Jag hoppas att delbetänkandet kommer upp på bord . Jag hoppas även att utredningen kommer att kunna leverera ett antal skarpa förslag när den blir klar . I en debatt om kommunala frågor måste man som centerpartist ta upp frågan om de begränsningar av människors valfrihet som regeringspartierna, ivrigt påhejade av , vill införa. Under punkt 2 i betänkandet finns för tredje året på raken återigen en uppmaning till regeringen, i det som kallas tillkännagivande, att återkomma med förslag om hur mångfalden inom välfärdssektorn ska öka. Att regeringen nonchalerar återkommande uppmaningar är inte bra. och Alliansen vill se förslag på åtgärder för att öka valfriheten, mångfalden och kvaliteten inom skolan, sjukvården och äldreomsorgen. Vill man att människor ska få en verklig valfrihet måste det finnas privata alternativ. Den besatthet som finns över vinster i företag inom välfärdssektorn gör att man inte har den enskilda människans bästa för ögonen. I stället för att fokusera på effektivitet och kvalitet vill regeringen och införa en vinstbegränsning baserad på operativt kapital, vilket gör att företag inom välfärdssektorn som jobbar med människor och som inte äger fastigheter och maskiner i princip får ett vinstförbud. Det innebär att fullt fungerande verksamheter som människor själva har valt för att de tycker de är bra kommer att läggas ned eller gå i konkurs. Vad är problemet om människor väljer en privat driven verksamhet som fungerar bra, har hög kvalitet, har nöjd personal och som dessutom kan göra en vinst på samma summa pengar som den offentligt drivna verksamheten kostar? Det fina med valfrihet är att dålig verksamhet väljs bort oavsett om den är privat eller offentlig. Om det skulle uppstå övervinster, vilket i sig är ett märkligt begrepp, hos en verksamhet som kostar lika mycket som det offentliga borde kanske en rättrogen socialdemokrat fundera på hur den offentligt drivna verksamheten fungerar och vad menade med att varje förslösad skattekrona är en stöld från folket. Överläggningen var härmed avslutad. (Beslut fattades under § 12.) § 6 om tillgängligheten till registerdata betänkande 2017/18:FiU33 om tillgängligheten till registerdata (skr. 2017/18:46) vice talmannen konstaterade att ingen talare var anmäld. (Beslut fattades under § 12.) betänkande 2017/18:CU10 10 (SD): Det mesta inom konsumentpolitiken har vi debatterat tidigare . Därför tänker jag hålla mig till det som har tillkommit. För mig är det viktigt att konsumenter inte utnyttjas av företag. Vi har uppmärksammat att det ibland finns problem med överdrivna prispåslag, framför allt kopplat till hantverkstjänster. Som konsument av hantverkstjänster har du ett långtgående eget ansvar att förhindra att hantverkaren tar ut ett högre pris än vad tjänsten och varan är värda för dig. Vid köp av tjänster frågar man som konsument normalt efter vilket timpris hantverkaren tar ut. Vad man däremot har svårare att jämföra är påslaget på använt material. Att hantverkare inte vill använda material som kunden själv har köpt kan man lätt förstå. Som hantverkare vill man kunna försvara kvaliteten på det som levereras, och man vill att slutprodukten ska bli bra. Hantverkaren vill också vara väl insatt i hur produkterna fungerar. Det blir dock en snedvridning av konkurrensen när hantverkare har olika mycket vinst på de produkter som används i samband med själva tjänsten. Om kunden jämför timpriset på hantverkare kan det mycket väl vara så att den som är billigast har ett större påslag på sina levererade produkter, vilket gör att slutprodukten ändå blir dyrare. Man kan visserligen begära offerter och där få det mesta specificerat. Det är dock ofta bara en teoretisk möjlighet om arbetet inte är omfattande. finns en brist på många sorters hantverkare, och ofta är det svårt att hitta någon som ens vill ta på sig att göra jobbet mot löpande kostnad. För mindre jobb är det alltså inte alltid praktiskt möjligt att begära en offert. Då återstår i princip bara den bedömning man kan göra utifrån timtaxor, som blir missvisande om vissa hantverkare har mycket större påslag än andra på de produkter som levereras i samband med tjänsten. vill därför se över de lagar som är tänkta att reglera konsumentmarknaden, för att undersöka hur man kan möjliggöra för konsumenten att kunna se skillnader mellan olika hantverkares prissättning och för att omöjliggöra för hantverkare att ta oskäligt mycket betalt för en vara som levereras i samband med en tjänst. Detta kan göras genom att det blir enklare att se skillnader i påslag mellan olika hantverkare och att det därigenom blir möjligt för konsumenten att göra ett aktivt val eller genom att man begränsar vilket påslag som är möjligt för hantverkaren. Vi har också det här med försäljning av djur. Det har egentligen debatterats tidigare, men det kommer upp här ändå genom . Försäljning av djur kan inte ses som vilken vara som helst. Detta var samtliga partier överens om, kanske inte tidigare då vi skickade ett tillkännagivande, men vi var det åtminstone hos Hästföretagarforum i . Lite extra intressant är det att regeringspartierna nu också anser att djur måste undantas från konsumentköplagen. Det gör att vi nu kan vänta oss att regeringspartierna också kommer med ett förslag om undantag , om det nu inte är så att deras representant i bara sa vad som passade för stunden. driver här en linje om att förhandla om undantag inom EU för att inte räkna djur som vanliga konsumtionsvaror. Något sådant undantag behövs inte enligt andra länder, som till exempel som redan självt har gjort ett undantag för handel med djur. Det gick tydligen alldeles utmärkt. kan givetvis göra ett liknande undantag om man vill, och det vill i stort sett samtliga partier. Det gäller åtminstone alla de partier som var med vid debatten i . Alla partier var närvarande där utom . Förutom var alltså övriga partier helt överens om att djur inte ska hanteras som andra varor. Därför finns det egentligen ingen anledning att debattera detta längre. Jag vill yrka bifall till reservation nr 4 under punkt 4. 11 (C): Alla vi kan nog betrakta oss som konsumenter i lite större eller lite mindre skala. Alla köp som vi inte är nöjda med kan ju inte skyllas på den som vi har köpt varan av. Vi kan inte heller alltid skylla på det sätt på vilket vi lockats till ett köp eller ett avtal om exempelvis el eller abonnemang på telefoni. För är det viktigt att skydda konsumenten, men det är också viktigt att se till att den näringsidkare som lever av att tillverka eller köpa in varor eller tjänster till försäljning kan få avsättning för sina produkter. På en fungerande marknad råder det jämvikt mellan dessa parter. Vi ska också minnas att vi alla är konsumenter, även om vi ibland tar på oss rollen som säljare. I en marknadsekonomi är detta ett samspel där det ska finnas tydliga lagar och regler för hur man får uppträda och när man har rätt att reklamera en vara man inte är nöjd med. Den som har begått ett fel får ta sitt ansvar och ersätta den som har lidit skada. Telefonförsäljningen är ett av de områden där konsumentskyddet måste stärkas. Det bör ställas krav på någon form av skriftligt avtal eller kvittering från köparens sida. har länge krävt detta, och vi ser fram emot att äntligen få ta ställning till ett förslag från regeringen i denna fråga. Det har länge funnits en majoritet för skriftliga avtal vid telefonförsäljning. För oss är det viktigt att lagstiftningen inte onödigtvis försvårar där det redan finns en relation mellan säljare och köpare. Det är viktigt att avtalet kan utformas på ett sådant sätt att det är så enkelt som möjligt för båda parterna att ingå avtalet och förstå vad man har kommit överens om. Den utveckling vi har med en ökande näthandel, där för många unga det första jobbet och den första erfarenheten av försäljning är jobb på ett callcenter med försäljning, telefonintervjuer och annat, gör att kravet på avtal inte ska bli något som för båda parter uppfattas som onödigt regelkrångel. Vi vill inte slå undan fötterna för en hel bransch, men vi vill skydda den svaga parten. Många är äldre personer som kanske äger en skogsfastighet eller ett mindre företag. Det är viktigt att en ny lagstiftning inte skiljer på privatpersoner och näringsidkare i det här fallet. Många av olika enskilda motioner handlar om det, men dessa har vi redan fattat beslut om och behandlat förenklat. Jag väljer ändå att nämna det här, som är en viktig fråga, särskilt för många äldre människor på landsbygden. Det jag vill yrka bifall till är reservation 2, där vi kritiserar att det i konsumentskyddslagen inte görs någon skillnad på om man köpt eller sålt en brödrost jämfört med om det vore ett levande djur, som till exempel en ridhäst. Enligt konsumentköplagen har man samma rätt att reklamera ett levande djur som att reklamera en död sak, en icke levande vara. Det säger sig självt att det inte är en rimlig ordning när det är samma sak att köpa ett par jeans eller en smartphone som det är att köpa ett levande djur. Det är också skälet till att många näringsidkare som äger och föder upp hästar ogärna säljer dem till privatpersoner. De vet att köparen med stöd av konsumentköplagen kan åberopa ett ”fel” på varan av vanvård eller misskötsel, när det visar sig att djuret inte längre beter sig som det gjorde när köpet gjordes upp. Det är i de flesta fall enklare att förstå sig på och sköta en brödrost än att sköta en häst. Framför allt är det enklare att påvisa ett fel på den. Det ska därför vara precis så enkelt att reklamera den här brödrosten, men det ska göras en avsevärd skillnad i konsumentskyddslagen mellan den och ett levande djur. Det är inte bara inom hästnäringen som det här har blivit ett problem, utan det gäller även i högsta grad hundar som säljs av en till en privatperson som inte känner till den specifika rasens behov och egenskaper, inte ger hunden rätt föda, låter den vara ensam eller låter den hamna i situationer där den känner sig otrygg. Hundpsykologer lär ha fullt upp, liksom mannen som kunde tala med hästar skulle ha haft. I motioner sägs det en hel del om hur viktig hästnäringen är, vilka summor som omsätts, hur mycket jobb den skapar och vad den betyder för hela landet, och det finns ingen anledning att upprepa detta här. Vi vet att det här är regler som också måste ändras på EU-nivå. Låt oss sträva efter det, som vi gör vad vi kan i den egna lagstiftningen, som svar till . Men vi kräver att regeringen tar upp den här frågan till förhandling och tillgodoser de riksdagsbeslut vi har om tillkännagivanden. För tids vinnande yrkar jag inte bifall till reservation 1. Vi föreslår där att man ska låta reklamationsrätten följa varan, i stället för att den som tillfaller den ursprunglige köparen. Skälen till det är miljömässiga. Vi vill helt enkelt att det även när en vara bytt ägare ska kunna vara möjligt att påvisa ett fel som har uppkommit. Vi lever i ett samhälle där alltför mycket slits och slängs. Många produkter är inte ens slitna när de slängs utan skulle mycket väl kunna övertas och användas av någon annan. Den som övertar en vara – till exempel den där brödrosten som jag pratade om tidigare – efter att den köptes har alltså enligt konsumentköplagen ingen rätt att returnera varan och få den utbytt, utan måste kasta bort den. I en ekonomi som är cirkulär och där vi delar på nyttan av varor och tjänster måste lagstiftningen följa med och främja en hållbar konsumtion – därav vår reservation 1. Jag upprepar mitt yrkande av bifall till reservation 2. 12 (V): Ledamöter och lyssnare! har två reservationer i civilutskottets betänkande om konsumenträtt. Ett bra sätt att inte överkonsumera är att dela, hyra eller låna, det som kallas delningsekonomi. Även om delningsekonomin befinner sig i ett tidigt skede i finns det tydliga tendenser till att denna typ av ekonomi växer i allt snabbare takt. Utredningen om användarna i delningsekonomin har i sitt betänkande inte ansett att det finns skäl att nu se över lagstiftningen på området. Jag delar inte utredningens bedömning. är konsumentlagstiftningen utformad för köp mellan en näringsidkare eller företagare och en privatperson. Vid gemensam konsumtion hyrs, delas eller köps varor eller tjänster ofta privatpersoner emellan. För sådan konsumtion är konsumentskyddet mycket begränsat.