prop · H503231 · 2018-04-19 00:00:00 — Visserligen medför dataskyddsförordningen, som bl.a. och framhåller, en förstärkning av integritetsskyddet för arbetstagare. Regeringen anser emellertid inte att denna generella förstärkning av integritetsskyddet är tillräcklig med tanke på de brister som har uppmärksammats i tillämpningen av den nuvarande regleringen. Det är därför angeläget att den nya lagen leder till ett förstärkt integritetsskydd vid kamerabevakning på arbetsplatser. Regeringen anser att detta bör ske genom att det i kamerabevakningslagen införs en hänvisning till reglerna i lagen om medbestämmande i arbetslivet, en uppfattning som delas av bl.a. Datainspektionen. En hänvisning till regleringen i lagen om medbestämmande i arbetslivet kan utformas på två sätt, antingen som en materiell bestämmelse som syftar till att reglera en förhandlingsskyldighet eller som en upplysningsbestämmelse. Utredningen föreslår en bestämmelse som innebär en materiell reglering av förhandlingsskyldigheten som gäller vid kamerabevakning på arbetsplatser som inte omfattas av kravet på tillstånd. Som flera remissinstanser påtalar, däribland i (LO) och Akademikers (), innebär emellertid regleringen i 11–14 §§ MBL att en förhandlingsskyldighet för arbetsgivare i de allra flesta fall redan föreligger inför kamerabevakning av arbetsplatser. Vidare finns det, som bland andra påpekar, fördelar med en bestämmelse av upplysningskaraktär. En sådan ordning stämmer för det första bättre överens med övrig arbetsrättslig reglering. För det andra blir det också tydligt att det är den materiella regleringen i lagen om medbestämmande i arbetslivet som gäller fullt ut också i övrigt. Exempelvis bör frågor om hur förhandlingen ska gå till, rätten till information, skadestånd, preskription och sanktioner styras av den arbetsrättsliga regleringen och inte av regleringen i dataskyddsförordningen. Det skulle därmed inte finnas något behov av någon sådan ytterligare reglering i kamerabevakningslagen som Arbetsdomstolen efterfrågar. En upplysningsbestämmelse skulle också råda bot på den okunskap om regelverket som LO pekar ut som den främsta orsaken till de brister i tillämpningen som konstaterats. Enligt regeringens uppfattning måste förhandlingsskyldigheten i 11 § MBL normalt anses gälla inför arbetsgivares beslut om kamerabevakning som innebär att anställda varaktigt eller regelbundet bevakas. 2017/18:231 har arbetstagarorganisationerna en möjlighet att påkalla förhandling på eget initiativ enligt 12 § MBL. En upplysningsbestämmelse av det aktuella slaget kan till skillnad mot utredningens förslag också omfatta kamerabevakning på arbetsplatser generellt. Regeringen anser sammanfattningsvis att kamerabevakningslagen bör innehålla en bestämmelse som upplyser om att det i fråga om arbetsgivares kamerabevakning av en arbetsplats finns bestämmelser om förhandlingsskyldighet i 11–14 §§ MBL. 9 Ett förstärkt integritetsskydd i övrigt Regeringens bedömning: Integritetsskyddet vid kamerabevakning förstärks genom att regleringen i EU:s dataskyddsförordning, dataskyddslagen och brottsdatalagen kommer att gälla i tillämpliga delar. Kamerabevakningslagen bör därför inte innehålla särskilda bestämmelser om allmänna principer för behandling av personuppgifter, lagringstid, rättigheter för enskilda, skyldigheter för personuppgiftsansvariga och personuppgiftsbiträden eller överföring av personuppgifter till tredjeland eller internationella organisationer. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna instämmer i eller har inga invändningar mot bedömningen. ifrågasätter utredningens bedömning att kamerabevakarens intresse alltid väger tyngre så länge bevakningen håller sig inom villkoren för ett anser att en särskild bestämmelse om bevarandetid bör övervägas eftersom det finns en risk för att bildmaterial annars kan komma att bevaras än nödvändigt. dataskyddsförordningen och därigenom utvidgade möjligheter till kamerabevakning som avser misstankar om brott. Skälen för regeringens bedömning Den nya dataskyddsregleringen innebär ett förstärkt integritetsskydd Kameraövervakningslagen gäller enligt 6 § i stället för personuppgifts- lagen och innehåller vissa bestämmelser som motsvarar regleringen i den bestämmelser om t.ex. vidarebehandling (28 §), säkerhet (30 och 31 §§), bevarande av material (32 och 33 §§) och överföring av bild- och ljudmaterial till tredjeland (34–36 §§). Som konstateras i avsnitt 5.2.1 bör kamerabevakningslagen i princip inte innehålla bestämmelser som enbart upprepar bestämmelserna i Lagen kan inte heller innehålla regler som avviker från regleringen i dataskyddsförordningen i större utsträckning än vad förordningen medger. De bestämmelser som tas in i lagen måste vidare uppfylla kraven i det nya dataskyddsdirektivet. endast de bestämmelser som särskilt behövs för kamerabevakning på grund av de specifika förhållanden som gäller för sådan bevakning. Kamerabevakningslagen kommer således, till skillnad från den nuvarande lagen, inte att gälla i stället för övrig dataskyddsreglering. Detta innebär att den personuppgiftsbehandling som kamerabevakning innebär till största delen kommer att regleras direkt i den tillämpliga generella dataskyddsregleringen. Dataskyddsförordningen kommer således inom sitt tillämpningsområde att gälla för den personuppgiftsbehandling som kamerabevakningen innebär. På samma sätt kommer brottsdatalagens generella bestämmelser att gälla för kamerabevakning som innebär sådan personuppgiftsbehandling som avses i det nya dataskyddsdirektivet. Även bestämmelser i registerförfattningar som kan tillämpas vid kamerabevakning kommer kunna bli tillämpliga. Kamerabevakning i sådan verksamhet som inte omfattas av dataskyddsförordningen eller det nya dataskyddsdirektivet, t.ex. verksamhet som avser nationell säkerhet, kommer också styras av den generella regleringen i dataskyddsförordningen om inte annat särskilt föreskrivs. Enligt förslaget till dataskyddslag ska nämligen dataskyddsförordningen och dataskyddslagen, med vissa undantag, gälla även för personuppgiftsbehandling i sådan verksamhet (1 kap. 2 §). Genom att den nya dataskyddsregleringen blir tillämplig förstärks t.ex. enskildas rätt till information om hur personuppgifter behandlas. Det ställs vidare strängare krav på den som behandlar personuppgifter, exempelvis genom att krav på inbyggt dataskydd och dataskydd som standard kommer att gälla. ges ökade befogenheter och kan bl.a. besluta om sanktionsavgifter för den som bryter mot reglerna. Att låta regleringen i dataskyddsförordningen med kompletterande nationell reglering och den generella nationella regleringen som genomför det nya dataskyddsdirektivet gälla också vid kamerabevakning innebär därför en förstärkning av integritetsskyddet. Mot bakgrund av vad Svenskt näringsliv framför om behovet av utvidgade möjligheter till kamerabevakning som avser misstankar om brott bör framhållas att regleringen i artikel 10 i dataskyddsförordningen om behandling av personuppgifter som rör lagöverträdelser, bör tolkas så att den inte tar sikte på sådana möjliga lagöverträdelser som kan fångas på bild vid kamerabevakning (se prop. 2017/18:105 s. 98). Den aktuella bestämmelsen utgör därför i regel ingen begränsning av möjligheterna för enskilda subjekt att bedriva kamerabevakning för brottsbekämpande ändamål. Nedan behandlas vissa bestämmelser i dataskyddsförordningen och i brottsdatalagen som är av särskild betydelse vid kamerabevakning. I samband med det övervägs om det är möjligt och lämpligt att införa avvikande bestämmelser i kamerabevakningslagen. Inga bestämda lagringstider – allmänna principer för behandling av personuppgifter ska gälla också vid kamerabevakning Både dataskyddsförordningen och det nya dataskyddsdirektivet innehåller allmänna principer för personuppgiftsbehandling som tillsammans med regleringen av de rättsliga grunderna utgör de grundläggande förutsättningarna för att en personuppgiftsbehandling ska vara tillåten. 2017/18:231 Bland principerna för behandling kan särskilt nämnas kraven på laglighet och korrekthet, ändamålsbegränsning, uppgiftsminimering, lagrings- minimering samt integritet och konfidentialitet. reglering av principer för behandling av personuppgifter i artikel 5 är direkt tillämplig medan motsvarande reglering i artikel 4 i det nya dataskyddsdirektivet kommer att genomföras genom bestämmelser I kameraövervakningslagen finns särskilda bestämmelser om lagringstid, vilket bl.a. anser bör övervägas även i den nya Enligt 32 § kameraövervakningslagen får bild- eller ljudmaterial från kameraövervakning av en plats dit allmänheten har tillträde bevaras , om inte beslutar om en längre bevarandetid. Material från övervakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde får inte bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med övervakningen. materialet används i någon annan verksamhet hos den som bedriver kameraövervakningen tillämpas dock i stället regleringen i personuppgiftslagen eller annan författning som gäller för behandling av personuppgifter i den verksamheten. Detta innebär exempelvis att inte är begränsad av den föreskrivna lagringstiden om materialet tas in i en förundersökning. Några fasta tidsgränser för lagring av uppgifter finns varken i dataskyddsförordningen eller i det nya dataskyddsdirektivet. förordningens princip om lagringsminimering (artikel 5.1 c) innebär dock att personuppgifter inte får förvaras i en form som möjliggör identifiering av den registrerade än vad som är nödvändigt för de ändamål för vilka personuppgifterna behandlas. finns i artikel 4.1 f i det nya dataskyddsdirektivet. I artikel 5 i direktivet anges därutöver att det ska föreskrivas lämpliga tidsgränser för radering av personuppgifter eller för periodisk översyn av behovet av att lagra I brottsdatalagen föreslås därför bestämmelser om att personuppgifter inte får behandlas än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen och att den personuppgiftsansvarige, om inte annat är föreskrivet, ska se över behovet av att fortsatt behandla personuppgifterna (2 kap. 17 och 18 §§). Inom dataskyddsförordningens tillämpningsområde är utrymmet att införa särskilda bestämmelser om lagringstid eller på andra sätt modifiera de allmänna principerna för behandling av personuppgifter begränsade. Artikel 6.2 i förordningen ger i och för sig utrymme att införa mer specifika krav för sådan personuppgiftsbehandling som är nödvändig för att fullgöra en rättslig förpliktelse, utföra en uppgift av allmänt intresse eller som ett led i den personuppgiftsansvariges myndighetsutövning. Detta innebär att det skulle vara möjligt att införa särskilda bestämmelser om lagringstid för sådan kamerabevakning som omfattas av Eftersom den tekniska utvecklingen innebär att kamerabevakning ständigt får nya användningsområden framstår det emellertid inte som ändamålsenligt att fastställa en enhetlig maximal lagringstid för upptaget Särskilda bestämmelser om lagringstid skulle dessutom inte kunna gälla för all kamerabevakning utan bara inom det tillståndspliktiga Vid sådan kamerabevakning har tillsynsmyndigheten också möjlighet att förena tillståndet med villkor om att materialet endast får lagras under en viss angiven tid. Ett sådant villkor gäller dock endast så länge materialet inte kommer till användning i någon annan verksamhet än kamerabevakning hos den som bedriver bevakningen, t.ex. användning av material från kamerabevakning i förundersökningar. I andra fall kan tillsynsmyndigheten, t.ex. i samband med konsekvensbedömningar och samråd med myndigheten, använda sig av sina tillsynsbefogenheter om den planerade bevarandetiden inte anses förenlig med den tillämpliga dataskyddsregleringen. Mot denna bakgrund bör det inte införas några särskilda bestämmelser i kamerabevakningslagen om längsta tid för behandling av bild- och ljudmaterial från kamerabevakning. Den nya dataskyddsregleringen bedöms ge ett starkt skydd för den personliga integriteten även utan en sådan tidsgräns. Det har inte heller framkommit skäl att införa specifika bestämmelser som rör någon av de övriga allmänna principer om personuppgiftsbehandling som regleras i dataskyddsförordningen eller brottsdatalagen. Dessa principer kommer därmed att gälla även för kamerabevakning i tillämpliga delar. Det innebär bl.a. att kamerabevakning ska ske för särskilt, uttryckligt angivna och berättigade ändamål och att material från kamerabevakningen inte får sparas än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen. Både dataskyddsförordningen och det nya dataskyddsdirektivet innehåller en rad bestämmelser om enskildas rättigheter som kan bli tillämpliga vid kamerabevakning. Enligt såväl dataskyddsförordningen (artikel 15) som förslaget till brottsdatalag (4 kap. 3 §) ska den registrerade exempelvis ha rätt att av den personuppgiftsansvarige få bekräftelse på huruvida personuppgifter som rör honom eller henne behandlas och i så fall få tillgång till uppgifterna och viss information, bl.a. om ändamålen med behandlingen, hur länge personuppgifterna kommer att lagras, rätten till rättelse eller radering av personuppgifterna och rätten att lämna in klagomål till tillsynsmyndigheten. Någon motsvarighet till denna rättighet finns inte i kameraövervakningslagen men bör i syfte att stärka integritetsskyddet som utgångspunkt gälla också för personuppgifts- behandling vid kamerabevakning. Det ska framhållas att material som lagras vid kamerabevakning i normalfallet inte är strukturerat så att det går att söka efter personuppgifter på annat sätt än manuellt. Om rätten till tillgång skulle innebära att den som bedriver kamerabevakning, på begäran av en enskild, skulle behöva gå igenom materialet och försöka identifiera den enskilde skulle regelverket riskera att skapa orimliga administrativa bördor och medföra onödiga integritetsrisker för andra personer som finns i materialet. EU-regleringen bedöms därför inte innebära att den som bedriver kamerabevakning är skyldig att vidta andra åtgärder än att utnyttja de sök- och sammanställningsmöjligheter som han eller hon har tillgång till. Även bestämmelser om sekretess och tystnadsplikt kan begränsa rätten till tillgång till material från kamerabevakning. 2017/18:231 I såväl dataskyddsförordningen (artikel 16) som förslaget till brottsdatalag (4 kap. 9 §) finns också en rätt till rättelse av personuppgifter. Denna rättighet innebär att en registrerad utan onödigt dröjsmål ska få felaktiga personuppgifter som rör honom eller henne rättade av den personuppgiftsansvarige. Rätten innebär vidare att den registrerade, med beaktande av ändamålet med behandlingen, ska ha rätt att komplettera ofullständiga personuppgifter. Rätten till rättelse aktualiseras normalt sett inte i fråga om bild- och ljudmaterial från kamerabevakning, men skulle kunna vara tillämplig i vissa undantagssituationer, exempelvis om en felaktig tidsangivelse anges i inspelat bildmaterial. I sådana situationer framstår det som rimligt att det finns en möjlighet att få den felaktiga informationen rättad eller kompletterad. Dataskyddsförordningen (artikel 17–18) och förslaget till brottsdatalag (4 kap. 10 §) innehåller vidare en rätt till radering av personuppgifter och en rätt till begränsning av personuppgiftsbehandling. Även dessa rättigheter kan aktualiseras och framstå som befogade vid sådan kamerabevakning som innebär personuppgiftsbehandling. Liksom vid övrig personuppgiftsbehandling framstår det exempelvis som rimligt att enskilda har möjlighet att få material från kamerabevakning som avser honom eller henne raderat när materialet är nödvändigt för ändamålen med behandlingen. Slutligen innehåller dataskyddsförordningen (artikel 21) en rätt för den registrerade att göra invändningar mot en behandling av personuppgifter som avser honom eller henne och som grundar sig på artikel 6.1 e eller f i förordningen. Den personuppgiftsansvarige får efter en sådan invändning inte längre behandla personuppgifterna såvida inte denne kan påvisa tvingande berättigade skäl för behandlingen som väger tyngre än den registrerades intressen, rättigheter och friheter eller behandlingen sker för fastställande, utövande eller försvar av rättsliga anspråk. Det nya dataskyddsdirektivet och förslaget till brottsdatalag innehåller ingen motsvarande rättighet. Datainspektionen ifrågasätter utredningens bedömning om att intresset av kamerabevakning alltid väger tyngre än den registrerades intressen, rättigheter och friheter så länge bevakningen håller sig inom villkoren för ett meddelat tillstånd och att enskilda i sådana fall därför inte skulle ha rätt att göra invändningar. Enligt regeringens bedömning innebär ett beviljat tillstånd för kamerabevakning visserligen inte ett formellt undantag från rätten att göra invändningar. bör det inte vara möjligt att nå framgång med en invändning mot sådan kamerabevakning eftersom det redan genom tillståndsbeslutet konstaterats att intresset av kamerabevakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli bevakad. Sammanfattningsvis innebär rättigheterna i dataskyddsförordningen och förslaget till brottsdatalag en förstärkning av skyddet för den personliga integriteten. Dessa rättigheter bör därför utan några särskilda begränsningar gälla i tillämpliga delar även vid kamerabevakning. Bestämmelser om personuppgiftsansvarigas skyldigheter och om överföring av material till tredjeland Dataskyddsförordningen innehåller en omfattande reglering om skyldigheter för personuppgiftsansvariga och personuppgiftsbiträden. Regleringen innehåller bl.a. allmänna skyldigheter om inbyggt dataskydd och dataskydd som standard (artikel 25), säkerhet för personuppgifter i samband med behandling (artikel 32), konsekvensbedömning (artikel 35) och förhandssamråd med tillsynsmyndigheten i vissa fall (artikel 36) samt utnämning av dataskyddsombud (artikel 37). finns också i förslaget till brottsdatalag. Vidare innehåller kapitel V i dataskyddsförordningen reglering om under vilka förutsättningar personuppgifter får överföras till tredjeland eller till internationella organisationer. Huvudregeln är att en överföring är tillåten, om det mottagande tredjelandet eller den mottagande organisationen kan säkerställa en adekvat skyddsnivå för uppgifterna. Även det nya dataskyddsdirektivet och förslaget till brottsdatalag innehåller bestämmelser som reglerar denna fråga. Regleringen om skyldigheter för personuppgiftsansvariga och personuppgiftsbiträden samt om överföring av personuppgifter till tredjeland innebär en förstärkning av skyddet för den personliga Det finns inte skäl att i kamerabevakningslagen införa någon särskild reglering av dessa frågor. Regeringens förslag: Den som tar befattning med en uppgift som har inhämtats genom kamerabevakning får inte obehörigen röja eller utnyttja det som han eller hon har fått veta om någon enskilds personliga I det allmännas verksamhet ska i stället offentlighets- och Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga synpunkter på det. Skälen för regeringens förslag: Kameraövervakningslagen innehåller en särskild bestämmelse om tystnadsplikt (37 §). att den som tar befattning med en uppgift som har inhämtats genom kameraövervakning inte obehörigen får röja eller utnyttja det som han eller hon på detta sätt har fått veta om någon enskilds personliga förhållanden. Bestämmelsen gäller för privata aktörer. I bestämmelsen upplyses om att i det allmännas verksamhet ska i stället bestämmelserna i offentlighets- och sekretesslagen tillämpas. Vid tolkning av bestämmelsen i kameraövervakningslagen kan ledning sökas i regleringen i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL. Enligt offentlighets- och sekretesslagen gäller sekretess för uppgift om en enskilds personliga förhållanden som har inhämtats genom kameraövervakning som avses i kameraövervakningslagen, om det inte att uppgiften kan röjas utan att den enskilde eller någon 2017/18:231 närstående till denne lider men (32 kap. 3 § OSL). Hos en domstol i dess rättskipande eller rättsvårdande verksamhet gäller sekretessen endast om det kan antas att den enskilde eller någon närstående till denne lider men om uppgiften röjs. Sekretessen hindrar dock inte att uppgift lämnas till brottsbekämpande myndigheter i vissa fall eller till en kommun eller en myndighet för att förebygga en hotande olycka eller för att begränsa verkningarna av en redan inträffad olycka (32 kap. 3 a § OSL). Sekretess till skydd för en enskild gäller normalt inte heller i förhållande till den enskilde själv (12 kap. 1 § OSL). Det innebär att sekretessen normalt inte hindrar att enskilda kan få tillgång till material från kamerabevakning som avser dem själva i det allmännas verksamhet. Om materialet omfattar även andra personer, kan den enskilde få tillgång till materialet förutsatt att ett utlämnande inte är till men för någon sådan person eller dennes närstående. I avsnitt 9 bedöms att rätten till tillgång till personuppgifter enligt dataskyddsförordningen och brottsdatalagen ska gälla som utgångspunkt även vid kamerabevakning. Bestämmelser om sekretess och tystnadsplikt kan emellertid begränsa möjligheten för enskilda att få information om och tillgång till material från kamerabevakning som avser dem själva. De sekretess- och tystnadspliktsbestämmelser som gäller enligt offentlighets- och sekretesslagen respektive kameraövervakningslagen är avsedda att skydda integriteten hos personer som förekommer i bild- och ljudmaterial. Kameraövervakningslagens bestämmelse om tystnadsplikt innebär ett allmänt förbud mot att obehörigen röja eller utnyttja uppgifter om enskilds personliga förhållanden. Obehörighetsrekvisitet är avsett att tolkas så att ett uppgiftslämnande av en enskild aktör som motsvarar ett uppgiftslämnande som är tillåtet enligt sekretessregleringen inte är att betrakta som obehörigt (se prop. 2012/13:115 s. 104). Det innebär att en behandling som innefattar att bild- och ljudmaterial från kamerabevakning sprids eller lämnas ut till någon annan endast får ske om det står klart att personer som förekommer i materialet eller deras närstående inte lider men. Dataskyddsförordningen förutsätter att medlemsstaterna kan anta sådana bestämmelser om yrkesmässig eller annan bindande tystnadsplikt (se t.ex. artiklarna 9 och 90). Något hinder mot detta bedöms inte heller finnas enligt det nya dataskyddsdirektivet som tillåter att medlemsstaterna inför starkare skyddsåtgärder. Kamerabevakningslagen bör därför innehålla en bestämmelse om tystnadsplikt som innebär att den som tar befattning med en uppgift som har inhämtats genom kamerabevakning inte får obehörigen röja eller utnyttja det som han eller hon har fått veta om någon enskilds personliga förhållanden. Den nuvarande bestämmelsen i offentlighets- och sekretesslagen om sekretess för uppgifter om enskildas personliga förhållanden som har inhämtats genom kameraövervakning som avses i kameraövervakningslagen bör ändras så att den i stället gäller för sådan kamerabevakning som avses i kamerabevakningslagen. Tillsyn, sanktioner och rättsmedel 11.1En tillsynsmyndighet – Datainspektionen Regeringens förslag: Den myndighet som regeringen bestämmer ska utöva tillsyn över kamerabevakning enligt kamerabevakningslagen. Regeringens bedömning: Datainspektionen bör vara tillsynsmyndighet enligt kamerabevakningslagen. Detta bör regleras i förordning. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna, bl.a. Datainspektionen, , Förvaltningsrätten i , och i , tillstyrker förslaget eller har inga synpunkter på det. avstyrker att Datainspektionen ska vara tillståndsmyndighet eftersom det ökar riskerna för intressekonflikter.