prop · H503123 · 2018-03-06 00:00:00 — Den svenska straffbestämmelsen om människohandel innehöll ursprungligen tre otillbörliga medel – olaga tvång, vilseledande och något annat sådant otillbörligt medel. Det otillbörliga medlet utnyttjande av någons utsatta belägenhet infördes först , som ett förtydligande av vad som tidigare avsågs kunna vara ett annat sådant otillbörligt medel (se prop. 2003/04:111 s. 58–59). Beträffande innebörden av olaga tvång och vilseledande hänvisades i de ursprungliga förarbetena till bestämmelserna om olaga tvång (4 kap. 4 § ) respektive bedrägeri (9 kap. 1 § ). När det gällde rekvisitet något annat sådant otillbörligt medel uttalades, som en förutsättning för straffbarhet, att omständigheterna alltid skulle vara sådana att offret inte hade något annat verkligt eller godtagbart alternativ än att underkasta sig missbruket eller, som det också angavs, gärningsmannens vilja (se prop. 2001/02:124 s. 24–25 och 34–35). Lagändringarna 2004 och 2010 var inte avsedda att föranleda någon ändring i fråga om innebörden av de otillbörliga medlen (se prop. 2003/04:111 s. 59 och 65 samt prop. 2009/10:152 s. 14–16). Regeringen instämmer i utredningens slutsats att straffbestämmelsens förarbeten i rättspraxis har kommit att tolkas så att den ovan nämnda förutsättningen för straffbarhet som avser offrets alternativ ska uppställas vid tillämpning av samtliga otillbörliga medel. En sådan tolkning avviker dock från vad som kan utläsas både av straffbestämmelsens ursprungliga förarbeten och av de internationella instrument som bestämmelsen bygger på. Tolkningen leder också till tillämpningsproblem, särskilt i de fall då offret själv närmar sig en exploateringssituation efter att ha blivit Enligt regeringens bedömning bör den ovan angivna för- utsättningen – att offret inte ska ha haft något annat verkligt eller godtag- Prop. 2017/18:123 bart alternativ – inte uppställas vid tillämpning av de otillbörliga medlen olaga tvång och vilseledande, utan endast vid utnyttjande av någons utsatta belägenhet eller annat sådant otillbörligt medel. Frågan om huruvida olaga tvång eller vilseledande föreligger bör alltså i stället och enbart bedömas på samma sätt som i bestämmelserna om olaga tvång respektive bedrägeri. För att uppnå en mer ändamålsenlig tillämpning av de otillbörliga medlen måste det nu sagda förtydligas genom ändringar i straffbestämmelsen. Regeringen ser därutöver, till skillnad från utredningen, inte några egentliga problem med att de otillbörliga medlen på ett generellt plan anses inrymma ett bemästrande av offrets fria och verkliga vilja, eller ett visst maktförhållande mellan gärningsman och offer. Det är däremot angeläget att det nu sagda inte ges vidare innebörd än vad som redan har beskrivits ovan. Bemästrandet av offrets vilja liksom gärningsmannens makt över sitt offer får alltså inte förväxlas med den förutsättning för straffbarhet som avser offrets alternativ, och som alltså enbart bör gälla för rekvisiten utnyttjande av någons utsatta belägenhet respektive annat sådant otillbörligt medel. Inte heller bör en förväxling ske med det borttagna kontrollrekvisitet. Regeringen delar alltså utredningens uppfattning att straffbestämmelsen bör ändras för att kunna tillämpas på avsett och ett mer ändamålsenligt sätt. Regeringen bedömer dock, till skillnad från utredningen, att en sådan ändring bör ta sikte på att i lagtexten förtydliga vid vilka otillbörliga medel det uppställs ett krav på att offret saknat något annat verkligt eller godtagbart alternativ. Regeringen instämmer vidare i remissinstansernas kritik att ett förtydligande av de otillbörliga medlen bör ges en annan lagteknisk utformning än den av utredningen föreslagna. Regeringen bedömer att ett ändamålsenligt sätt att uppnå det åsyftade förtydligandet är att i lagtexten lägga till förutsättningen för straffbarhet som avser offrets alternativ, och då i anslutning till de otillbörliga medlen utnyttjande av någons utsatta belägenhet och annat sådant otillbörligt medel. Tilläggen bör uttryckas i lagtexten som att personens alternativ allvarligt begränsas. Med detta avses, liksom tidigare, att omständigheterna ska vara sådana att offret inte har något annat verkligt eller godtagbart alternativ än att underkasta sig handelsåtgärden (se prop. 2009/10:152 s. 60). För att straffbestämmelsen ska vara tydlig i fråga om de föreslagna ändringarna bör de otillbörliga medlen nu ställas upp i punktform. Regeringen anser därutöver i likhet med , men till skillnad från utredningen, att begreppet genom bör behållas för att säkerställa att det krav på orsakssamband som ska gälla mellan det otillbörliga medlet och handelsåtgärden upprätthålls. Ett starkare skydd för barn Regeringens förslag: Liksom ska ansvar för människohandel inte förutsätta att något otillbörligt medel har använts i de fall Detta ska gälla även om gärningsmannen inte haft uppsåt till men varit oaktsam beträffande omständigheten att offret inte fyllt . Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, bl.a. hovrätt, , , , Sam- hällsvetenskapliga fakulteten vid , för sexuell upplysning (), och Läkare i Världen, till- styrker eller har inte någon invändning mot förslaget. tingsrätt anför att det visserligen inte finns någon tydlig problematik kring åldersgränsen, men att barnrättsperspektivet med tillräcklig styrka talar för införandet av ett ansvar vid oaktsamhet. att det har varit svårt att bevisa gärningsmannens insikt om Några remissinstanser, bl.a. , anser att uttrycket skälig anledning att anta bör användas i stället för det av utredningen föreslagna uttrycket oaktsam i förhållande till. det subjektiva rekvisitet avseende brottsoffrets ålder under alla förhål- landen korrespondera med motsvarande rekvisit i 6 kap. . avstyrker förslaget och anför bl.a. att det föreslagna ansvaret vid oaktsamhet medför en betydande risk för en brottspresumtion och att en förklaringsbörda hamnar på den tilltalade. Juridiska fakultetsstyrelsen vid anser å sin sida att frågan om oaktsamhetskravets genomförbarhet och effektivitet inte är universitet har utredningen inte visat att det föreligger ett tillräckligt behov av den föreslagna förändringen. Några remissinstanser, bl.a. , förordar ett s.k. strikt ansvar i förhållande till brottsoffrets ålder. andra hand en högre kontrollskyldighet än den föreslagna samt att det bör övervägas en särskild brottsrubricering om människohandel med barn. Skälen för regeringens förslag: Den som vidtar en handelsåtgärd i ett exploateringssyfte mot en person som inte har fyllt döms för människohandel även om inte något otillbörligt medel har använts. 6 kap. 13 § föreskrivs ett undantag från kravet på uppsåt i förhållande till målsägandens ålder, i de fall det för ansvar enligt straffbestämmelser i det kapitlet – som behandlar sexualbrott – förutsätts att brottet begåtts mot någon under en viss ålder. Enligt regeringen är det särskilt angeläget att säkerställa ett starkt straffrättsligt skydd mot människohandel med barn. Det är därför av stor vikt att paragrafens särskilda reglering avseende brottsoffer under arton år kan tillämpas på ett effektivt och ändamålsenligt sätt. Regeringen tar intryck av synpunkt att det många gånger har varit svårt att bevisa gärningsmannens insikt om brottsoffrets Den rådande migrations- och flyktingsituationen i , med bl.a. ett stort antal ensamkommande barn, innebär vidare en särskild risk för att fler barn kan komma att utsättas för människohandel. Regeringen ansluter sig mot den bakgrunden till utredningens bedömning att det kan befaras att det framöver uppstår tillämpningsproblem i förhållande till den nuvarande regleringen om brottsoffer under . Regeringen bedömer därmed, till skillnad från vid , att det finns ett behov av att redan nu förstärka det straffrättsliga skyddet för barn. Regeringen anser att människohandel med barn är ett så pass allvarligt brott att det kan motivera ett ansvar redan vid oaktsamhet i fråga om brottsoffrets ålder. Vidare finns det tungt vägande skäl för att uppställa samma subjektiva krav vid människohandel med barn för t.ex. sexuella ändamål som vid sexualbrott mot barn. Den vikt som barnrättsperspektivet bör ges och den allvarliga kränkning av brottsoffrets frihet och frid som människohandelsbrottet innebär talar med styrka för en sådan ordning. Regeringen delar inte Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitets synpunkt att frågorna om oaktsamhetskravets genomförbarhet och effektivitet inte är tillräckligt utredda. Visserligen kan det, som Juridiska fakultetsstyrelsen påpekar, vara en svårare uppgift att avgöra om ett barn har fyllt jämfört med om barnet har fyllt . Ett sådant oaktsamhetskrav uppställs dock redan i förhållande till vissa sexualbrott mot barn, varför problemet inte bör överdrivas. Regeringens sammantagna bedömning är att det bör införas ett ansvar vid oaktsamhet i fråga om brottsoffrets ålder. För att i rimlig utsträckning kunna tillförsäkra barn ett starkt skydd, bör ett oaktsamhetsansvar inte begränsas till någon kvalificerad form av oaktsamhet. Ett s.k. strikt ansvar, dvs. ett ansvar även utan att det föreligger vare sig uppsåt eller oaktsamhet i förhållande till barnets ålder, vilket förespråkas av bl.a. , kan däremot inte komma i fråga då detta skulle innebära ett kraftigt avsteg från den straffrättsliga skuldprincipen. Regeringen anser även att ett införande av en uttryckligen lagreglerad kontrollskyldighet i fråga om offrets ålder skulle vara alltför långtgående. Med anledning av advokatsamfunds farhåga finns det anledning att understryka att tillämpningen av ett oaktsamhetskrav inte bör närma sig ett strikt ansvar eller att gärningsmannen ska åläggas ett presumtionsansvar. Enligt grundläggande straffrättsliga principer är det åklagaren som har den fulla bevisbördan för att brott har begåtts. Detta bör självfallet gälla även för gärningsmannens oaktsamhet i fråga om barnets ålder. Regeringen ansluter sig till bl.a. tingsrätts ståndpunkt att ansvaret vid oaktsamhet bör utformas så att det korresponderar med motsvarande krav i 6 kap. 13 § . Avseende den bestämmelsen har utredningen i sitt delbetänkande (SOU 2016:42) föreslagit att uttrycket skälig anledning att anta bör ersättas med begreppet oaktsam i förhållande till. Enligt utredningen överensstämmer inte tillämpningen av den bestämmelsen helt med dess ordalydelse. För att undvika motsvarande tillämpningsproblem vid människohandel med barn bedömer regeringen, till skillnad från bl.a. , att begreppet oaktsam – som utredningen föreslår såväl i fråga om straffbestämmelsen om människohandel som för 6 kap. 13 § – bör användas här. Regeringen har också i en lagrådsremiss föreslagit en 2017/18:123 ändring i 6 kap. 13 § av sådan innebörd. Jämfört med utredningens förslag i övrigt föreslår regeringen en delvis annan språklig utformning. Frågan om en särskild brottsrubricering för människohandel med barn, som väcks av bl.a. , har behandlats tidigare (se prop. 2003/04:111 s. 47). Regeringen anser att de skäl som då anfördes är relevanta, varför det inte bör införas någon särskild brottsrubricering avseende människohandel med barn. 4.6Kravet på avsiktsuppsåt bör behållas Regeringens bedömning: Straffansvaret bör även fortsättningsvis träffa sådana människohandelsförfaranden som syftar till att exploatera offret. Kravet på avsiktsuppsåt bör alltså behållas. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens bedömning. Utredningen föreslår att kravet på avsiktsuppsåt till en exploatering ska tas bort och att straffansvar alltså ska kunna inträda även vid insikts- eller likgiltighetsuppsåt. Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som yttrar sig i frågan, bl.a. , , Statsvetenskapliga fakulteten vid och , bisexuellas, transpersoners och queeras rättigheter (RFSL), tillstyrker förslaget eller har inte någon invändning mot det. och förespråkar ett ansvar vid oaktsamhet på viss nivå. och avstyrker förslaget och anser i huvudsak att det innebär ett alltför vidsträckt gärningsmannaansvar. tillägger att en sådan förändring kommer att leda till oklarheter och tillämpningssvårigheter. Skälen för regeringens bedömning: Frågan om uppsåt och exploateringssyftet har behandlats av lagstiftaren vid tidigare reformer rörande människohandel. I det senaste lagstiftningsärendet hade det från åklagarhåll riktats kritik mot kravet på avsiktuppsåt (tidigare direkt uppsåt). Kravet ansågs nämligen svårt att bevisa, särskilt i fråga om handelsåtgärder som inte hade ägt rum i (se prop. 2009/10:152 s. 20). Enligt utredningen har förnyade kontakter med polis och åklagare bekräftat att det fortfarande finns tillämpningssvårigheter i vissa fall, särskilt vid människohandel med internationell anknytning. Utredningen, som gör bedömningen att likgiltighetsuppsåt vid människohandel principiellt sett är lika straffvärt som avsiktsuppsåt, föreslår därför att kravet på avsiktsuppsåt ska tas bort och att ansvar således ska kunna inträda redan vid insikts- eller likgiltighetsuppsåt. När straffbestämmelsen infördes motiverades kravet på avsiktsuppsåt med att människohandelsbrottet borde förbehållas de fall där exploatering utgör huvudmotivet för åtgärderna. Det uttalades vidare att ett gärningsmannaansvar även vid indirekt eller eventuellt uppsåt (numera insikts- eller likgiltighetsuppsåt) skulle vara alltför vidsträckt (se prop. 2001/02:124 s. 27). Samma bedömning gjordes vid reformerna 2004 och 2010 (se prop. 2003/04:111 s. 44 och prop. 2009/10:152 s. 20). I det senaste lagstiftningsärendet upprepade regeringen att det Prop. 2017/18:123 signifikanta med människohandelsbrottet är att förfarandena alltid syftar till någon form av efterföljande exploatering av offret. Det uttalades vidare att brottet också kännetecknas av att exploateringssyftet inte behöver ha förverkligats för att straffansvar ska kunna komma i fråga. Regeringen anser, i enlighet med tidigare bedömningar, att ett borttagande av kravet på avsiktsuppsåt skulle innebära ett alltför vidsträckt gärningsmannaansvar och ändra karaktären på brottet på ett grundläggande sätt. Utredningens förslag i den delen bör därför inte genomföras. 4.7En uttrycklig reglering om ett brottsoffers samtycke är inte nödvändig Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon bestämmelse om att brottsoffrets samtycke till den åsyftade exploateringen saknar betydelse för straffansvaret. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De allra flesta av remissinstanserna uttalar sig inte särskilt i frågan. Några remissinstanser, bl.a. för kvinnojourer och tjejjourer i (Roks), förordar dock en uttrycklig reglering om att ett offers samtycke till en åsyftad exploatering saknar betydelse för straffansvaret. Skälen för regeringens bedömning: Frågan om en uttrycklig samtyckesbestämmelse har behandlats i tidigare lagstiftningsärenden (se prop. 2003/04:111 s. 60–61 och prop. 2009/10:152 s. 26). Vid lagändringen 2004 uttalade regeringen att det framgår av lagtexten och av allmänna rättsliga principer att offrets eventuella samtycke till den åsyftade exploateringen saknar betydelse för straffansvaret för människohandel. Någon bestämmelse om detta föreslogs därför inte (se prop. 2003/04:111 s. 61). Regeringen konstaterar att det tydligt framgår av själva straffbestämmelsen att människohandelsbrottet är fullbordat även om den åsyftade exploateringen inte kommer till stånd. Av detta följer att det saknar betydelse för den straffrättsliga bedömningen om det skulle visa sig att offret sedermera ”frivilligt” har underkastat sig en exploatering. Det är med andra ord ovidkommande för straffansvaret vad offret har för inställning, förhållningssätt eller alternativ med avseende på en eventuell exploatering, när det genom ett otillbörligt medel väl har vidtagits en handelsåtgärd i ett visst exploateringssyfte. Utrymmet för ett människohandelsoffer att lämna ett rättsligt relevant samtycke begränsas dessutom av kravet på användande av ett otillbörligt medel. Av 24 kap. 7 § följer att en gärning som någon begår med samtycke från den mot vilken den riktas utgör brott endast om gärningen, med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter, är oförsvarlig. För att ett samtycke ska vara giltigt måste det vara lämnat av någon som är behörig att förfoga över det aktuella intresset och som är kapabel att förstå 2017/18:123 innebörden av samtycket. Samtycket måste också vara frivilligt, allvarligt menat och lämnat med full insikt om relevanta förhållanden. Ett förment samtycke som framkallas av ett otillbörligt medel torde således aldrig utgöra något rättsligt relevant samtycke enligt svensk rätt. Om exempelvis en person som befinner sig i en utsatt belägenhet till synes går med på att exploateras i prostitution, kan detta aldrig utesluta ansvar för människohandel, förutsatt att övriga krav i bestämmelsen är uppfyllda (se prop. 2003/04:111 s. 61). Regeringens sammantagna bedömning är därmed att en uttrycklig samtyckesbestämmelse inte framstår som motiverad. Någon sådan bestämmelse föreslås därför inte. 5En skärpning av straffskalorna för människohandel och koppleri Regeringens förslag: Minimistraffet för människohandel, mindre grovt brott, ska höjas till fängelse . Maximistraffet för grovt koppleri ska höjas till fängelse . Utredningens bedömning överensstämmer inte med regeringens förslag. Utredningen bedömer att straffskalorna är väl avvägda och att de därför inte bör ändras. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i frågan. Vissa remissinstanser, bl.a. , och vid , delar utredningens bedömning eller har inga synpunkter på den. Andra remissinstanser, bl.a. , och Kvinnofronten, förespråkar straffskärpningar. När det gäller straffskalan för människohandel anser att det bör övervägas en höjning av minimistraffet till fängelse. Enligt ligger domstolarnas bedömning av straffvärdet i flera av dessa mål i underkant, vilket får till följd att det är opåkallat svårt att få tillstånd till hemlig rumsavlyssning. Om det inte införs någon särskild brottsrubricering för människohandel med barn, anser att det i fråga om sådana brott bör övervägas en grov form av människohandel med en strängare straffskala. Kvinnofronten förordar att människohandel för sexuella ändamål som bedöms som mindre grovt brott ska ha ett minimistraff om sex månaders fängelse. Beträffande straffskalan för koppleri förespråkar Kvinnofronten en skärpning av minimistraffet för brott av normalgraden till fängelse . Även Unizon anser att det bör övervägas en skärpning av minimistraffet. Skälen för regeringens förslag och bedömning Straffskalorna för människohandel och koppleri bör skärpas har för regeringen tillkännagett som sin mening att regeringen ska återkomma till med förslag om skärpta straff för människohandel och koppleri (bet. 2014/15:JuU14 punkt 6, rskr. 2014/15:138). Enligt återspeglar de straff som föreskrivs för människohandel och koppleri inte fullt ut brottens allvar. därför, enligt , angeläget att straffen för båda dessa brott skärps. Regeringen konstaterar att människohandel är ett brott som innefattar ett hänsynslöst och cyniskt utnyttjande av andra människor. vidare en allvarlig kränkning av offrets människovärde och rätt att få bestämma över sitt liv och sin kropp. Regeringen anser därför att det måste säkerställas att den som begår människohandel kan dömas till ett adekvat straff som motsvarar brottslighetens allvar. Regeringen konstaterar vidare att koppleribrott kan förekomma även i s.k. människohandelsliknande situationer där gärningsmannen inte kun- nat överbevisas om t.ex. kravet på otillbörligt medel. Det kan handla om verksamheter som innebär hänsynslös exploatering av personer som har tillfälliga sexuella förbindelser mot ersättning. Vidare kan det röra sig om välorganiserade verksamheter av internationell karaktär, som har stor omfattning och som genererar betydande . Det kan också vara fråga om verksamhet som bedrivs . allvarligt på denna typ av brottslighet, som inte sällan innebär att gärningsmannen gör sig genom att hänsynslöst utnyttja andra personer, ofta kvinnor men även barn. Enligt regeringens mening måste det säkerställas att det finns tillräckligt utrymme i straffskalan för sådana särskilt hänsynslösa fall av koppleri. Minimistraffet för människohandel, mindre grovt brott, bör höjas Straffskalan för människohandel är fängelse i lägst och högst Är brottet mindre grovt, är straffskalan fängelse i högst . Vid straffbestämmelsens införande uttalades att mindre grova fall kan föreligga exempelvis då risken för exploatering varit liten. måste även arten och omfattningen av den åsyftade exploateringen beaktas, liksom vad intrånget i annans frihet har inneburit i form av fysiskt eller psykiskt lidande eller kränkning (se prop. 2001/02:124 s. Som redan anförts utgör all människohandel ett hänsynslöst och cyniskt utnyttjande av andra människor. förfaranden kan givetvis variera, men det är ändå alltid fråga om att offren hanteras och betraktas som handelsvaror. tillämpningen av bestämmelsen torde det också oftast ha skett en exploatering av människohandelsoffret, även om en sådan inte krävs för Regeringens uppfattning är mot den bakgrunden att straffvärden motsvarande dagens fängelseminimum, även i de fall av människohandel som är att bedöma som mindre grova, framstår som Vid en höjning av minimistraffet för människohandel, mindre grovt brott, framstår fängelse som väl avvägt, även i relation till bl.a. övriga brott mot frihet och frid. Regeringen anser vidare att en sådan 2017/18:123 skärpning är motiverad utifrån människohandelsbrottets allvar och att den är förenlig med både proportionalitets- och ekvivalenshänsyn. Regeringen föreslår därför att minimistraffet för människohandel, mindre grovt brott, ska höjas från allmänt fängelseminimum till fängelse . Regeringen anser dock, till skillnad från , inte att minimistraffet för människohandel bör höjas. Det bör inte heller, vilket förespråkar, införas någon grov form av människohandel med en strängare straffskala. Maximistraffet för grovt koppleri bör höjas Brottet koppleri består i att någon främjar eller på ett otillbörligt sätt ekonomiskt utnyttjar att en person har tillfälliga sexuella förbindelser mot ersättning (6 kap. 12 § första stycket ). Om en person som med nyttjanderätt har upplåtit en lägenhet får veta att lägenheten helt eller till väsentlig del används för tillfälliga sexuella förbindelser mot ersättning och inte gör vad som skäligen kan begäras för att få upplåtelsen att upphöra, ska han eller hon, om verksamheten fortsätter eller återupptas i lägenheten, anses ha främjat verksamheten och dömas till ansvar för koppleri (andra stycket). Vid bedömningen av om ett koppleribrott är grovt ska det särskilt beaktas om brottet avsett en verksamhet som bedrivits i större omfattning, medfört betydande eller inneburit ett hänsynslöst utnyttjande av annan (tredje stycket). Straffskalan för koppleri är fängelse i högst eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst två och högst . Maximistraffet för grovt koppleri höjdes 2005 från sex till fängelse med motiveringen att den då gällande straffskalan vid särskilt hänsynslösa fall kunde förefalla något för snäv. Det noterades bl.a. att det vid grovt koppleri kunde förekomma även s.k. människohandelsliknande situationer. Det uttalades vidare att lagstiftaren såg mycket allvarligt på denna då relativt nya typ av brottslig verksamhet (se prop. 2004/05:45 En ny sexualbrottslagstiftning s. 113). Regeringen konstaterar att denna typ av brottslighet fortfarande förekommer och ser allvarligt på den. I de särskilt allvarliga fallen av grovt koppleri ter det sig också som att offren, liksom vid människohandel, hanteras och betraktas närmast som handelsvaror. Ändå skiljer sig maximistraffen för grovt koppleri och människohandel, som de har samma minimistraff.