prop · H503231 · 2018-04-19 00:00:00 — Varken dataskyddslagen eller brottsdatalagen innehåller några straffbestämmelser eller bestämmelser om vite. Som konstateras ovan kan sanktionsavgifterna användas framåtsyftande och utdömas t.ex. om ett föreläggande inte följs. I dessa fall har sanktionsavgiften en vitesliknande funktion. Det kan vidare konstateras att den nuvarande straffbestämmelsen i kameraövervakningslagen tillämpas mycket sällan och det får förutsättas vara mer effektivt och verkningsfullt att i stället ge tillsynsmyndigheten möjlighet att direkt sanktionera överträdelser. Att behålla ett särskilt straffansvar för regleringen i kamerabevakningslagen skulle dessutom riskera att aktualisera det s.k. dubbelprövningsförbudet som finns i både och Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Regeringen instämmer mot denna bakgrund i utredningens bedömning att kamerabevakningslagen inte bör innehålla några bestämmelser om straff och viten. Regeringens förslag: Vid överträdelse av bestämmelser i kamerabevakningslagen eller av beslut som meddelats med stöd av lagen ska bestämmelser om rätt till ersättning i EU:s dataskydds- förordning tillämpas. För kamerabevakning som omfattas av brottsdatalagen ska i stället bestämmelserna om skadestånd i den lagen tillämpas. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: ifrågasätter om den svenska rätten att föra talan om skadestånd vid allmän domstol utgör ett sådant effektivt rättsmedel för enskilda som EU-regleringen kräver eftersom skadeståndsnivåerna i svensk rätt är så låga att enskilda exempelvis inte ges möjlighet att ta i anspråk rättsskyddet i sin hemförsäkring vid en sådan process. Även () framhåller att de ideella skadeståndsnivåerna i svensk rätt är låga. Skälen för regeringens förslag: Enligt 44 § kameraövervakningslagen ska den som bedriver kameraövervakning ersätta den övervakade för skada och kränkning av den personliga integriteten som kameraövervakning i strid med lagen har orsakat. Ersättningsskyldigheten kan i den utsträckning det är skäligt jämkas, om den som har bedrivit övervakningen visar att felet inte berodde på honom eller henne. Enligt artikel 82 i dataskyddsförordningen ska varje person som har lidit materiell eller immateriell skada till följd av en överträdelse av förordningen ha rätt till ersättning från den personuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet för den uppkomna skadan. ersättning för immateriell skada får anses motsvara möjligheten att få kränkningsersättning enligt kameraövervakningslagen. förordningens bestämmelse om ersättning tar över de allmänna skadeståndsreglerna i skadeståndslagen (1972:207) (1 kap. 1 § skade- Enligt ordalydelsen i artikel 82 i dataskyddsförordningen gäller rätten till ersättning vid skada som uppstått till följd av behandling som strider Enligt skäl 146 till förordningen gäller dock rätten till ersättning även vid behandling som strider mot nationella bestämmelser som specificerar förordningen. I förslaget till dataskyddslag har regeringen ansett att detta bör förtydligas genom en bestämmelse som anger att rätten till ersättning gäller vid överträdelser av bestämmelser i dataskyddslagen och i andra författningar som kompletterar dataskydds- förordningen (7 kap. 1 §). Kamerabevakningslagen kommer att innehålla bestämmelser som kompletterar dataskyddsförordningen. sådana bestämmelser behövs i och för sig ingen särskild reglering om rätten till ersättning. Förslaget till brottsdatalag innehåller också bestämmelser som anger att den personuppgiftsansvarige ska ersätta den registrerade för den skada och kränkning av den personliga integriteten som har orsakats av behandling av personuppgifter i strid med lagen, eller föreskrifter som har meddelats i anslutning till den (7 kap. 1 §) Bestämmelsen har sin grund i artikel 56 i det nya dataskyddsdirektivet. Eftersom bestämmelsen i brottsdatalagen tar sikte på sådan skada och kränkning som personuppgiftsbehandling i strid med bestämmelserna i just den lagen innebär kan det hävdas att den inte utan särskild reglering även gäller vid överträdelser av bestämmelser i Kamerabevakningslagen bör därför innehålla en bestämmelse som anger att brottsdatalagens reglering om rätt till ersättning ska tillämpas vid överträdelser i samband med kamerabevakning som omfattas av den lagen. Av tydlighetsskäl bör bestämmelsen ges en mer generell utformning och även upplysa om vad som gäller vid överträdelser i samband med kamerabevakning inom dataskyddsförordningens tillämpningsområde. Dataskyddsförordningens reglering om rätt till ersättning bör vidare, i enlighet med utredningens förslag, tillämpas även vid sådan kamerabevakning som inte omfattas av tillämpningsområde. Mot denna bakgrund bör kamerabevakningslagen innehålla en bestämmelse som anger att dataskyddsförordningens bestämmelser om rätt till ersättning ska tillämpas vid överträdelser av bestämmelser i lagen och vid beslut som har meddelats med stöd av lagen. som omfattas av brottsdatalagen ska i stället den lagens bestämmelser om I enlighet med den bedömning som har gjorts i förslagen till dataskyddslag och brottsdatalagen anser regeringen, till skillnad från , att rätten till ett effektivt rättsmedel mot en personuppgiftsansvarig eller ett personuppgiftsbiträde tillgodoses i svensk rätt genom möjligheten att vid allmän domstol föra talan om ersättning. Regeringens förslag: beslut enligt kamerabevakningslagen ska få överklagas till allmän förvaltnings- domstol. När ett beslut överklagas är tillsynsmyndigheten motpart i domstolen. Beslut om tillstånd till kamerabevakning och om undantag från kravet på upplysning ska få överklagas även av den kommun där bevakningen ska ske och, om kamerabevakningen ska avse en arbetsplats, av en organisation som företräder arbetstagarna på arbetsplatsen. Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår ingen bestämmelse om att tillsynsmyndigheten är motpart i domstolen när myndighetens beslut överklagas. Remissinstanserna: Datainspektionen anser att det bör införas en möjlighet för Justitiekanslern eller någon annan myndighet att överklaga beslut om tillstånd enligt kamerabevakningslagen för att ta tillvara allmänna intressen. Kammarrätten i anser att det finns anledning att överväga om det bör införas en särskild bestämmelse i lagen om att tillsynsmyndigheten är motpart om dess beslut överklagas. Kammarrätten anser vidare att det mot bakgrund av vissa uttalanden i förarbetena till den nya förvaltningslagen (2017:900) kan finnas anledning att beröra frågan om en myndighets klagorätt. Kammarrätten i ifrågasätter lämpligheten av att ärenden som överklagas ska fokuseras till en förvaltningsrätt respektive en kammarrätt i landet. Förvaltningsrätten i anser att det bör övervägas om de aktuella målen i stället bör prövas av en förvaltningsrätt utanför . Skälen för regeringens förslag: Som framgår av avsnitt 11.1 kommer tillsynsmyndighetens beslut vid kamerabevakning i stor utsträckning fattas genom en direkt tillämpning av bestämmelser i annan dataskydds- reglering. Vid överklagande av sådana beslut kommer också bestämmelserna om överklagande i den aktuella dataskyddsregleringen att bli tillämpliga. Om tillsynsmyndigheten exempelvis beslutar om en administrativ sanktionsavgift på grund av att material från kamerabevakningen inte behandlas i enlighet med regleringen i dataskyddsförordningen eller brottsdatalagen, gäller därmed bestämmelser om överklagande i förordningen och dataskyddslagen, respektive brottsdatalagen. Detta framgår av den bestämmelse om kamerabevakningslagens förhållande till annan dataskyddsreglering som föreslås i avsnitt 5.3.2. När det gäller sådana frågor som regleras direkt i kamera- bevakningslagen, t.ex. frågor om tillstånd till kamerabevakning och undantag från upplysningskravet, bör det även fortsättningsvis vara möjligt att överklaga sådana beslut till allmän förvaltningsdomstol. Ett överklagande till kammarrätten bör kräva prövningstillstånd. Liksom enligt den nuvarande kameraövervakningslagen bör vissa beslut även få överklagas av den kommun där bevakningen ska ske och, om kamerabevakningen ska avse en arbetsplats, av en organisation som företräder arbetstagarna på arbetsplatsen. Med anledning av synpunkterna från Kammarrätten i kan konstateras att enligt såväl personuppgiftslagen som kamera- övervakningslagen anses personuppgiftsansvariga myndigheter ha rätt att överklaga tillsynsmyndigheternas beslut till allmän förvaltningsdomstol. Detta är dessutom en nödvändig följd av kravet på effektiva rättsmedel i såväl dataskyddsförordningen som det nya dataskyddsdirektivet. förändring av denna ordning är inte avsedd. Regeringen instämmer i utredningens bedömning att den nya förvaltningslagen och förvaltningsprocesslagen (1971:291) innehåller ändamålsenliga bestämmelser om i vilka fall tillsynsmyndighetens beslut får verkställas respektive inhiberas av domstol. särskilda bestämmelser om detta bör därför inte tas in i Det bör dock framhållas att det i regel bör finnas anledning för tillsynsmyndigheten att bestämma att ett positivt beslut om tillstånd till kamerabevakning ska gälla eftersom ett sådant beslut i normalfallet inte kommer att överklagas. Av 14 § andra stycket lagen (1971:289) om allmänna förvaltnings- domstolar följer att ett beslut ska överklagas till den förvaltningsrätt inom vars domkrets ärendet först prövats, om det inte för ett visst slag av mål föreskrivs annat i lag eller förordning. Eftersom beslut i ärenden enligt kamerabevakningslagen endast kommer att meddelas av Datainspektionen kommer handläggningen av överklagade beslut att koncentreras till en förvaltningsrätt och en kammarrätt. Som bl.a. Kammarrätten i framhåller finns det skäl att överväga lämpligheten av en sådan ordning. Regeringen kan dock konstatera att överklaganden av Datainspektionens beslut i andra frågor enligt dataskyddsförordningen, dataskyddslagen eller brottsdatalagen kommer att koncentreras till samma domstolar. särskild överklagandeordning för regleringen i kamerabevakningslagen skulle riskera att skapa svåra gränsdragningsfrågor när överklagade beslut rör tillämpning av både kamerabevakningslagen och annan Skälen för att samla tillsynen hos Datainspektionen talar också för att prövningen hos domstol bör koncentreras (se avsnitt Exempelvis förbättras förutsättningarna att snabbare få till stånd en enhetlig rättstillämpning inom ett förhållandevis komplext rättsområde. Regeringen instämmer därför i utredningens bedömning att det inte finns anledning att införa en särskild reglering som innebär behörighet för flera domstolar i frågor som regleras i kamerabevakningslagen. av tillsynsmyndighetens beslut enligt kamerabevakningslagen kommer därmed, liksom beslut enligt övrig dataskyddsreglering, att kunna överklagas till Förvaltningsrätten i och därefter till Regeringen ser, till skillnad från Datainspektionen, inget behov av att ge Justitiekanslern eller någon annan myndighet rätt att överklaga Datainspektionens beslut för att ta tillvara allmänna intressen. rätt för Justitiekanslern har funnits i äldre lagstiftning på området men ansågs ha spelat ut sin roll i samband med införandet av Datainspektionens centrala tillsynsansvar som innefattar en möjlighet att överklaga principiellt viktiga beslut. infördes bl.a. för att komma till rätta med en bristande enhetlighet i länsstyrelsernas praxis (se prop. 2012/13:115 s. 129–134). regeringens förslag innebär att prövningen av ärenden enligt kamerabevakningslagen ska samlas hos en myndighet kommer det inte Prop. 2017/18:231 finnas ett behov av att en annan myndighet ges en klagorätt i syfte att åstadkomma en enhetlig praxis. Vidare kommer Datainspektionen, som framgår av avsnitt 11.1, ha som uppgift att se till att dataskyddsregleringen efterlevs i . Det är därför inte lämpligt att någon annan myndighet ges möjlighet att överklaga Datainspektionens beslut i syfte att bevaka det allmänna intresset av att skydda den personliga integriteten. När det gäller det allmänna intresset av att kamerabevakning kan ske för berättigade ändamål kan detta intresse tillgodoses i tillräcklig utsträckning genom att den som bedriver kamerabevakningen kan överklaga beslut som begränsar möjligheten att kamerabevaka. Datainspektionen kommer dessutom att ha möjlighet att överklaga domstolarnas avgöranden. Av tydlighetsskäl bör det som Kammarrätten i påpekar dock framgå av kamerabevakningslagen att tillsynsmyndigheten har ställning som motpart när myndighetens beslut överklagas till domstol. En motsvarande bestämmelse finns också i förslaget till dataskyddslag (7 kap. 3 §). Regeringens bedömning: Någon rätt för tillsynsmyndigheten att meddela föreskrifter som rör tillämpningen av kamerabevakningslagen Kamerabevakningslagen bör inte heller innehålla någon föreskriftsrätt för regeringen eller tillsynsmyndigheten angående avgifter för ansökningar enligt lagen. Utredningens bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår att det i kamerabevakningslagen ska införas en föreskriftsrätt för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer som avser avgifter för ansökningar enligt lagen. Remissinstanserna: Enligt Datainspektionen är det inte förenligt med EU-regleringen att ta ut ansökningsavgifter av det aktuella slaget och det vore dessutom olämpligt eftersom avgifterna främst skulle drabba andra myndigheter och innebära en omfattande administration för inspektionen. Datainspektionen avstyrker därför utredningens förslag i denna del. Skälen för regeringens bedömning: I lagstiftningsärendet om kameraövervakningslagen väckte flera remissinstanser frågan om den centrala tillsynsmyndigheten borde ges en rätt att meddela föreskrifter för tillämpningen av lagen (se prop. 2012:13/115 s. 132). rätt infördes dock inte. I förslagen till dataskyddslag och brottsdatalag ges en relativt omfattande föreskriftsrätt för Datainspektionen på dataskyddsområdet. Denna föreskriftsrätt kommer gälla även för kamerabevakning i de frågor som inte regleras direkt i kamerabevakningslagen. förhållandet att tillsynen samlas hos en myndighet och att beslut kan överprövas av ett fåtal domstolar leda till en mer enhetlig tillämpning av Dessutom ingår det i tillsynsmyndighetens uppgifter enligt dataskyddsförordningen att öka medvetenheten om regelverket och bl.a. främja framtagandet av uppförandekoder inom olika sektorer som ska bidra till att reglerna tillämpas korrekt. Mot den bakgrunden instämmer i utredningens bedömning att det inte behövs någon 2017/18:231 föreskriftsrätt för tillsynsmyndigheten när det gäller de materiella bestämmelserna i kamerabevakningslagen. Regeringen delar Datainspektionens uppfattning att det kan ifrågasättas om det finns utrymme enligt EU-regleringen att ta ut ansökningsavgifter på det sätt som utredningen föreslår. Eftersom antalet ärenden om tillstånd kan förväntas bli betydligt färre än tidigare skulle det vidare handla om ett förhållandevis litet finansiellt tillskott för staten. En avgiftsfinansiering skulle dessutom innebära en tillkommande administrativ börda för tillsynsmyndigheten. Någon föreskriftsrätt om ansökningsavgifter bör mot denna bakgrund inte införas. Regeringens förslag: Kamerabevakningslagen och ändringen i offentlighets- och sekretesslagen ska träda i kraft som kameraövervakningslagen ska upphöra att gälla. Tillstånd till kameraövervakning som har beslutats enligt kameraövervakningslagen och som avser kamerabevakning som omfattas av kravet på tillstånd i den nya lagen ska fortfarande gälla. Övriga tillstånd som har beslutats enligt kameraövervakningslagen ska inte längre gälla. Anmälningar som har gjorts enligt kameraövervakningslagen ska inte längre gälla. Beslut om undantag från upplysningskravet som har fattats enligt kameraövervakningslagen ska gälla som ett beslut om undantag från upplysningskravet och rätten till information enligt den nya lagen. Ärenden som har inletts hos länsstyrelserna enligt kameraövervakningslagen men ännu inte har avgjorts ska överlämnas till den myndighet som ska utöva tillsyn över kamerabevakning enligt den nya lagen. Om ett beslut som har fattats enligt den upphävda lagen har överklagats av någon annan än tillsynsmyndigheten enligt den nya lagen, ska tillsynsmyndigheten vara motpart i målet. Äldre föreskrifter om straff ska fortfarande gälla för överträdelser som har skett före ikraftträdandet. I fråga om ändringen i offentlighets- och sekretesslagen ska äldre föreskrifter fortfarande gälla för uppgifter som har inhämtats före ikraftträdandet. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Enligt utredningens förslag ska mål som har överklagats enligt kameraövervakningslagen till en annan förvaltningsrätt än Förvaltningsrätten i eller till en annan kammarrätt än Kammarrätten i men ännu inte har avgjorts, överlämnas till Förvaltningsrätten i respektive Kammarrätten i . Utredningen föreslår också en särskild övergångsbestämmelse för Prop. 2017/18:231 skadestånd för sådan skada som orsakats före ikraftträdandet. Remissinstanserna: Datainspektionen ifrågasätter om det är praktiskt möjligt att låta äldre tillstånd om kameraövervakning fortsätta gälla i de fall de avser sådan kamerabevakning som omfattas av tillståndskrav enligt den nya lagen. Enligt Datainspektionen kommer tillståndsprövningen enligt kamerabevakningslagen att omfatta en bedömning av huruvida bevakningen är laglig enligt dataskyddsförordningen eller brottsdatalagen, vilket är en mer omfattande prövning än den som gör enligt kameraövervakningslagen. Det kan enligt Datainspektionen därför inte presumeras att de tillstånd som har beviljats enligt kamera- övervakningslagen uppfyller dataskyddsförordningens respektive brotts- datalagens krav. Kammarrätten i anser att det bör övervägas om bestämmelsen bör ändras för att säkerställa att Datainspektionen blir motpart i samtliga mål där det överklagade beslutet har fattats av en länsstyrelse och inte bara i de fall där en enskild överklagat beslutet. Kammarrätten kan också se ett behov av att förtydliga vad som gäller om tillsynsmyndighetens beslut om ett föreläggande vid äventyr av vite har överklagats och det pågår en process i domstol när kamera- övervakningslagen upphör att gälla. Skälen för regeringens förslag Av artikel 99 i dataskyddsförordningens följer att förordningen ska tillämpas . Dataskyddslagen föreslås träda i kraft den dagen som personuppgiftslagen ska upphöra att gälla. Enligt artikel 63 i det nya dataskyddsdirektivet ska medlemsstaterna anta och offentliggöra de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att genomföra direktivet. Bestämmelserna ska tillämpas av medlemsstaterna från och med . Brottsdatalagen föreslås träda i kraft . Kamerabevakningslagen bör träda i kraft . Lagen innehåller emellertid bestämmelser som både kompletterar dataskyddsförordningen och genomför det nya dataskyddsdirektivet. Vissa av lagens bestämmelser hänvisar dessutom direkt till dataskyddsförordningen, dataskyddslagen och brottsdatalagen. Kamera- bevakningslagen kan därför inte träda i kraft förrän samtliga dessa regleringar börjar gälla. Det föreslås därför att lagen ska träda i kraft . ska kameraövervakningslagen upphöra att gälla. Samma ikraftträdande föreslås i fråga om ändringen i offentlighets- och sekretesslagen. Befintliga beslut om tillstånd och anmälningar När kamerabevakningslagen träder i kraft kommer det att finnas ett stort antal tillstånd till kameraövervakning som har beslutats enligt kameraövervakningslagen och som avser sådan kamerabevakning som även omfattas av tillståndskravet enligt den nya lagen. Länsstyrelserna har genom sitt chefsnätverk inkommit med en skrivelse till (Ju2017/09827/L6) där man lämnar liknande 2017/18:231 synpunkter som Datainspektionen och bl.a. påtalar de praktiska svårigheterna med att avgöra vilka äldre tillstånd som fortfarande ska gälla. Länsstyrelserna föreslår därför att samtliga tillstånd ska upphöra i samband med att den nya lagen träder i kraft. Att ompröva samtliga befintliga tillståndsbeslut skulle vara förenat med omfattande administration, både för tillsynsmyndigheten och innehavarna av sådana tillstånd. Den prövning som ska göras enligt den nya lagen kommer inte heller att vara strängare än enligt den äldre lagen. Prövningen enligt kamerabevakningslagen innefattar som Datainspektionen framhåller i och för sig en bedömning av om kamerabevakningen är laglig i den mening som krävs enligt framför allt dataskyddsförordningen eller brottsdatalagen. Utgångspunkten är dock att fler tillstånd ska kunna beviljas . Det skulle därför inte bidra till integritetsskyddet att ompröva samtliga befintliga tillstånd. Att låta redan beviljade tillstånd fortsätta att gälla stämmer dessutom väl överens med skäl 171 till dataskyddsförordningen där det framgår att tillstånd från tillsynsmyndigheterna som utfärdats på grundval av det nuvarande dataskyddsdirektivet ska fortsätta att vara giltiga tills de ändras, ersätts eller upphävs. Enligt de riktlinjer som antagits av artikel 29- grupppen ska kravet på konsekvensbedömningen primärt vara tillämpligt på sådana behandlingssituationer som initierats efter att dataskyddsförordningen börjar tillämpas och på befintliga behandlingar där riskerna av något skäl har ändrats (WP 248 rev.01). Kamerabevakningslagen bör därför innehålla en övergångsbestämmelse om att tillstånd till kameraövervakning som har beslutats enligt kameraövervakningslagen och som avser kamerabevakning som omfattas av kravet på tillstånd i den nya lagen fortfarande ska gälla. Befintliga tillstånd till kameraövervakning som inte kräver tillstånd enligt den nya lagen bör däremot inte längre gälla. Detta bör av tydlighetsskäl också framgå av en övergångsbestämmelse. Av tydlighetsskäl bör dessutom framgå att anmälningar som har gjorts enligt kameraövervakningslagen inte längre ska gälla. Befintliga beslut om undantag från upplysningsplikten i enskilda fall När det gäller beslut enligt kameraövervakningslagen om undantag från upplysningsplikten i enskilda fall kan konstateras att tillsynsmyndigheten också enligt den nya lagen ska ha möjlighet att meddela sådana undantag. En prövning enligt den nya lagen innefattar visserligen också en prövning av förutsättningarna att göra undantag från den rätt till information om personuppgiftsbehandling som föreligger enligt annan tillämplig personuppgiftsreglering, främst dataskyddsförordningen eller brottsdatalagen. Det nuvarande undantaget innefattar emellertid ett krav på synnerliga skäl och det framgår av både utredningens kartläggning och tidigare lagstiftningsarbete på området att det tillämpas mycket restriktivt. Den befintliga ordningen har bedömts vara förenlig med regleringen i det nuvarande dataskyddsdirektivet som ställer likartade krav i fråga om begränsningar av rätten till information som den nya dataskydds- regleringen. De beslut som har meddelats med stöd av detta undantag i kameraövervakningslagen får därför förutsättas vara förenliga också med den nya EU-regleringen. Beslut om undantag från upplysningsplikten som Prop. 2017/18:231 meddelats med stöd av 27 § tredje stycket kameraövervakningslagen bör därför anses utgöra beslut om undantag från upplysningskravet och rätten till information enligt kamerabevakningslagen. Pågående ärendehandläggning och överklagade beslut Den nya lagen innebär bl.a. förbättrade möjligheter att få tillstånd till kamerabevakning som snabbt bör få genomslag i rättstillämpningen. Dessutom måste framtida prövningar och beslut vara förenliga med den nya EU-regleringen. Det är därför lämpligt att ansökningar om tillstånd till kamerabevakning som gjorts enligt den gamla lagen men som inte har hunnit avgöras före den nya lagens ikraftträdande prövas enligt den nya lagen. Detta gäller även för prövning av överklaganden som skett före ikraftträdandet men som ännu inte har avgjorts.