prop · H503108 · 2018-02-20 00:00:00 — I avsnitt 15.1 föreslås att en motsvarande uppgiftsskyldighet ska införas för tillstånd för säsongsarbete. För att betona och understryka arbetsgivarens ansvar i fråga om de krav som direktivet ställer om utlänningens bostad tillhandahålls av eller genom arbetsgivaren bedömer regeringen det ändamålsenligt att arbetsgivaren i dessa fall även ska vara skyldig att lämna uppgifter om utlänningens bostad. Uppgifterna bör lämnas skriftligt på heder och samvete på samma sätt som gäller enligt bestämmelsen i 6 kap. 6 b § UtlF. Det innebär att en arbetsgivare som lämnar osann uppgift eller förtiger sanningen avseende en bostad kan, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, dömas för osann försäkran till böter eller fängelse . Om brottet är grovt kan arbetsgivaren dömas till fängelse i högst (15 kap. 10 § ). Om gärningen begås av grov oaktsamhet, kan arbetsgivaren enligt samma paragraf dömas för vårdslös försäkran till böter eller fängelse . En bestämmelse om uppgiftsskyldighet för arbetsgivare är av detaljkaraktär och regleras lämpligen i förordning. Detta kräver ett bemyndigande för regeringen att meddela sådana föreskrifter. Det bör därför i utlänningslagen tas in ett bemyndigande som innebär att regeringen får meddela föreskrifter om skyldighet för arbetsgivare som upplåter eller förmedlar en bostad till en utlänning att lämna uppgift om bostaden och föreskrifter om hur uppgiftsskyldigheten ska uppfyllas. Ytterligare sanktioner behövs inte Sammantaget bedömer regeringen att de sanktioner som redan finns i gällande rätt och de sanktioner som föreslås i avsnitt 15.1 och i detta avsnitt tillgodoser direktivets krav på sanktioner mot arbetsgivare som inte uppfyller sina skyldigheter enligt direktivet. som döms ut i får anses vara tillräckliga för att uppfylla direktivets krav i denna del. Det finns inte utrymme att inom ramen för detta lagstiftningsärende överväga ytterligare sanktioner. Av en bisats till artikel 17.1 framgår det att sanktionerna ska inbegripa utestängande av en arbetsgivare från möjligheten att anställa säsongsarbetare om denne på ett allvarligt sätt bryter mot sina skyldigheter Samtliga sanktioner som är aktuella i detta sammanhang kan leda till att arbetsgivaren kan anlita utlänningar för säsongsarbete i , eftersom sådana sanktioner kan leda till att ett tillstånd för säsongsarbete vägras, återkallas eller inte förlängs (artiklarna 8.2 c, 9.2 c och 15.1). I avsnitt 9.2, 9.3.2 och 9.4 föreslås bestämmelser som genomför artiklarna 8.2 c, 9.2 c och 15.1. kan en arbetsgivare som bryter mot direktivet sålunda utestängas från möjligheten att anställa utländska säsongsarbetare. därför att det inte behövs några ytterligare bestämmelser om detta. 16.2 Ersättningsskyldighet vid återkallelse Regeringens förslag: En utlänning som har haft ett tillstånd för säsongsarbete och som genom ett lagakraftvunnet beslut har fått tillståndet återkallat på grund av brister hos arbetsgivaren ska ha rätt till ersättning från arbetsgivaren. Ersättningen ska motsvara den lön och annan ersättning från arbetsgivaren som utlänningen skulle ha haft rätt till i anledning av anställningen om tillståndet för säsongsarbete inte hade återkallats. Bestämmelser om rätt till ersättning ska införas i en ny lag. Ett avtalsvillkor som i jämförelse med lagen är till nackdel för utlänningen ska vara utan verkan mot honom eller henne. Mål om tillämpningen av den nya lagen ska handläggas enligt lagen om rättegången i arbetstvister. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Arbetsdomstolen och Arbetsförmedlingen har i och för sig inget att erinra mot den föreslagna lagen om rätt till ersättning men ifrågasätter behovet av en lagreglering för att tillgodose direktivets krav. Arbetsdomstolen föreslår även att införande av en specialpreskriptionsbestämmelse övervägs i den fortsatta beredningen. i (LO), () och tillstyrker förslaget och anser att det bör övervägas om inte motsvarande bestämmelser bör införas även för övriga kategorier av arbetskraftsinvandrare. TCO har vidare vissa synpunkter på förslagets utformning och anser bl.a. att möjligheten att utfärda tidsbegränsade uppehållstillstånd en tvist pågår bör övervägas, att det bör vara de anställningsvillkor som låg till grund för utfärdandet av tillståndet 2017/18:108 som bör utgöra grunden för ersättningsskyldigheten och att frågorna om i vilken lag bestämmelser om ersättning bör regleras och om lagen om rättegången i arbetstvister ska tillämpas noga övervägs i den fortsatta beredningen. anser att förslaget är svårbegripligt och att effekterna är svåra att förutse och påpekar att den föreslagna ordningen innebär att olika kategorier av arbetskraftsinvandrare kommer att få skilda möjligheter till upprättelse. () och anser att den nya lagen om ersättning innebär ytterligare risktagande för en arbetsgivare vid rekrytering av utländsk arbetskraft och efterfrågar en fördjupad analys av dess effekter. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 17.2 ska medlemsstaterna se till att arbetsgivaren ansvarar för att betala ersättning till säsongsarbetaren enligt förfarandena i nationell rätt om tillståndet för säsongsarbete återkallas enligt artikel 9.2 och 9.3 b, c och d. Ansvaret ska omfatta utestående skyldigheter som arbetsgivaren skulle vara tvungen att uppfylla om tillståndet för säsongsarbete inte hade återkallats. Ansvar för utestående skyldigheter En förutsättning för att en arbetsgivare ska bli ersättningsskyldig enligt direktivet är att ett tillstånd för säsongsarbete återkallas enligt artikel 9.2 eller 9.3 b, c eller d. I avsnitt 9.3.2 görs bedömningen att möjligheten att återkalla ett tillstånd enligt artikel 9.3 c och d inte bör utnyttjas. Ersättningsskyldighet blir aktuell om tillståndet har återkallats slutligt på grund av omständigheter som är hänförliga till brister hos arbetsgivaren. Det kan handla om att arbetsgivaren har blivit påförd en sanktion för att ha haft en utlänning anställd utan nödvändiga tillstånd, eller att arbetsgivaren har blivit påförd en sanktion för att ha lämnat oriktiga uppgifter till ledning för en myndighets beslut om skatt eller avgift och uppgifterna rör redovisning av arbete. Ytterligare situationer är när arbetsgivaren har blivit påförd en sanktion för att inte ha uppfyllt sina skyldigheter i förhållande till utlänningar som har beviljats tillstånd för säsongsarbete eller när arbetsgivaren inte har uppfyllt sina rättsliga skyldigheter beträffande social trygghet, skatter, arbetstagares rättigheter, arbetsvillkor eller anställningsvillkor. Slutligen omfattas situationer då arbetsgivarens verksamhet håller på att avvecklas eller har avvecklats genom en konkurs eller om arbetsgivaren inte bedriver någon ekonomisk verksamhet. För en närmare beskrivning av dessa situationer, se avsnitt 9.3.2. Det saknas i svensk rätt ersättningsbestämmelser som motsvarar bestämmelsen i direktivet. I lagen (2013:644) om rätt till lön och annan ersättning för arbete utfört av en utlänning som inte har rätt att vistas i finns i och för sig en lagstadgad rätt till lön och annan ersättning från arbetsgivaren. Den lagen ger dock rätt till ersättning enbart för utfört arbete och är endast tillämplig när en utlänning vistas här utan föreskrivet Lagen infördes vid genomförandet av sanktionsdirektivet (prop. 2012/13:125). Enligt Arbetsdomstolen borde en arbetstagare redan enligt allmänna kontraktsrättsliga principer normalt ha rätt till ersättning motsvarande den avtalade lönen under den avtalade anställningstiden om en tidsbegränsad anställning inte kan fullföljas på grund av brister hos arbetsgivaren. Även är inne på att arbetstagarens krav borde kunna hanteras enligt gällande rätt. Varken Arbetsdomstolen eller Arbetsförmedlingen har dock något att erinra mot att bestämmelserna om ersättning införs. Säsongsanställningsdirektivets bestämmelser om ersättning är tvingande. För att uppfylla direktivets krav bör det, enligt regeringens mening, införas uttryckliga bestämmelser om rätt till ersättning från arbetsgivaren i de angivna situationerna. Bestämmelser av denna innebörd bidrar även till att de personer som berörs ges möjlighet att få kännedom om sina rättigheter och skyldigheter och torde även ha en viss preventiv effekt. Ersättningsskyldighet kan inträda när sådana brister hos arbetsgivaren som att denne t.ex. blivit påförd en sanktion eller inte uppfyllt grundläggande rättsliga skyldigheter kan konstateras. För en arbetsgivare som sköter sina åtaganden gentemot sina arbetstagare och det allmänna kommer bestämmelserna således inte att innebära något ytterligare risktagande. påpekar innebär införande av bestämmelser om ersättningsskyldighet i vissa fall vid återkallelse av ett tillstånd för säsongsarbete att regelverket kommer att skilja sig åt för olika kategorier av arbetskraftsinvandrare. Det är inte möjligt att inom ramen för detta lagstiftningsärende, som enbart avser genomförande av säsongsanställningsdirektivet, göra några generella överväganden. När det gäller arbetskraftsinvandrares ställning generellt har dock en särskild utredare fått i uppdrag bl.a. att överväga lämpligheten av att införa sanktioner mot arbetsgivare eller ersättning till arbetstagare för det lidande och de kostnader som ett indraget tillstånd lett till (Ju 2017:1). Det framgår varken av bestämmelsen i artikel 17.2 eller av skälen i direktivet vad som avses med utestående skyldigheter. Uttrycket torde inte omfatta ersättning för arbete som redan har utförts eftersom arbetstagaren i sådana fall har en lönefordran mot arbetsgivaren. I stället är det rimligt att tolka uttrycket så att det omfattar sådan ersättning som arbetsgivaren skulle ha varit skyldig att betala ut om tillståndet inte hade återkallats och utlänningen hade fortsatt att arbeta hos arbetsgivaren. TCO anser att det, för att motverka missbruk och utnyttjande, bör vara de villkor som låg till grund för utfärdandet av arbetstillståndet som bör utgöra grunden för ersättningsskyldigheten. För att få ett tillstånd för säsongsarbete krävs att lönen, försäkringsskyddet och övriga anställningsvillkor inte är sämre än de villkor som följer av svenska kollektivavtal eller praxis inom yrket eller branschen. Så länge dessa krav upprätthålls är det tillåtet att avtala om ändring av villkoren . Eftersom ett tillstånd för säsongsarbete ska gälla för en begränsad tid är det dock sannolikt att den avtalade ersättningen i de allra flesta fall är den som låg till grund för utfärdandet av tillståndet. Mot denna bakgrund och med hänsyn till utformningen av bestämmelsen i direktivet bör, enligt regeringens mening, utgångspunkten för beräkning av ersättningen vara den lön och annan 2017/18:108 ersättning som utlänningen skulle ha haft rätt till från arbetsgivaren i enlighet med vad som avtalats om ersättning mellan arbetsgivaren och arbetstagaren, dock längst till och med det datum då tillståndstiden skulle ha gått ut. Även om det nu aktuella ersättningsbegreppet ska motsvara den ersättning som utlänningen skulle ha haft rätt till om tillståndet inte hade återkallats, har begreppen lön och annan ersättning betydelse för att kunna avgöra ersättningens storlek. I saknas en lagreglering som definierar begreppet lön. Med lön brukar dock i avses inte bara själva grundlönen, utan även vissa tillägg som den som utför arbetet kan ha rätt till (jfr prop. 2012/13:148 s. 52 f.). innehåll kan variera mellan olika branscher och bör därför i det enskilda fallet avgöras med ledning av kollektivavtal eller praxis i den aktuella Begreppet ”annan ersättning” avser ersättningar som ligger utanför lönebegreppet, och torde omfatta annat som normalt betalas ut till inhemska arbetstagare i motsvarande situation. begreppets närmare innehåll torde kunna variera mellan olika branscher och bör därför i det enskilda fallet avgöras med ledning av kollektivavtal eller praxis i den aktuella branschen. Vid en tvist mellan en arbetsgivare och en arbetstagare kan det ytterst bli en fråga för rättstillämpningen att avgöra om kraven motsvarar den lön och annan ersättning som utlänningen skulle ha haft rätt till. För att uppfylla direktivet i denna del bör det således införas bestämmelser som ger utlänningen rätt till sådan ersättning. TCO anser att möjligheten till ersättning riskerar att inte bli ett effektivt rättsmedel eftersom beslutet om återkallelse av tillståndet i praktiken förhindrar utlänningen från att driva en tvist och menar att möjligheten att utfärda tidsbegränsade uppehållstillstånd tvisten pågår bör Enligt regeringens mening är det viktigt att det finns reella möjligheter för utlänningen att få del av den ersättning som denne har rätt I sanktionsdirektivet finns bestämmelser om tidsbegränsade uppehållstillstånd för vissa särskilda situationer och sådana bestämmelser har därför införts i utlänningslagen (5 kap. 15 d §). direktivet innehåller emellertid inga sådana bestämmelser om tidsbegränsade uppehållstillstånd och några sådana förslag finns inte heller Det torde inte heller, enligt regeringens mening, vara en förutsättning att säsongsarbetaren vistas i för att han eller hon ska kunna utkräva sin rätt till ersättning från arbetsgivaren (jfr avsnitt 12). Regeringen avser dock att följa utvecklingen. Bestämmelser som ger utlänningen rätt till ersättning vid återkallelse är inte av utlänningsrättslig karaktär och bör därför inte tas in i utlännings- Vid genomförandet av sanktionsdirektivet togs tvingande regler om arbetsgivarens ersättningsskyldighet in i en ny lag (se lagen om rätt till lön och annan ersättning för arbete utfört av en utlänning som inte har rätt att vistas i ). Regeringen anser, till skillnad från TCO, att även denna ersättningsskyldighet bör tas in i en ny lag. Eftersom artikel 17.2 är tvingande bör ett avtalsvillkor som i jämförelse med lagen är till nackdel för utlänningen vara utan verkan mot honom eller Att lagen är tvingande till skydd för arbetstagare medför t.ex. att avtal varigenom en part på förhand avstår rättigheter är ogiltiga (jfr prop. 2012/13:125 s. 81). Tvister om kollektivavtal och andra tvister rörande förhållandet mellan Prop. 2017/18:108 arbetsgivare och arbetstagare (arbetstvister) handläggs normalt enligt lagen om rättegången i arbetstvister med Arbetsdomstolen som slutinstans. Frågan om huruvida ersättningsskyldighet har uppkommit i det enskilda fallet enligt den föreslagna lagen om rätt till ersättning när ett tillstånd för säsongsarbete återkallas rör förhållanden mellan arbetsgivare och arbetstagare. Regeringen anser därför att det är lämpligt att mål om tillämpningen av den nya lagen, liksom lagen om rätt till lön och annan ersättning för arbete utfört av en utlänning som inte har rätt att vistas i , handläggs enligt lagen om rättegången i arbetstvister. Arbetsdomstolen föreslår att ett införande av en specialpreskriptionsbestämmelse övervägs i den fortsatta beredningen. Lagen om rätt till lön och annan ersättning för arbete utfört av en utlänning som inte har rätt att vistas i innehåller inte någon specialpreskriptionsbestämmelse. Regeringen anser att det inte heller i den nu föreslagna lagen om rätt till ersättning finns tillräckliga skäl att införa en specialpreskriptionsbestämmelse. Befintliga preskriptionsregler får alltså tillämpas även på ersättning enligt den nya lagen. Regeringens bedömning: Möjligheten enligt direktivet att införa bestämmelser om sanktioner och ersättningsskyldighet för huvud- och underentreprenörer i mellanledet bör inte utnyttjas. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att det kan finnas anledning att överväga ett entreprenörsansvar om det visar sig att användandet av underentreprenörer blir vanligt i branscher som använder sig av säsongsarbetskraft. i (LO) avstyrker bedömningen att inte utnyttja möjligheten att införa bestämmelser om sanktioner och ersättningsskyldighet för huvud- och underentreprenörer i mellanledet medan stödjer bedömningen. Skälen för regeringens bedömning I artikel 17.3 anges att om arbetsgivaren är en underentreprenör som har brutit mot direktivet och huvudentreprenören och eventuella underentreprenörer i mellanledet inte har uppfyllt skyldigheten att vidta rimliga kontrollåtgärder enligt nationell rätt, får huvudentreprenören och eventuella underentreprenörer i mellanledet bli föremål för de sanktioner som avses i artikel 17.1, jämte eller i stället för arbetsgivaren bli skyldiga att betala säsongsarbetaren för utestående ersättning enligt artikel 17.2, och jämte eller i stället för arbetsgivaren bli ansvariga för att göra eventuella efterhandsbetalningar till säsongsarbetaren. 2017/18:108 Ansvar för uppdragsgivare Kännetecknande för en entreprenad är att det finns en uppdragsgivare och en uppdragstagare i avtalsförhållandet. Ansvar enligt artikel 17.3 gäller endast huvudentreprenörer och dennes eventuella underentreprenörer i en underentreprenörskedja, dvs. underentreprenörer i mellanliggande led. Ytterligare en förutsättning är att det är arbetsgivaren som har brutit mot bestämmelserna i direktivet och att de entreprenörer som befinner sig i tidigare led i kedjan inte har vidtagit rimliga kontrollåtgärder av arbetsgivaren. När det gäller kravet i artikel 17.3 c om efterhandsbetalningar till en säsongsarbetare framgår det inte av direktivet vad som avses med sådana betalningar. I artikel 8.1 b i sanktionsdirektivet finns däremot en bestämmelse om efterhandsutbetalningar. Bestämmelsen hänvisar bl.a. till bestämmelser om skyldighet för en arbetsgivare att betala innestående ersättning till en tredjelandsmedborgare (artikel 6.1 a i sanktionsdirektivet) och en bestämmelse om skyldighet att stå för kostnader för att skicka betalningar till det land som utlänningen har återvänt till (artikel 6.1 c). Uttrycket efterhandsbetalningar torde ha samma betydelse i säsongsanställningsdirektivet som i sanktionsdirektivet. Med efterhandsbetalningar får anses betalning av innestående ersättning och kostnader för att skicka ersättningen till utlänningen. En uppdragsgivare har inte något ansvar för att i stället för arbetsgivaren betala lön eller göra efterhandsbetalningar till en säsongsarbetare. De kan inte heller, i stället för arbetsgivaren, påföras sanktioner. Det har inte framkommit skäl att frångå den nuvarande ordningen och i detta sammanhang – och enbart för säsongsarbeten – införa ett särskilt ansvar för uppdragsgivare. Däremot finns det en reglering om uppdragsgivares ansvar i entreprenadsituationer i lagen om rätt till lön och annan ersättning för arbete utfört av en utlänning som inte har rätt att vistas i och som bygger på tvingande regler i sanktionsdirektivet. Det kan även nämnas att det i tillämpningsdirektivet finns regler om entreprenörsansvar och att det i departementspromemorian Ett entreprenörsansvar i bygg- och anläggningsbranschen (Ds 2017:30) föreslås ett entreprenörsansvar som ska gälla såväl utstationerade arbetstagare som arbetstagare anställda i . Förslagen bereds inom . Om det skulle visa sig att det finns särskilda problem med att säsongsarbetare inom olika branscher t.ex. inte får den ersättning som de har rätt till enligt sina anställningsavtal kan det, som är inne på, senare finnas anledning att överväga om det bör införas ett entreprenörsansvar som omfattar dessa säsongsarbetare. 17 Statistik om tillstånd för säsongsarbete Regeringens bedömning: Några författningsändringar är inte nödvändiga med anledning av direktivets krav på att förse kommissionen med statistik. Promemorians bedömning: Promemorian innehåller ingen bedömning Prop. 2017/18:108 i denna del. Remissinstanserna: Ingen av remissinstanserna yttrar sig i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 26.1 ska medlemsstaterna förse kommissionen med statistik om antalet tillstånd för säsongsarbete som utfärdats samt, i möjligaste mån, om antalet tredjelandsmedborgare vars tillstånd för säsongsarbete har förlängts, förnyats eller återkallats. Statistiken ska redovisas utifrån medborgarskap och, i möjligaste mån, utifrån uppehållstillståndets giltighetstid samt den ekonomiska sektorn. Statistiken ska enligt artikel 26.2 hänvisa till referensperioder inom ett kalenderår och överlämnas till kommissionen efter referensårets slut. Den ska enligt artikel 26.3 överlämnas i enlighet med och rådets förordning (EG) nr 862/2007 av om gemenskapsstatistik över migration och internationellt skydd och om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 311/76 om utarbetande av statistik beträffande utländska arbetstagare. ska enligt 2 § förordningen med instruktion för bl.a. föra register och statistik över utlänningar i landet i den utsträckning det behövs för verksamheten. uppdrag får anses innefatta att förse kommissionen med sådana statistikuppgifter som avses i artikel 26. Regeringen bedömer därför att ytterligare reglering inte behövs. 18Skyldigheten för schweiziska medborgare att lämna fingeravtryck Regeringens förslag: En utlänning som omfattas av avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan om fri rörlighet för personer ska inte vara skyldig att lämna fingeravtryck när han eller hon ansöker om uppehållstillstånd, eller när bevis om uppehållstillstånd ska utfärdas av någon annan anledning än en ansökan om uppehållstillstånd. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: välkomnar förslaget om att frågan om skyldighet för schweiziska medborgare att lämna fingeravtryck förtydligas och regleras i lag. Skälen för regeringens förslag och bestämmelser om fri rörlighet För EES-medborgare regleras rätten till fri rörlighet – som i detta fall kallas för uppehållsrätt – i rörlighetsdirektivet. Rörlighetsdirektivet innebär att EES-medborgare och deras familjemedlemmar som har uppehållsrätt inte behöver uppehållstillstånd i . Familjemedlemmar som har uppehållsrätt men som inte själva är EES-medborgare behöver dock ansöka om uppehållskort. I svensk rätt finns regler om uppehållsrätt i bl.a. 3 a kap. UtlL. Schweiziska medborgare och deras familjemedlemmar omfattas inte av rörlighetsdirektivets bestämmelser om uppehållsrätt eftersom inte ingår i EU eller EES. gäller dock avtalet mellan Europeiska gemenskapen och dess medlemsstater å ena sidan och å andra sidan om fri rörlighet för personer (SÖ 2001:68). Enligt avtalet får bl.a. schweiziska medborgare som arbetar eller på annat sätt kan försörja sig vistas i en annan avtalsslutande stat. Även deras familjemedlemmar har då rätt att bosätta sig tillsammans med dem. Som bevis för rätten till fri rörlighet enligt avtalet ska ett uppehållstillstånd utfärdas (artikel 2.1 i bilaga I till avtalet). Att en schweizisk medborgare behöver uppehållstillstånd för längre vistelser i följer av 2 kap. 5 § UtlL. deltar även i , som syftar till att göra det möjligt för människor att utan gränskontroll röra sig fritt mellan de anslutna staterna. består av bl.a. och olika EU-förordningar, t.ex. kodexen om Schengengränserna och förordningen (EG) nr 1030/2002 om en enhetlig utformning av uppehållstillstånd för medborgare i tredjeland. Skyldigheten att lämna fingeravtryck och låta sig fotograferas Enligt 4 kap. 22 § UtlF ska bevis om uppehållstillstånd utfärdas i form av en sådan handling som avses i förordningen (EG) nr 1030/2002. Det innebär bl.a. att beviset ska utfärdas i form av ett uppehållstillståndskort som ska innehålla biometriska uppgifter (fotografi och fingeravtryck). Enligt 9 kap. 8 a § UtlL är en utlänning skyldig att låta , en utlandsmyndighet eller fotografera honom eller henne och ta hans eller hennes fingeravtryck när utlänningen ansöker om uppehållstillstånd eller när bevis om uppehållstillstånd ska utfärdas av en annan anledning. Undantag från skyldigheten att låta en myndighet ta fingeravtryck gäller endast om utlänningen är eller om det är fysiskt omöjligt för utlänningen att lämna fingeravtryck.