prop · H503137 · 2018-03-13 00:00:00 — 2014/59/EU av om inrättande av en ram för återhämt- ning och resolution av kreditinstitut och värdepappersföretag och om 2017/18:137 ändring av rådets direktiv /891/EEG och och rådets direktiv /24/EG, 2002/47/EG, 2004/25/EG, 2005/56/EG, 2007/36/EG, 2011/35/EU, 2012/30/EU och 2013/36/EU samt och rådets förordningar (EU) nr 1093/2010 och (EU) nr 648/2012, i det följande benämnt krishanteringsdirektivet. Regelverket om insättningsgarantin innebär i korthet att insättningar i t.ex. kreditinstitut garanteras till visst belopp. Reglerna finns i lagen (1995:1571) om insättningsgaranti, förkortad IGL, som i svensk rätt genomför och rådets direktiv /49/EU av om insättningsgarantisystem. Upplösning av Sparbankernas säkerhetskassa Regeringens förslag: Sparbankernas säkerhetskassa ska upplösas senast vid utgången av 2018. Upplösningen ska ske genom Styrelsen ska besluta om och handlägga likvidationen. Vid likvidationen ska kassans tillgångar på lämpligt sätt omvandlas till pengar, i den utsträckning det behövs för likvidationen, och användas för att betala kassans skulder. När skulderna har betalats, ska kassans återstående tillgångar fördelas mellan sparbankerna efter förhållandet mellan de bidrag som varje sparbank sammanlagt har betalat in till kassan. I årsredovisningen för ska styrelsen lämna en förvaltningsberättelse som avser likvidationen i dess helhet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Styrelsen för Sparbankernas säkerhetskassa och Sparbankernas välkomnar förslaget men anser att det är oklart om det – vid sidan av att den överlåtande har lämnat bidrag till kassan enligt 2 § LSS – uppställs något krav på viss åtgärd för att en sparbank som övertagit rörelsen i en annan sparbank ska få tillgodogöra sig den senare andel i kassan. framhåller att utskiftade medel ska tas upp till beskattning i de mottagande sparbankerna och föreslår att utskiftade medel ska kunna dras av vid beskattningen av kassan. Skälen för regeringens förslag: Sedan Sparbankernas säkerhetskassa bildades har styrelsen behandlat endast ett tiotal ansökningar om bistånd Sparbankerna omfattas av regelverket om krishantering. Insättare i sparbankerna omfattas dessutom av regelverket om Genom dessa regelverk tillgodoses de syften som avser att tillgodose (jfr prop. 1995/96:60 s. 116). bakgrunden bör kassan upplösas vid utgången av 2018. Upplösningen bör ske genom likvidation (se prop. 1934:241 s. 9 f.). Kassans tillgångar utgörs i allt väsentligt av medel som har placerats på ett räntebärande konto i en privat bank (ca ). utgångspunkt gäller att kassans tillgångar överstiger skulderna. hänsyn till den begränsade verksamhet som har bedrivits i kassan, bör det inte införas någon skyldighet för styrelsen att ansöka om kallelse på okända borgenärer enligt lagen (1981:131) om kallelse på okända borgenärer. Genom förslaget att upplösa kassan uppkommer frågan om vem kassans återstående tillgångar ska tillfalla. Kassan är en genom lagstiftning bildad ”fond”, som förvaltas av en styrelse. I bilagan till förordningen (1996:1515) med instruktion för anges kassans styrelse i avsnitt 6.3 (”Myndigheter m.fl.”) under . Regeringen beslutar om ansvarsfrihet för styrelsen. I det ligger att det får antas vara staten – inte sparbankerna – som kan göra gällande anspråk mot styrelsen och revisorerna enligt 4 och 7 §§ LSS. Mot den bakgrunden framstår kassan inte som en juridisk person. Det kan visserligen göras gällande att kassans tillgångar bör tillfalla staten i egenskap av förvaltare och innehavare av kassans tillgångar. Kassans tillgångar har emellertid förutsatts vara ”en utbruten del av sparbankernas tillgångar, som hopsamlas hos kassan”. I det ligger att sparbankerna har en på 3 § LSS grundad rätt till kassans tillgångar vid dess upplösning. Mot den bakgrunden bör kassans återstående tillgångar som utgångspunkt tillfalla sparbankerna, inte staten. Det aktualiserar frågan hur de återstående tillgångarna ska fördelas mellan sparbankerna. Det finns ca 50 sparbanker i . Dessa har bidragit till att uppfylla en mindre del av målnivån för kassans behållning. I övrigt har bidragen till kassan lämnats av sparbanker som har upplösts, framför allt av sparbanker som har uppgått i banker som inte utgör sparbanker. Det är endast sparbanker som har bidragit till kassan som har rätt till kassans tillgångar när den upplöses. Mot den bakgrunden bör kassans tillgångar – i enlighet med grunderna för 3 § LSS – fördelas mellan sparbankerna efter förhållandet mellan de bidrag som varje sparbank sammanlagt har betalat in till kassan. En sparbank som har övertagit verksamheten från en annan sparbank får vid fördelningen tillgodoräkna sig den senare andel i kassan. Det förutsätter inte – som Styrelsen för Sparbankernas säkerhetskassa och befarar – att någon viss åtgärd har vidtagits. Det är tillräckligt att den överlåtande har lämnat bidrag till kassan enligt 2 § LSS. Styrelsen får i egenskap av förvaltare av kassan förutsättas ha en god överblick över de sparbanker som har lämnat bidrag till kassan och hur stora andelar som de kvarvarande sparbankerna innehar i den. Mot den bakgrunden får risken för att fördelningen av medel inte kommer att motsvara sparbankernas andelar anses vara liten. I lagrådsremissen görs bedömningen att en sparbank som är missnöjd med skiftet bör, med av stöd av allmänna rättsgrundsatser, kunna väcka talan mot staten i allmän domstol. Lagrådet anser att den bedömningen vilar på bräcklig grund. Enligt Lagrådets mening är frågan hur av ett skifte ska ske av sådan vikt att den efter ytterligare överväganden bör regleras i lagtexten. Enligt regeringens uppfattning bör en sparbank som är missnöjd med styrelsens skifte av tillgångarna i kassan inte kunna klandra skiftet. Kassan har en offentligrättslig ställning och kassans styrelse – som förvaltar kassan – är ett organ under . 2017/18:137 beslutar i enskilda fall om ekonomiskt stöd från kassan till sparbanker och insättare i dessa banker. Det är i sin egenskap av förvaltare som kassans styrelse kommer att handlägga likvidationen. Vid utgången av 2018 kommer kassan att ha upplösts. I den utsträckning utskiftningen av kassans tillgångar till sparbankerna utgör myndighetsutövning för vilken staten svarar, kan det finnas utrymme för en sparbank som är missnöjd med skiftet att väcka skadeståndstalan mot staten. En väckt skadeståndstalan påverkar inte det genomförda skiftet av kassans tillgångar. Det saknas beredningsunderlag för att inom ramen för detta lagstiftningsärende behandla förslag om att utskiftade tillgångar ska kunna dras av vid beskattningen av kassan. Vid sidan av de övergripande bestämmelserna om ett kreditinstituts rörelse i 6 kap. lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, förkortad LBF, – t.ex. bestämmelsen om riskhantering i 2 § – finns särskilda bestämmelser om hantering av krediter och övriga engagemang i 8 kap. samma lag. Det gäller framför allt bestämmelserna om kredit- institutens kreditprocess – kreditprövning, beslutsunderlag, dokumenta- tion och kreditliknande engagemang – i 8 kap. 1–4 §§. Innan ett kreditinstitut beviljar en kredit ska det pröva risken för att förpliktelser som följer av kreditavtalet inte kan fullgöras. bevilja en kredit bara om förpliktelserna på goda grunder kan förväntas bli fullgjorda (8 kap. 1 § LBF). Ett kreditinstituts kreditprövning ska vara organiserad så att den som fattar beslut i ett ärende har tillräckligt beslutsunderlag för att bedöma risken med att bevilja krediten (8 kap. 2 § Slutligen ska ett kreditinstituts kreditbeslut dokumenteras så att beslutsunderlaget redovisas och att kreditärendets hantering även i övrigt kan följas (8 kap. 3 § LBF). Dessa bestämmelser tillämpas även på kreditliknande engagemang (8 kap. 4 § LBF). en allmänt hållen utformning och det har överlämnats till de enskilda instituten att skapa tillförlitliga rutiner för kreditprocessen (jfr prop. 2002/03:139 s. 323 f.). Bestämmelserna syftar i första hand till att skapa förutsättningar för stabila kreditinstitut genom att begränsa risken för kreditförluster hos instituten (se samma prop. 320–328). I förlängningen bidrar de också till att konsumenternas ställning på finansmarknaden förstärks. får meddela föreskrifter om vilka åtgärder ett kreditinstitut ska vidta för att uppfylla det allmänna kravet på risk- hantering i 6 kap. 2 § LBF (16 kap. 1 § 4 LBF och 5 kap. 2 § 5 förord- ningen [2004:329] om bank- och finansieringsrörelse, förkortad FBF). har meddelat föreskrifter och allmänna råd på om- rådet, föreskrifter och allmänna råd (FFFS 2014:1) om styrning, riskhantering och kontroll i kreditinstitut och Finansinspek- tionens allmänna råd (FFFS 2004:6) om kreditriskhantering i kreditinstitut och värdepappersinstitut. Vid sidan av bestämmelserna i ska kreditinstituten vid sin kreditgivning också tillämpa bestämmelserna i konsumentkreditlagen (2010:1846), förkortad KKrL, om god kreditgivningssed, kreditprövning och dokumentation. Lagen (2016:1024) om verksamhet med bostadskrediter, i det följande benämnd bolånelagen, genomför i svensk rätt – tillsammans med t.ex. 12 och 12 a §§ KKrL – och rådets direktiv /17/EU av om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastighet och om ändring av direktiven /48/EG och 2013/36/EU och förordning (EU) nr 1093/2010, i det följande benämnt bolånedirektivet. Den innebär, såvitt nu är av intresse, att yrkesmässig verksamhet med kreditgivning i fråga om bostadskrediter till konsumenter förutsätter tillstånd. Tillståndsplikten gäller inte kreditinstitut och bara vissa bestämmelser i bolånelagen gäller kreditinstituten (1 kap. 2 § bolånelagen). har meddelat föreskrifter och allmänna råd (FFFS 2016:29) om verksamhet med bostadskrediter. Bestämmelserna i och bolånelagen gäller kreditgivning till konsumenter. Bolånelagen och 12 a § KKrL är dessutom begränsade till bostadskrediter. Liksom KKrL syftar bolånelagen i första hand till att stärka konsumenternas ställning på finansmarknaden. Till det kommer att bolånedirektivet i förlängningen kan bidra till att den finansiella stabiliteten stärks (jfr prop. 2015/16:197 s. 57). Bestämmelserna om s.k. jävskrediter i 8 kap. 5 och 6 §§ LBF syftar till att tillgodose soliditetsintresset samt delägares och övrigas intresse av att veta att jävskretsen inte särbehandlas på kreditinstitutets bekostnad (se prop. 2002/03:139 s. 329–336). Av 8 kap. 5 § första stycket LBF följer att ett kreditinstitut inte får ingå avtal om tjänster på andra villkor än sådana som institutet normalt tillämpar eller ingå andra avtal på villkor som inte är affärsmässigt betingade med eller till förmån för de personer eller företag som ingår i jävskretsen. I jävskretsen ingår 1) styrelseledamot, 2) delegat i ”ledande ställning” som ensam eller i förening med annan får avgöra på styrelsen ankommande kreditärenden, 3) anställd som innehar en ledande ställning inom banken, 4) annan aktie- eller andelsägare än staten med ett innehav som motsvarar av , 5) make eller sambo till person som avses under 1–4 och 6) juridisk person i vilken sådan person som avses under 1–5 har ett väsentligt ekonomiskt intresse i egenskap av delägare eller medlem. Av 8 kap. 6 § LBF följer att kreditinstitutets styrelse ska behandla ärenden som avses i 8 kap. 5 § och i en förteckning föra in uppgifter om de avtal som har träffats. Det har i huvudsak överlämnats till rättstillämpningen att avgöra om kraven i 8 kap. 5 § LBF är uppfyllda (se samma prop. s. 332 f. och 536 f.). förutsätts att ska pröva om en delegat eller en anställd har sådan ledande ställning som avses i 8 kap. 2017/18:137 5 § första stycket LBF (8 kap. 5 § tredje stycket LBF). Det innebär att ”efter samråd med [kreditinstituten] närmare [ska] precisera innebörden av begreppet ledande ställning [--- och ---] närmare ange vilka anställda som bör anses inneha en ledande ställning” (se prop. 55–57 och prop. 1986/87:12 s. 245–250). Vad som utgör ett ”väsentligt ekonomiskt intresse” behandlas i prop. 1933:167 s. 56. Enligt 8 kap. 6 § LBF ska ärenden enligt 8 kap. 5 § samma lag behandlas av styrelsen (se prop. 2002/03:139 s. 335 och 536 f.). Om det är fråga om ett ramavtal som t.ex. anger förutsättningarna för handel med värdepapper är det dock tillräckligt att ramavtalet – inte de enskilda värdepappersaffärer som ryms inom ramavtalet – behandlas i styrelsen (se samma prop. s. 536 f.). Föreskriftsrätten för på det nu aktuella området är begränsad till 8 kap. 6 § andra meningen LBF. Enligt 5 kap. 2 § 12 FBF får meddela föreskrifter om vilka uppgifter som ska antecknas i förteckningen enligt 8 kap. 6 § LBF om de avtal som träffats, såväl före som därefter, med personer eller företag som avses i 8 kap. 5 § första och andra styckena samma lag. 5.2Utökad föreskriftsrätt för i fråga om kreditprocessen Regeringens förslag: Föreskriftsrätten för ska utökas i fråga om kreditinstitutens kreditprocesser. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. , , , , och Byggindustrier avstyrker förslaget och framhåller i huvudsak att förslaget är bristfälligt motiverat, att de allmänt hållna kraven i 8 kap. 1–4 §§ LBF är tillräckliga för att begränsa riskerna för kreditförluster i kreditinstituten och att en utökad föreskriftsrätt därför är obehövlig, att det saknas en redogörelse för hur förslaget förhåller sig till de samlade kraven på kreditinstituten, framför allt föreskriftsrätten i fråga om ytterligare verktyg för makrotillsyn enligt 6 kap. 3 c § LBF och att förslaget kan påverka utrymmet för kreditgivning (dvs. villkoren för och storleken av lämnade krediter). och framhåller dessutom att nuvarande möjligheter att ingripa enligt 15 kap. LBF mot kreditinstitut som har åsidosatt 8 kap. 1–4 §§ samma lag är tillräckliga. anser att det är oklart hur förslaget förhåller sig till föreskriftsrätten i fråga om riskhantering enligt 6 kap. 2 § LBF och Europeiska bankmyndighetens () riktlinjer för kreditinstituts riskhanteringsmetoder och redovisning av förväntade kreditförluster (/GL/2017/06). vid framhåller att frågan om en utvidgning av föreskriftsrätten till konsumentkrediter kan aktualiseras först om Prop. 2017/18:137 rättsläget förändras i förhållande till . riksbank föreslår att krav som motsvarar dem i 8 kap. 1–4 §§ LBF ska tas in i bolånelagen. Skälen för regeringens förslag Undermåliga kreditprocesser i kreditinstituten får antas ha varit en bidragande faktor vid uppkomsten av finanskrisen –2010. inspektionen har i en promemoria till regeringen framhållit att det i kreditriskundersökningar, som ingår i inspektionens operativa tillsyn, framkommit att det dessutom fortsätter att förekomma brister i kredit- institutens kreditprocesser (Fi2013/04098/B). Det talar för att den nuvarande ordningen inte är tillräcklig för att identifiera och hantera de risker som kreditinstitutens kreditprocess är förenad med. För att ett kreditinstituts rörelse ska kunna bedrivas på ett sådant sätt att institutets förmåga att fullgöra sina förpliktelser inte äventyras, be- höver kreditprocessen ske på ett omsorgsfullt sätt. är, enligt regeringens mening, av vikt för det finansiella systemet. Kraven i fråga om kreditinstitutens kreditprocess är mycket allmänt Till skillnad från , , Näringsliv och Byggindustrier anser regeringen att det är av stor vikt att det i det aktuella avseendet finns tydligt uppställda krav som kreditinstituten kan följa. Med en utökad föreskriftsrätt skulle Finans- inspektionen kunna ange vilka åtgärder som kreditinstituten ska vidta för att uppfylla kraven i 8 kap. 1–4 §§ LBF. En utökad föreskriftsrätt handlar alltså inte i sig, som och befarar, om att utöka utrymmet för att ingripa mot kreditinstitut som har åsidosatt 8 kap. 1–4 §§ LBF, utan om en möjlighet för inspektionen att klargöra innebörden av de allmänt hållna krav på kreditprocessen som ställs på instituten. det tydligt för kreditinstituten vilka krav som ställs på deras kredit- Sådana klargöranden skulle också underlätta för Finansinspek- Allt detta bidrar i förlängningen till att den finansiella Också har framhållit att inte kan meddela nödvändiga föreskrifter om kreditinstitutens kreditprocess (se t.ex. Country Report No 17/350). Regeringen anser sammanfattningsvis att regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer bör få meddela föreskrifter om kredit- prövning, beslutsunderlag och dokumentation enligt 8 kap. 1–4 §§ LBF. anser att det är oklart hur förslaget för- håller sig till kravet i 6 kap. 2 § LBF och Ebas riktlinjer för kreditinstituts riskhanteringsmetoder och redovisning av förväntade kreditförluster. får enligt gällande rätt meddela föreskrifter om vilka åtgärder ett kreditinstitut ska vidta för att uppfylla det allmänna kravet på riskhantering i 6 kap. 2 § LBF. Inspektionen har däremot inte någon rätt att meddela föreskrifter när det gäller kreditprocessen enligt 8 kap. 1–4 §§ LBF. Ebas riktlinjer gäller dels vägledning för kreditinstitut i fråga om metoder för kreditriskhantering vid tillämpning av regelverket om redovisning, dels vägledning för behöriga myndigheter i fråga om utvärdering av effektiviteten i kreditinstitutens kreditriskhantering som Enligt regeringens mening har riktlinjerna karaktären av allmänna råd (se promemoria Genom- förande av de europeiska tillsynsmyndigheternas riktlinjer och rekom- mendationer [dnr 12-12289]). Regeringen förutsätter att Finansinspek- tionen beaktar Ebas riktlinjer vid utformningen av föreskrifter. utövar tillsyn över att KKrL följs. omfattar dock inte verksamhet som står under tillsyn av Finansinspek- tionen (55 § KKrL). Mot den bakgrunden har såväl som utfärdat allmänna råd i fråga om konsument- krediter (se allmänna råd [FFFS 2014:11] om krediter i konsumentförhållanden och allmänna råd [KOVFS 2011:1] om konsumentkrediter). Det får förutsättas att och också fortsättningsvis kommer att löpande samråda i frågor på de områden där myndigheterna har ett delat tillsynsansvar, så att de båda myndigheternas normer harmonierar väl med varandra (7 § första stycket 2 förordningen [2009:93] med instruktion för och 6 § 2 förordningen [2009:607] med instruktion för ). I sammanhanget kan det nämnas att regeringen har gett Statskontoret uppdraget att utvärdera och delade tillsyns- ansvar enligt KKrL (Fi2017/04522/KO). I bolånelagen finns det inte någon reglering som motsvarar den i 8 kap. 1–4 §§ LBF. Mot den bakgrunden är förslaget – som innebär en före- skriftsrätt på grundval av befintliga lagkrav – begränsat till kreditinstitut. Det saknas beredningsunderlag för att inom ramen för detta lagstiftningsärende behandla riksbanks förslag om att krav som motsvarar 8 kap. 1–4 §§ LBF ska tas in i bolånelagen. , , Sparbankernas Riks- förbund, , och Bygg- industrier anser att det saknas en redogörelse för hur förslaget förhåller sig till de samlade kraven för kreditinstituten, framför allt föreskrifts- rätten i fråga om ytterligare verktyg för makrotillsyn enligt 6 kap. 3 c § Det kravet – som träder i kraft – innebär att kreditinstitut ska driva sin verksamhet på ett sådant sätt att de inte bidrar till att finansiella obalanser på kreditmarknaden uppstår, består eller Det kravet syftar till att ge en utökad föreskriftsrätt för att motverka makroekonomiska och finansiella stabilitetsrisker som har koppling till den ökade skuldsättningen (se prop. 2017/18:22 s. 18–22). De föreskrifter (verktyg för makrotillsyn) som kan införas med stöd av det bemyndigandet utgör olika slag av begränsningar i fråga om kreditgivning till hushåll och företag. Det gäller framför allt olika slag av begränsningar av hur stora krediter och ränteutgifter som kredittagare kan anses klara av i förhållande till sina ekonomiska Begränsningarna kan gälla för individuella krediter eller kreditgivarnas samlade kreditgivning (se samma 22–24). Förslaget i denna proposition syftar i stället till att skapa förutsättningar för stabila kreditinstitut genom att begränsa risken för kreditförluster hos instituten genom att skapa tillförlitliga rutiner för deras kreditprocesser. Även om de olika kraven (helt eller delvis) i förlängningen syftar till att stärka den finansiella stabiliteten, tar respektive krav alltså sikte på att hantera skilda problem som har koppling till kreditinstitutens kreditgivning. Vissa begränsningar av föreskriftsrätten En fråga som uppkommer är om föreskriftsrätten behöver begränsas på grund av unionsrätten. KKrL genomför i svensk rätt och rådets direktiv /48/EG av om konsumentkreditavtal och om upphävande av rådets direktiv /102/EEG, i det följande benämnt konsumentkreditdirektivet. Konsumentkreditdirektivet är ett fullharmoniseringsdirektiv (artikel 22.1). Det innebär att den nationella regleringen inte får avvika från det rättsläge som ska uppnås genom direktivet. Medlemsstaterna får således i nationell rätt endast fylla ut eller precisera det som anges i direktivet i den mån direktivet kan anses ge utrymme för det. Enligt KKrL ska kreditgivaren pröva om konsumenten har ekonomiska förutsättningar att fullgöra vad han eller hon åtar sig enligt kreditavtalet (12 §). Kreditprövningen ska grundas på tillräckliga uppgifter om konsumentens ekonomiska förhållanden och krediten får endast beviljas om konsumenten har ekonomiska förutsättningar att fullgöra sitt åtagande. Bestämmelsen genomför artikel 8.1 i konsumentkreditdirektivet. Enligt den artikeln ska medlemsstaterna säkerställa att kreditgivaren innan kreditavtalet ingås gör en bedömning av konsumentens kreditvärdighet, på grundval av tillräckliga uppgifter som i förekommande fall erhållits från konsumenten och, när så är nödvändigt, på grundval av sökning i relevant databas. Det framgår också att medlemsstater vars lagstiftning kräver att kreditgivare måste göra en bedömning av konsumenters kreditvärdighet på grundval av en sökning i relevant databas får behålla det kravet. Frågan om vad som avses med tillräckliga uppgifter i konsumentkreditdirektivets mening har varit föremål för prövning av (dom i mål C449/13). I det målet hade domstolen att pröva om artikel 8.1 i direktivet skulle tolkas så att den utgör hinder för att en konsuments kreditvärdighet bedöms endast utifrån de uppgifter som konsumenten själv har lämnat, utan att dessa uppgifter faktiskt verifieras mot andra uppgifter. Domstolen uttalade att direktivet inte på ett uttömmande sätt anger vilka uppgifter som en kreditgivare ska lägga till grund för sin bedömning av konsumentens kreditvärdighet och att det inte heller anger om dessa uppgifter ska verifieras och på vilket sätt. Enligt domstolen ger ordalydelsen i artikel 8.1, jämförd med skäl 26 till direktivet, snarare kreditgivaren ett utrymme för en skönsmässig bedömning när denne ska avgöra huruvida de tillgängliga uppgifterna är tillräckliga som dokumentation för konsumentens kreditvärdighet och huruvida de måste stämmas av mot andra uppgifter. Frågan om hur 12 § KKrL ska tolkas och hur bestämmelsen förhåller sig till artikel 8 i konsumentkreditdirektivet har också prövats av Högsta 2017/18:137 förvaltningsdomstolen (se rättsfallet HFD 2017 ref. 64). I sitt avgörande hänvisar domstolen till den ovan nämnda domen från och uttalar bl.a. att regleringen i konsumentkreditdirektivet innebär att kreditgivaren har ett utrymme att skönsmässigt bedöma om de tillgängliga uppgifterna är tillräckliga och om de måste stämmas av mot andra uppgifter. Av detta följer enligt domstolen att kreditgivaren i varje enskilt fall måste göra en bedömning av om uppgifterna är tillräckliga och att denna bedömning kan variera beroende på bl.a. omständigheterna när kreditavtalet ingås och kreditbeloppets storlek.