prop · H503177 · 2018-03-20 00:00:00 — Även anser att det rent språkligt är problematisk att hävda att ett övergrepp begåtts genom oaktsamhet och menar att ordet övergrepp i viss mån förutsätter ett medvetet handlande. Amnesty, RFSL, och Stiftelsen tillstyrker förslaget att oaktsamhetsansvaret regleras i en särskild bestämmelse. Enligt () blir det tydligare om de två brotten regleras i var sitt stycke. För att kunna få en nyanserad statistik anser Fatta och Fatta man att det vore lämpligt att brotten regleras i separata paragrafer. Skälen för regeringens förslag Gärningar som ska omfattas av oaktsamhetsansvar Som redovisas i avsnitt 4.2 anser regeringen att det för vissa sexualbrott bör införas ett oaktsamhetsansvar. Den första frågan att ta ställning till är hur ett sådant ansvar bör avgränsas med hänsyn till gärningens allvar. I likhet med kommittén menar regeringen att regleringen endast bör träffa de brott som omfattas av en frivillighetsbaserad lagstiftning och att det därmed, till skillnad från vad (Juridiska institutionen) är inne på, inte finns något skäl att införa ett oaktsamhetsansvar för exempelvis de särskilda sexualbrotten mot barn. Vidare måste gärningarna vara av visst allvar. Det betyder att det är för brotten våldtäkt och sexuellt övergrepp på viss nivå som ansvaret kommer Kommitténs förslag innebär att avgränsningen görs så att det omfattar våldtäkt av normalgraden, grov våldtäkt, förslaget till synnerligen grov våldtäkt och grovt sexuellt övergrepp och att detta lagtekniskt uppnås genom hänvisningar till de bestämmelser där dessa olika brottstyper Regeringen instämmer i att det är för gärningar på denna nivå som det är befogat att införa ett oaktsamhetsansvar. anledning att välja en annan lagteknisk utformning än den som kommittén I stället för att knyta oaktsamhetsansvaret till den svårhetsgrad som ett uppsåtligt brott hade varit att hänföra till bör, som förordar, ansvaret kopplas till den eller de bestämmelser som anger de På så sätt kommer straffansvaret att knytas till brottsrekvisiten för den otillåtna gärningen – våldtäkt och sexuellt övergrepp – och inte till de omständigheter av generell betydelse som påverkar placeringen i en viss svårhetsgrad. utformning förutsätter alltså inte att det först görs en prövning av hur ett uppsåtligt brott skulle ha rubricerats. Genom att hänvisa till rekvisiten för den otillåtna gärningen blir det också tydligt, vilket efterfrågar, att de omständigheter som innebär att ett deltagande aldrig kan anses som frivilligt omfattas. För att ändå avgränsa det straffbara området på ett rimligt sätt bör det, i enlighet med förslag, finnas en bestämmelse om att mindre allvarliga gärningar ska undantas från Det är alltså här fråga om en ansvarsfrihetsregel – till skillnad från exempelvis bestämmelserna i nuvarande 6 kap. 1 § tredje stycket och 5 § – som innebär att det ska göras en bedömning av huruvida en handling alls ska föranleda ansvar. Bestämmelsen bör därför utformas på så sätt att det inte ska dömas till ansvar om gärningen med hänsyn till omständigheterna är mindre allvarlig. Regeringen föreslår alltså att oaktsamhetsansvaret ska omfatta sådana gärningar som utgör våldtäkt och sexuellt övergrepp och att det i lagtexten ska hänvisas till dessa båda straffbestämmelser. Mindre allvarliga fall bör inte föranleda straffansvar. Vad ska oaktsamheten ta sikte på? I de allmänna övervägandena anger kommittén att oaktsamhetsansvaret ”främst” kommer att rikta sig mot omständigheten att övriga personer inte har deltagit frivilligt, medan författningskommentaren ger uttryck för att ansvaret ska gälla endast i förhållande till den omständigheten. skillnad pekar Hovrätten över och på och förordar att 2017/18:177 begränsningen klart framgår av lagtexten. Att det av lagtexten tydligt bör gå att utläsa vad oaktsamheten tar sikte på är något som flera andra remissinstanser, bl.a. ombudsmän och , framhåller. Regeringen delar denna uppfattning. En gärning ska, om inte annat är särskilt föreskrivet, anses som brott endast om den begås med uppsåt (1 kap. 2 § första stycket ). Oaktsamhet är alltså kriminaliserat bara om det är särskilt angivet i en straffbestämmelse. Vanligtvis krävs antingen uppsåt eller oaktsamhet. Det förekommer emellertid även att skuldrekvisiten är blandade. Det innebär att det för vissa delar av brottet krävs uppsåt, medan det för andra räcker med oaktsamhet. Ett sådant exempel är regleringen i 6 kap. 13 § om ett oaktsamhetsansvar kopplat till bedömningen av ålder. Bestämmelsen innebär att en gärningsman kan dömas till ansvar för ett brott med ett särskilt åldersrekvisit utan uppsåt i förhållande till just barnets ålder. För sexualbrotten krävs i övrigt enligt nuvarande ordning att gärningen begås med uppsåt. Vad som ska gälla för en viss gärningstyp får lagstiftaren ta ställning till i samband med varje enskild straffbestämmelse. I likhet med ombudsmän, och anser regeringen att det beträffande rekvisitet sexuell handling bör uppställas ett krav på uppsåt. Det rör sig här typiskt sett om ett beteende som gärningsmannen har kontroll över och för vilket ett sådant krav är rimligt. I det avseendet är det alltså inte någon skillnad i förhållande till straffbestämmelserna om våldtäkt och sexuellt övergrepp. Utökningen av straffansvaret bör i stället ta sikte på gärningsmannens personliga skuld i förhållande till frivilligheten hos den andra personen. Vid införandet av ett oaktsamhetsansvar avseende de brott som tar sin utgångspunkt i om deltagandet i den sexuella aktiviteten är frivilligt eller inte, bör förändringen avse just det rekvisitet. Detta är också följdriktigt med hänsyn till att ett sådant ansvar inte införs exempelvis för de särskilda sexualbrotten mot barn där frivilligheten saknar betydelse. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att oaktsamhetsansvaret ska gälla beträffande omständigheten att den andra personen inte deltar frivilligt, vilket uttryckligen ska framgå av lagtexten. I övrigt ska det krävas uppsåt av gärningsmannen. Kommittén föreslår att straffansvaret ska förutsätta grov oaktsamhet och förklarar att detta i första hand omfattar medveten oaktsamhet, dvs. fall där gärningsmannen faktiskt har insett att det kan vara så att deltagandet i den sexuella handlingen inte är frivilligt, men ändå har valt att genomföra handlingen. Kommittén anför vidare att i begreppet grov oaktsamhet ingår även de mer klandervärda fallen av omedveten oaktsamhet och menar att också fall då gärningsmannen kunde ha gjort något för att komma till insikt och detta är något som denne verkligen borde ha gjort, ska träffas av ansvaret. Förslaget innebär alltså att såväl medveten oaktsamhet som grövre former av omedveten oaktsamhet kommer att omfattas. Att det ska krävas grov oaktsamhet godtas av de flesta remissinstanser. Regeringen anser att detta är en rimlig avgränsning och att kriminaliseringen skulle bli alltför långtgående om även oaktsamhet av normalgraden, som några remissinstanser är inne på, skulle omfattas. Med denna nivå på oaktsamheten kommer ansvaret att träffa påtagligt straffvärda handlingar som de allra flesta uppfattar som klandervärda, som viss återhållsamhet iakttas vid kriminaliseringen. Några remissinstanser tar särskilt upp frågan om bedömningen av oaktsamhetskravet. Exempelvis framhåller svårigheten med att avgöra vilka aktsamhetsnormer som bör gälla, medan menar att grov oaktsamhet riskerar att tolkas olika. Bedömningen av om någon har varit grovt oaktsam ska ta sin utgångspunkt i vad som är styrkt om gärningen och omständigheterna runt densamma. Avsikten är att ansvaret endast ska träffa sådana gärningar där gärningsmannens handlande, trots frånvaron av uppsåt, är påtagligt straffvärt. Det fordras alltså att oaktsamheten i det enskilda fallet verkligen är klandervärd. Den närmare gränsen för vad som ska anses som grovt oaktsamt blir ytterst en fråga för rättstillämpningen att bedöma. I författningskommentaren redogör regeringen mer utförligt för regleringens tillämpningsområde. Brottsbeteckningar och brottens placering Enligt kommitténs förslag ska brotten benämnas oaktsamt sexuellt övergrepp respektive oaktsam sexuell kränkning (jfr kommitténs förslag att ändra brottsbeteckningarna våldtäkt och sexuellt tvång till sexuellt övergrepp och sexuell kränkning). När regeringen nu inte genomför kommitténs förslag beträffande benämning av våldtäkt och sexuellt tvång (se avsnitt 5.1), kan inte heller de oaktsamma brotten benämnas på det sätt kommittén föreslår. Frågan är då om beteckningarna oaktsam våldtäkt och oaktsamt sexuellt övergrepp är lämpliga. ombudsmän och ifrågasätter brottsbenämningarna bl.a. utifrån om ett övergrepp språkligt sett kan begås av oaktsamhet. Regeringen har viss förståelse för synpunkterna, som är relevanta även med de ändringar som görs i förhållande till kommitténs förslag. bedöms det som angeläget att beteckningarna tydligt återspeglar såväl det lägre ställda subjektiva kravet som vilka uppsåtliga brott regleringen hör samman med. Inte minst ur gärningsmannens perspektiv kan det vara värdefullt att det framgår om det rör sig om en gärning enligt våldtäktsbestämmelsen eller bestämmelsen om sexuellt övergrepp. Att använda en gemensam, mer allmän, brottsbeteckning för båda de oaktsamma brottstyperna framstår inte som ett lämpligt alternativ. Sammantaget godtar regeringen kommitténs grundtanke och föreslår brottsbeteckningarna oaktsam våldtäkt och oaktsamt sexuellt övergrepp. Kommittén föreslår att de båda oaktsamma brotten ska placeras i samma paragraf bestående av endast ett stycke. Regeringen håller dock med (), Fatta och Fatta man om att det är lämpligare att reglera dem separat och föreslår att de placeras i var sin paragraf, efter motsvarande uppsåtliga brott. Försök bör inte vara straffbart. Regeringen föreslår sammanfattningsvis att de oaktsamma brotten ska benämnas oaktsam våldtäkt respektive oaktsamt sexuellt övergrepp och regleras i olika paragrafer. Undantag från kravet på dubbel straffbarhet Regeringens förslag: Det ska inte uppställas något krav på dubbel straffbarhet för att en svensk domstol ska kunna döma för oaktsam våldtäkt och oaktsamt sexuellt övergrepp i de fall brottet begåtts utomlands mot en person som inte fyllt . En svensk domstol ska inte heller vara förhindrad att i dessa fall döma till påföljd som är att anse som strängare än vad som är föreskrivet enligt lagen på Kommitténs förslag stämmer i huvudsak överens med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av de remissinstanser som yttrar sig i frågan, bl.a. , , (), , , ECPAT, Kvinnofronten och , tillstyrker eller har inte några invändningar mot förslaget. regleringen om undantag från dubbel straffbarhet utvidgas allt för mycket Enligt kan det ifrågasättas om det finns tillräckligt starka skäl att ta bort kravet på dubbel straffbarhet i dessa Skälen för regeringens förslag: Frågan om svensk domstols behörighet regleras i huvudsak i 2 kap. . Av dessa bestämmelser framgår att det finns en vidsträckt behörighet att döma över brott som har begåtts Den svenska domsrätten omfattar t.ex. i princip alla brott som begåtts i utlandet av svenska medborgare eller av utlänningar med hemvist i (2 § första stycket 1). Även brott som begåtts i utlandet av utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns här, eller av annan utlänning som finns här i riket och på brottet enligt svensk lag kan följa fängelse i mer än sex månader omfattas (2 § första stycket 2 och 3). uppställs dock i denna s.k. extraterritoriella behörighet. begränsning innebär att gärningen inte ska vara fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten (2 § andra stycket). Det ska alltså föreligga dubbel Som yttersta skäl för kravet på dubbel straffbarhet åberopas traditionellt den folkrättsliga principen att stater inte ska gripa in i varandras inre Det brukar också ifrågasättas om det inte strider mot den straffrättsliga legalitetsprincipen att bestraffa en gärning som är straffri enligt lagen på gärningsorten. Från kravet på dubbel straffbarhet har det i svensk rätt gjorts undantag bl.a. för vissa sexualbrott i de fall brottet begåtts mot ett barn . De brott som avses är våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt tvång, grovt sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, grovt sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, utnyttjande av barn för sexuell posering, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering, köp av sexuell handling av barn, koppleri och grovt koppleri och försök till sådana brott (2 § fjärde stycket 3). Dessa gärningar kan alltså bestraffas i även om de är fria från ansvar i det land där de begicks. För dessa brott har undantag också gjorts från den annars gällande begränsningen att domstolen inte får döma till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten (2 § tredje stycket). Kommittén föreslår att de oaktsamma brotten undantas från kravet på dubbel straffbarhet i de fall brottet begåtts mot en person som inte fyllt och att svensk domstol inte heller ska vara förhindrad att i dessa fall döma till påföljd som är strängare än vad som är föreskrivet enligt lagen på gärningsorten. Dessa ställningstaganden ifrågasätts endast av ett par remissinstanser. De gärningar som omfattas av det föreslagna oaktsamhetsansvaret är sådana som anges i bestämmelserna om våldtäkt och sexuellt övergrepp. Straffansvaret gäller alltså gärningar som redan är undantagna från kravet på dubbel straffbarhet i de fall brottet begåtts uppsåtligen och mot någon som är . Frågan är då om det gör någon skillnad att det för straffbarhet enligt de nya bestämmelserna är tillräckligt att gärningsmannen har varit grovt oaktsam beträffande omständigheten att den andra personen inte deltar frivilligt. För vissa av de straffbestämmelser som är undantagna från kravet på dubbel straffbarhet finns ett oaktsamhetsansvar kopplat till gärningsmannens insikt om barnets ålder, nämligen de särskilda brotten mot barn. I det avseendet görs alltså inte någon skillnad utifrån gärningsmannens personliga ansvar. Vad gäller tillämpningen av ett undantag från kravet på dubbel straffbarhet skulle det i vissa fall kunna uppstå svårigheter under brottsutredningen eftersom svenska myndigheter kan behöva rättsligt bistånd från ett land som för att lämna bistånd ställer upp ett krav på att brottet ska vara straffbart i det egna landet. Sådana tillämpningssvårigheter kan dock föreligga även beträffande andra brott som undantagits från kravet på dubbel straffbarhet utan att det utgjort hinder mot ett undantag. Mot bakgrund av ovanstående och med hänsyn till de avgränsningar som görs beträffande vilka gärningar som ska träffas av oaktsamhetsansvaret och den straffskala som föreslås (se avsnitt 8.2), delar regeringen kommitténs uppfattning att det är rimligt att brotten undantas från kravet på dubbel straffbarhet i de fall de begåtts mot en person som inte fyllt . Inte heller bör den begränsning av svensk domsrätt som följer av 2 kap. 2 § tredje stycket , på grund av dess nära samband med kravet på dubbel straffbarhet, tillämpas vid dessa brott. Svensk domstol som utövar extraterritoriell behörighet föreslås alltså få döma till påföljd som är att anse som strängare än det svåraste straff som är föreskrivet för brottet enligt lagen på gärningsorten. I 2 kap. 2 § fjärde stycket 3 hänvisas det till brott enligt bl.a. 6 kap. 1–6 §§ . Med den placering som regeringen föreslår att de nya oaktsamma brotten ska få, kommer de att ingå i uppräkningen utan att det behövs några särskilda lagändringar. Däremot krävs det, vilket kommittén inte föreslår, vissa lagtekniska ändringar som en följd av att försök till brotten inte föreslås bli kriminaliserat. 2017/18:177 6.3 Regeringens förslag: Preskriptionstiden för oaktsam våldtäkt och oaktsamt sexuellt övergrepp som begåtts mot ett barn ska börja löpa först från den dag barnet fyller eller skulle ha fyllt . Kommitténs förslag stämmer i sak överens med regeringens. Remissinstanserna: , (), , , ECPAT och Kvinnofronten tillstyrker eller har inte några invändningar mot förslaget. I övrigt yttrar sig remissinstanserna inte särskilt i frågan. Skälen för regeringens förslag: De allmänna bestämmelserna om preskription finns i 35 kap. . Preskriptionstiden är bestämd till ett visst antal år beroende på det straff som högst kan följa på brottet (1 §). Preskriptionstiden löper enligt huvudregeln från den dag då brottet begicks (4 § första stycket). För vissa brott beräknas dock preskriptionstiden på annat sätt. Det gäller enligt 4 § andra stycket bl.a. de flesta sexualbrott mot barn. För dessa brott är det i stället den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt som utgör utgångspunkten för preskriptionstidens beräkning. Syftet med bestämmelsen är att stärka skyddet för barn och ungdomar som blivit utsatta för sexuella övergrepp. Enligt bestämmelsens andra punkt omfattas våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt tvång, grovt sexuellt tvång, sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, grovt sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning, sexuellt ofredande, koppleri och grovt koppleri, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt . Även försök till brott i de fall detta är straffbelagt omfattas. En särbehandling av sexualbrott mot barn i preskriptionshänseende har starka skäl för sig. Sexualbrott mot barn intar en särställning i det att de i många fall inte ger några synliga skador. De sexuella övergreppen är sällan förenade med något nämnvärt fysiskt våld, eftersom den som begår gärningen ofta befinner sig i en överlägsen position och därför inte behöver tillgripa något våld för att driva igenom sin vilja. Skadorna ligger i stället framför allt på det psykiska planet och kan vara både svåra och livslånga. Ett barn som utsätts för sexuella övergrepp förmår ofta inte berätta vad det varit utsatt för förrän det kommer upp i de övre tonåren. Sexuella övergrepp mot barn upptäcks därför i många fall inte förrän förflutit. Det straffrättsliga sanktionssystemet är centralt när det gäller att bekämpa sexuella övergrepp. Höga krav måste därför ställas på att regelsystemet är utformat så att det medger en effektiv lagföring (se prop. 1994/95:2, prop. 2004/05:45, prop. 2012/13:111 och prop. 2012/13:194 Stärkt skydd för barn mot sexuella övergrepp). Kommittén föreslår att en förlängd preskriptionstid ska gälla för de oaktsamma brotten om de begås mot barn. Ingen remissinstans invänder mot detta. Även enligt regeringen framstår det som rimligt att oaktsam våldtäkt och oaktsamt sexuellt övergrepp ska omfattas av den särskilda preskriptionsbestämmelsen i 35 kap. 4 § andra stycket . Det innebär att preskriptionstiden för dessa brott kommer att börja löpa först den dag barnet fyller eller skulle ha fyllt . Med den placering som regeringen föreslår att de nya oaktsamma brotten ska få, kommer de att ingå i uppräkningen i bestämmelsens andra punkt utan att det behövs några Däremot krävs det en lagteknisk ändring som en Prop. 2017/18:177 följd av att försök till brotten inte föreslås bli kriminaliserat. 7Oaktsamhet beträffande brottsoffers ålder vid sexualbrott mot barn Gemensamt för straffbestämmelserna i 6 kap. om sexualbrott mot barn är att en förutsättning för att de ska vara tillämpliga är att målsäganden är under en viss ålder. Den åldersgräns som är av betydelse är vanligen , men i vissa fall . Som framgår ovan (se avsnitt 6.1) ska en gärning, om inte annat är särskilt föreskrivet, anses som brott endast om den begås uppsåtligen (1 kap. 2 § första stycket ). Oaktsamhet är alltså kriminaliserat bara om det är särskilt angivet i en straffbestämmelse. Bestämmelsen i 6 kap. 13 § innebär att en gärningsman kan dömas till ansvar för ett brott enligt 6 kap. med ett särskilt åldersrekvisit utan uppsåt i förhållande till just barnets ålder. Enligt bestämmelsen ska nämligen också den dömas för brott som inte insåg men hade skälig anledning att anta att den andra personen inte hade uppnått en viss ålder. De straffbestämmelser i 6 kap. om sexualbrott mot barn som föreskriver ansvar för gärningar som begås mot någon under en viss ålder avser våldtäkt mot barn (4 §), sexuellt utnyttjande av barn (5 §), sexuellt övergrepp mot barn (6 §), utnyttjande av barn för sexuell posering (8 §), köp av sexuell handling av barn (9 §), sexuellt ofredande (10 § första stycket) och kontakt för att träffa ett barn i sexuellt syfte (10 a §) samt, i förekommande fall, grova former av dessa brott. Bestämmelsen i 13 § innebär således att det för straffansvar för dessa brott är tillräckligt med oaktsamhet såvitt avser barnets ålder. För det fall oaktsamhet avseende åldern inte kan visas, kan i stället andra straffbestämmelser som inte innehåller ålderskrav bli tillämpliga. Således kan t.ex. bestämmelsen om köp av sexuell tjänst (11 §) komma att prövas i stället för bestämmelsen om köp av sexuell handling av barn (9 §). Bestämmelsen om oaktsamhet i fråga om ålder infördes i samband med tillkomst . Av de ursprungliga förarbetena framgår att bestämmelsen ska tillämpas med stor försiktighet och att det för straffansvar ställs krav på en tämligen hög grad av oaktsamhet (se NJA II 1962 s. 192 och 193). I samband med sexualbrottsreform bedömdes att bestämmelsen skulle kvarstå i princip oförändrad. Därvid uttalades att till ansvar ska inte dömas om barnet har en kroppsutveckling som är naturlig för den som klart passerat åldersgränsen och omständigheterna i övrigt inte ger gärningsmannen anledning att vara på sin vakt. Vidare angavs att det alltså är i gränsfallen som gärningsmannen inte ska kunna undgå ansvar genom att hänvisa till att han eller hon inte haft säker kännedom om barnets verkliga ålder (se prop. 2004/05:45 s. 113 och 114). 2017/18:177 7.2 Allmänt om begreppet oaktsamhet Begreppet oaktsamhet innefattar såväl medveten som omedveten oaktsamhet. Medveten oaktsamhet innebär att en gärningsman haft en misstanke eller insikt om risken för att en viss omständighet föreligger, eller varit tveksam om detta. Gärningsmannen är i detta fall likgiltig till risken för att omständigheten föreligger, men inte till att så verkligen är fallet, och har möjlighet att anpassa sitt handlande. Omedveten oaktsamhet föreligger om gärningsmannen inte misstänkt, alltså inte insett risken för, att en viss omständighet föreligger, men borde ha gjort det. Gärningsmannen kunde alltså ha rättat sitt handlande om han eller hon hade tänkt efter, varit aktsam eller vidtagit kontrollåtgärder. Gärningsmannen visar i detta fall en likgiltighet inför huruvida det finns en risk för att en viss omständighet föreligger. Regeringens bedömning: Den nuvarande utformningen och tillämpningen av bestämmelsen om ansvar vid oaktsamhet i fråga om målsägandens ålder vid sexualbrott mot barn innebär en risk för att barn inte alltid får ett tillräckligt starkt straffrättsligt skydd. och tillämpningen innebär vidare att förutsebarheten är otillräcklig. att åstadkomma en ändamålsenlig reglering och en enhetlig rättstillämpning bör bestämmelsen ändras. Utredningens bedömning stämmer överens med regeringens. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna delar utredningens bedömning eller har inte några invändningar mot den. anför att det framstår som uppenbart att nuvarande utformning av bestämmelsen är otillfredsställande eftersom rättspraxis anser att en ny utformning av bestämmelsen är ett steg i rätt riktning, men anför att det vid ett framtida lagstiftningsarbete bör övervägas att skärpa lagstiftningen ytterligare. tingsrätt uttrycker att åtgärder bör vidtas för att åstadkomma en mer enhetlig rättstillämpning beträffande oaktsamhetskravet. välkomnar en mer enhetlig begreppsbildning inom straffrättens område,