prop · H50392 · 2018-02-13 00:00:00 — ningen ägde rum – bör anpassas till att det införs en bestämd sista för- För att undvika oklarhet om vad som gäller i de situationerna bör det tydliggöras att en fordran på följerättsersättning preskriberas vid samma tidpunkt också i de fall då fordran visserligen skulle ha betalats kalenderåret efter det att försäljningen ägde rum, men orga- nisationen inte efter utgången av det kalenderår då försäljningen ägde rum uppmärksammat den ersättningsskyldige på det. skriptionsavbrott har skett enligt den treåriga preskriptionsregeln, torde fordran därefter vara föremål för preskription enligt de allmänna be- stämmelserna i preskriptionslagen (1981:130). (Patent- och marknadsöverdomstolen) och tingsrätt (Patent- och ) väcker frågan om det bör regleras att bestämmelserna är dispositiva. De hänvisar till paragrafer i upphovsrättslagen där det uttryckligen anges att bestämmelsen gäller om inte annat avtalats. De bestämmelser som domstolarna hänvisar till gäller Följerättsregleringen skiljer sig från de bestämmel- serna och påminner i stället om upphovsrättslagens bestämmelser om privatkopieringsersättning; båda frågorna styrs för övrigt av EU-direktiv. I de fallen finns det i grunden ingen avtalsrelation mellan den ersätt- ningsskyldige och organisationen, utan rätten till ersättning framgår di- rekt av lag och kan enligt lagen inte efterges. Och att organisationen ska få de uppgifter som är nödvändiga för att kräva in ersättningen är ett krav enligt följerättsdirektivet (nämnt i avsnitt 3). Någon reglering som anger att bestämmelserna är dispositiva bör alltså inte införas. Däremot bör, liksom , den ersättningsskyldige och organisationen kunna komma överens om vissa praktiska frågor. Olika förutsättningar gäller för olika aktörer och olika delar av konstmarknaden. Parterna bör alltså även fortsättningsvis vara fria att hitta lösningar inom ramen för vad som följer av bestämmelserna, t.ex. på frågor om huruvida redovisning ska ske löpande och i vilken form den ska ske och om hur betalning ska fullgöras. För detta krävs inte någon författningsreglering. Det bör dock här lyftas fram att organisationen alltid måste ta till vara upphovsmannens intressen. Om organisationen kommer överens med den ersättningsskyldige om praktiska frågor, måste organisationen alltså beakta vad som är bäst för upphovsmannen. Den nedre beloppsgränsen för rätten till följerättsersättning bör inte ändras Upphovsmannen har bara rätt till följerättsersättning om försäljningspriset överstiger en tjugondel av ett prisbasbelopp (26 n § andra stycket upphovsrättslagen). Utredningen föreslår att den nedre beloppsgränsen för när följerätt ska börja betalas ska höjas till en tiondel av ett prisbasbelopp, vilket motsvarar för . Utredningen anger som skäl för förslaget bl.a. att det måste finnas en balans mellan de administrativa kostnaderna och den ersättning som upphovsmännen faktiskt får ut. Bildupphovsrätt tar ut en avgift om på följerättsersättningen innan den betalas till upphovsmannen. Som lägsta belopp får upphovsmannen alltså per vidareförsäljning. Enligt utredningen måste detta vägas mot den kostnad som uppstår när auktionsföretag och konst- och antikhandlare ska redovisa till Bildupphovsrätt. Ungefär hälften av alla följerättspliktiga konstverk säljs till priser , men de motsvarar av den totala ersättningen som betalas in till Bildupphovsrätt. Utredningen bedömer att den höjning av det lägsta beloppet som föreslås kan medföra att upphovsmännens intäkter minskar med ca , men för den genomsnittlige konstnären bedöms höjningen bara innebära minskade inkomster med några hundralappar . Dessutom bedömer utredningen att ett högre belopp skulle leda till en ökad handel med konstverk i de lägsta prisskikten. En klar majoritet av remissinstanserna avstyrker att den nedre beloppsgränsen höjs. Sammanfattningsvis anför de att den föreslagna ändringen inte är tillräckligt motiverad och att utredningens bedömning och beräkningar är felaktiga. framhåller att framför allt bild- och formkonstnärer generellt har påtagligt låga inkomster jämfört med befolkningen i övrigt. Bildupphovsrätt framhåller att varje inkomstkälla är av betydelse för konstnärerna och att en höjning av beloppsgränsen innebär en försämring av upphovsmannens ekonomi och utbyte av sin upphovsrätt och sitt arbete. Även framför synpunkter på utredningens beräkningar och bedömer att de i vissa avseenden inte före- AIPPI menar att det är motiverat att hålla de administrativa kostnaderna nere vid redovisning, men anser att konstnärernas rätt till er- sättning för sitt skapande väger tyngre. stämmer däremot i utredningens bedömning att gränsen bör höjas och anser att det finns skäl för en ännu kraftigare höjning. föreningen anger som skäl att de sammantagna administrativa kost- naderna i många fall överstiger den följerättsersättning som betalas ut. Föreningen menar vidare att det nuvarande uttaget av följerättsersättning medfört att vissa typer av konstverk – bl.a. svensk grafik – i princip upp- hört att säljas i . Enligt föreningen snedvrids också konkurrensen, eftersom den svenska beloppsgränsen är lägre än vad som gäller i fler- talet andra EU-länder. SKAF gör dessutom gällande att det är opropor- tionerligt dyrt att administrera en transaktion nära den nedre gränsen i förhållande till vad den enskilde konstnären får i ersättning. Regeringen gör följande bedömning. En relativt stor andel av försälj- ningarna sker till priser motsvarande eller i närheten av den nuvarande Detta gäller inte minst verk av mindre etablerade konst- närer som typiskt sett har störst behov av att få följerätts- Även en mindre höjning av minimipriset skulle alltså medföra att ett stort antal försäljningar inte längre skulle omfattas av följerätt. Detta skulle i sin tur minska intäkterna för enskilda konstnärer och där- med försämra den ekonomiska situationen för många småföretagare. Enligt regeringen bör bedömningen inte bara utgå från de konsekvens- er som en ändring skulle få för den genomsnittlige konstnären. med påpekande bör det också ske en beloppsmässig upp- skattning av inkomstbortfallet för de konstnärer som omsätter många verk i det aktuella prisintervallet. Många konstnärer har flera försälj- ningar i intervallet , framför allt de som säljer grafik och litografier. 2013–2016 över 500 konstnärer tio eller fler försäljningar av verk i det Som mest hade en konstnär 471 försäljningar. lägsta försäljningspriserna ger därmed följerättsersättningar som har be- tydelse för de enskilda konstnärerna. En höjning av beloppsgränsen skulle alltså bli påtagligt kännbar för många av dem. tack vare de förtydligade redovisningsregler som föreslås ovan kommer att kunna få den ersättning som de har rätt till , motiverar inte en höjd beloppsgräns. Enligt både Bildupphovsrätt och SKAF förekommer det väldigt få för- säljningar av objekt inom den handel som sker hos SKAF menar att det delvis beror på att det nuvarande lägsta beloppet gör det mindre intressant för konsthandlarna att handla med den typen av objekt. Bildupphovsrätt menar däremot att det inte är relaterat till följerättsregleringen utan beskriver det som en allmän trend, även internationellt, att konsthandlarna i allt högre utsträckning hanterar de dyrare objekten, medan objekt i lägre prissegment säljs via auktions- hus; att konsthandlarna numera kan fokusera på de mer värdefulla objek- ten beror bl.a. på att de i högre utsträckning än auktionshusen erbjuder anonymitet, garantier och möjlighet till återgång av köpet. som är anledningen till att så få försäljningar av objekt i det lägre prissegmentet sker hos konsthandlarna, står det klart att dessa i ytterst be- gränsad utsträckning påverkas av om det lägsta beloppet behålls eller om Prop. 2017/18:92 det höjs på det sätt som utredningen föreslår. Det är alltså främst auktionshusen som har administrativa kostnader för försäljningar i de lägre prissegmenten. Det är förstås rimligt att så långt som möjligt sträva efter att begränsa de administrativa kostnaderna även för dessa försäljningar. Av utredningen framgår att auktionshusen hade byggt upp datorsystem för att hantera försäljningarna. Regeringen konstaterar också att det även efter det att utredningen redovisade sitt uppdrag pågår en utveckling mot en ännu mer förenklad administration och därmed en begränsning av de administrativa kostnaderna. I takt med att allt fler objekt säljs på nätauktioner, torde de administrativa kostnaderna undan för undan begränsas ytterligare. Bildupphovsrätt uppger vidare att kraven på redovisning till den enskilde upphovsmannen, som följer av lagen (2016:977) om kollektiv förvaltning av upphovsrätt, har lett till diskussioner med auktionshusen om ännu mer rationella datorprogram. Programmen skulle göra informationen läsbar från dator till dator och därmed ytterligare minska transaktionskostnaderna. Bildupphovsrätt avser också, som nämns ovan, att ta kontakt med berörda branschorganisationer för att kunna ta fram effektiva och enkla redovisningsprinciper. Regeringen konstaterar att den svenska beloppsgränsen är densamma som och endast något lägre än gränsen i och flera andra europeiska länder, även om det också finns länder som har högre gränser (SOU 2014:36, s. 121). Att det betalas följerättsersättning vid försäljning på de aktuella beloppsnivåerna bedöms inte påverka svenska konsthandlares och auktionsföretags förutsättningar att konkurrera med sina motsvarigheter i andra länder. Försäljningar av billigare objekt påverkar inte den följerättsersättning som de totalt betalar i någon nämnvärd utsträckning. Förutsättningarna att bedriva auktionsverksamhet eller konsthandel är dessutom beroende av många olika faktorer, och varje marknad är unik. Regeringen anser för övrigt att konstnärernas rätt till ersättning inte bör vägas fullt ut mot de administrativa kostnaderna. Följerätten syftar till en bättre ekonomisk jämvikt mellan upphovsmän till konstverk respektive andra upphovsmän, t.ex. författare och kompositörer, vilka får ersättning för senare utnyttjanden av sina verk. Den upphovsrätt som författare och kompositörer har, och som följerätten alltså i delar är tänkt att motsvara, gäller oavsett hur små belopp och låga ersättningar som det är fråga om. Dessa upphovsmäns rätt till ersättning begränsas inte med hänvisning till transaktionskostnaderna för att betala in den. Sammanfattningsvis anser regeringen, till skillnad från utredningen, att det inte finns tillräckliga skäl för att höja den nedre beloppsgränsen. Utredningens övriga förslag och bedömningar Utredningen föreslår att det i lagstiftningen ska förtydligas att organisationen har rätt att få tillgång till underlag för redovisningen. SKAF påpekar att verifikationer och annat underlag kan vara av känslig natur i sekretess- och konkurrenshänseenden. och menar att utredningens förslag ger möjlighet till ett särskilt domstolsförfarande, vilket ger relativt långtgående befogenheter för Regeringen gör följande bedömning. Den redovisning som ska lämnas med stöd av följerättsbestämmelserna bör utgöras av sådana uppgifter som är nödvändiga för att säkerställa betalningen av följerättsersättnin- Enligt följerättsdirektivet ska medlemsstaterna nämligen föreskriva att de ersättningsberättigade efter vidare- försäljningen får begära in alla de uppgifter som är nödvändiga för att säkerställa utbetalning av ersättningen (artikel 9). också införa lämpliga förfaranden för kontroll av överlåtelser så att den faktiska tillämpningen av följerätten ska kunna garanteras på ett praktiskt sätt (skäl 30). En konsekvens av detta är enligt samma skäl att upphovs- mannen eller dennes ombud ska ha rätt att få alla slags erforderliga upp- gifter från den som är skyldig att betala ersättningen. lydelse är emellertid inte begränsad till uppgifter som lämnas på ett visst sätt eller i viss form. I den praktiska tillämpningen har frågan uppkommit om skyldigheten att redovisa försäljningar av konstverk också ger orga- nisationen rätt att få tillgång till bokföring och andra underlagshand- Frågan har inte uttryckligen diskuterats i förarbetena till tidigare lagändringar (prop. 1994/95:151 och 2006/07:79). Genom de ändringar som regeringen föreslår i denna proposition kan de allra flesta som är yrkesmässigt verksamma på konstmarknaden vän- tas fullgöra sin redovisningsskyldighet. Det kan förstås finnas situationer då uppgifter i verifikationer och andra handlingar är nödvändiga för att kunna kontrollera om följerättsersättning verkligen betalats i föreskriven Regeringen bedömer dock att den här situationen inte skiljer sig från andra situationer där någon har intresse av att få tillgång till handlingar för att kunna styrka ett förhållande i samband med en rättegång. situationer då det finns ett behov av att få ut handlingar, t.ex. från en konsthandlare, bedöms den möjlighet som finns enligt bestämmelserna i (processuell edition) vara tillräcklig. är av uppfattningen att den redovisning som lämnats inte är korrekt eller fullständig, finns möjlighet att väcka talan om följerättsersättning och i samband med det framställa yrkande om edition. Det är inte motiverat att ge organisationen så långtgående befogenheter som det skulle innebära om det därutöver infördes en möjlighet att få ut handlingar. alltså inte skäl att införa en särskild rätt för organisationen att få ut hand- lingar vid sidan av de generella bestämmelser som finns. Utredningen föreslår också att skyldigheten att redovisa uttryckligen begränsas i tiden på motsvarande sätt som rätten att kräva in ersättning. Som skäl för förslaget anger utredningen bl.a. att det skulle vara märkligt om organisationen har rätt att kräva redovisning efter det att de fordrin- gar som redovisningen eventuellt utvisar har upphört att gälla. ningen menar också att det är angeläget att konsthandlare och auktions- företag inte behöver sväva i ovisshet under allt . Regeringen gör följande bedömning. heten är att göra det möjligt att kontrollera om det finns rätt till ersätt- Organisationen kan inte kräva redovisning efter det att fordran på den ersättningsskyldige preskriberats. Detta gäller även utan en särskild Även frågan om huruvida redovisningsskyldigheten ska straffsanktioneras eller inte berörs av utredningen. Utredningen bedömer att så inte ska ske. Flera av remissinstanserna uttalar sig särskilt om en eventuell straffsanktionering. (Patent- och ) delar bedömningen att någon sådan sanktionering inte bör införas. SKAF motsätter sig att det införs ett straffansvar. Bildupphovsrätt, KRO och KIF är beredda att nöja sig med de förslag som lämnas för att stärka följerätten, men anser att skarpare sanktioner bör övervägas på nytt om de föreslagna lagändringarna inte ger resultat. Även , Föreningen och anser det kan finnas anledning att återkomma till frågan om straffsanktioner, om de åtgärder som föreslås inte leder till ökad redovisning. ser positivt på en straffsanktion. Regeringen kan inledningsvis konstatera att ett visst agerande i samband med redovisning av följerättsersättning, t.ex. om någon medvetet vilseleder organisationen om försäljningar och därmed vinner på det som upphovsmännen orsakas förluster, under vissa förutsättningar faller under befintliga generella straffbestämmelser, t.ex. bedrägeri. Det som frågan gäller är om det ska införas ett särskilt brott för de aktuella situationerna. Ett straffskydd för följerätten skulle (i likhet med straffregleringen på immaterialrättsområdet i övrigt) bygga på att det i huvudsak är rättighetshavarna som säkrar bevisningen. Om det i ett enskilt fall, trots de förslag som lämnas i propositionen, är svårt för organisationen att få in redovisning, skulle det också vara svårt att säkra bevisning om brott. Det är därmed oklart vilken praktisk betydelse en kriminalisering skulle få. Andra nordiska länder har visserligen straffbestämmelser, men dessa har såvitt regeringen känner till ännu inte använts. Regeringen bedömer därmed att en straffsanktion inte är ett effektivt medel för att säkerställa att lagstiftningen följs. SKAF anser att bestämmelserna om följerätt är utformade på ett sådant sätt att näringsidkare som säljer konst, t.ex. genom kommission, gynnas framför konsthandlare som själva köper in konsten och sedan säljer den vidare. Olika typer av avtal mellan en näringsidkare och den som äger och vill sälja sin konst leder till att skilda regleringar kan bli tillämpliga; i ett fall kan det rättsligt betraktas som en försäljning och vid en annan sorts avtal kan det betraktas som två försäljningar. Det sammanhänger med vem som står risken i olika avseenden, t.ex. för att konsten säljs, för att köpeskillingen betalas och för vad som händer vid en konkurs. Det finns dock inget som hindrar en näringsidkare från att ingå den sorts avtal som näringsidkaren finner totalt sett mest fördelaktigt. Det står alltså den näringsidkare, som anser att det är bättre ur ett konkurrensperspektiv och av andra skäl att sälja konst i kommission, fritt att ingå sådana avtal i stället för köpeavtal med kunderna. SKAF påpekar också att det finns gränsdragningsproblem när det gäller främst konsthantverk och att det därför kan vara oklart om ett verk omfattas av följerätt eller inte. I jämförelse med bildkonst är det i vissa fall inte lika klart t.ex. hur många exemplar av ett konsthantverk som har till- 2017/18:92 verkats eller om konstnären varit ansvarig för och haft kontroll över tillverkningen. Detta är dock frågor som knappast är möjliga att reglera närmare utan som lämpligast lämnas åt parterna och ytterst åt rättstillämpningen att lösa. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Äldre föreskrifter ska fortfarande gälla i fråga om försäljningar som skett . Utredningens förslag: Utredningen föreslår att lagändringarna ska träda i kraft . I övrigt överensstämmer utredningens förslag i sak med regeringens. Remissinstanserna har inga synpunkter på förslagen. Förslaget och bedömningen i promemorian med utkast till lagrådsremiss: I promemorian föreslås att lagändringarna ska träda i kraft . Några övergångsbestämmelser anses inte nödvändiga. Remissinstanserna har inga synpunkter på förslaget eller bedömningen. Skälen för regeringens förslag: Det är angeläget att de nya bestämmelserna träder i kraft så snart det är möjligt. De nya bestämmelserna bedöms kunna träda i kraft . Bestämmelserna om redovisningsskyldighet får till följd att den som är yrkesmässigt verksam på konstmarknaden som säljare, förmedlare eller köpare, självmant ska redovisa de ersättningsgrundande försäljningar som har gjorts under det närmast föregående kalenderåret, dvs. Om inga ersättningsgrundande försäljningar har gjorts , ska detta i stället redovisas. gäller att den som är ersättningsskyldig ska redovisa sina ersättningsgrundande försäljningar till upphovsrättsorganisationen, men först när organisationen begär det. Det följer alltså redan av nu gällande reglering att de som berörs av redovisningsskyldigheten måste försäkra sig om att ha en sådan bokföring att de på förfrågan från organisationen kan lämna nödvändiga uppgifter. Det är därför rimligt att den föreslagna bestämmelsen, om att redovisning ska göras för hela det föregående kalenderåret, omfattar även vidareförsäljningar som har skett under den första delen av . Samma sak bör gälla för den s.k. nollredovisningen, eftersom även de som berörs av den föreslagna bestämmelsen måste vara beredda att på organisationens förfrågan ange om de medverkat i någon följerättsgrundande försäljning eller inte. Bestämmelsen om en fast förfallodag får vidare till konsekvens att den Prop. 2017/18:92 som är ersättningsskyldig ska betala ersättning för de ersättningsgrundande försäljningar som har skett . Om betalning inte sker, börjar dröjsmålsränta att löpa. Man kan fråga sig om det är rimligt att den ersättningsskyldige kan bli skyldig att betala ränta också på försäljningar som har gjorts före ikraftträdandet, . Regeringen bedömer att det är rimligt. Efter ikraftträdandet får den ersättningsskyldige anses ha kännedom om regleringen och kommer därmed ha på sig att betala fordran för att undgå ränta från . Regeringen anser därför att de nya bestämmelserna bör tillämpas även på de vidareförsäljningar som skett under den första delen av 2018. Äldre bestämmelser bör dock i linje med allmänna rättsprinciper fortfarande gälla i fråga om försäljningar som skett . I förtydligande syfte föreslår regeringen en övergångsbestämmelse med det innehållet. Regeringens bedömning: De föreslagna lagändringarna innebär att fler företag på konstmarknaden kan förväntas fullgöra sin redovisningsskyldighet till den upphovsrättsorganisation som samlar in följerättsersättning. Det leder sannolikt till att följerättsersättning betalas i högre utsträckning, vilket bidrar till att öka konstnärernas inkomster. Förslaget bedöms inte ha några statsfinansiella konsekvenser. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Endast lämnar synpunkter på konse- Bedömningen i promemorian med utkast till lagrådsremiss överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Endast yttrar sig över konsekvensutredningen. gör bedömningen att konsekvensutredningen inte uppfyller kraven i förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. menar att redovisningen är tillräcklig i flera delar, men att den är bristfällig på några punkter. Skälen för regeringens bedömning: Enligt nuvarande bestämmelser ska den som är skyldig att betala följerättsersättning på begäran av den insamlande upphovsrättsorganisationen redovisa de ersättningsgrundande försäljningar som gjorts under de tre närmast föregående kalenderåren. I propositionen föreslås att redovisningsreglerna skärps och utvidgas. Förslagen syftar främst till att upphovsrättsorganisationen ska kunna få kunskap om vilka som är skyldiga att betala följerättsersättning och därmed ha bättre möjlighet att kräva in den ersättning som upphovsmännen enligt lag har rätt till. Avsikten är bl.a. att komma till rätta med problemet att vissa företag i konstbranschen inte redovisar till organisationen eller svarar när organisationen begär redovisning. 2017/18:92 Begränsningen, att bara den som är ersättningsskyldig ska redovisa, tas bort. Den som är yrkesmässigt verksam på konstmarknaden som säljare, förmedlare eller köpare ska redan på den grunden vara skyldig att redovisa till organisationen, oavsett om han eller hon har deltagit i någon försäljning som medför skyldighet att betala följerättsersättning eller inte. Det blir därmed inte längre möjligt för konsthandlare, gallerister och auktionsföretag att motsätta sig att redovisa på den grunden att det inte har skett någon ersättningsgrundande försäljning eller att konstverken som bjuds ut till försäljning är kvar i lager eller liknande. Detta ger ett större utrymme än för organisationen att använda rättsliga åtgärder mot dem som inte redovisar. Enligt nuvarande regler kan den som är ersättningsskyldig också vänta med att redovisa en försäljning till dess att organisationen begär det. I propositionen föreslås att den som är yrkesmässigt verksam på konstmarknaden som säljare, förmedlare eller köpare ska redovisa självmant. Det innebär att skyldigheten att agera flyttas från organisationen till dem som yrkesmässigt säljer, förmedlar eller köper konstverk. Bestämmelserna får ekonomiska konsekvenser för den som ska sälja, förmedla eller köpa ett konstverk som omfattas av följerätt. Främst påverkas företag som inte redovisar som de ska. Det är svårt att bedöma hur många företag det rör sig om. Bildupphovsrätt har uppskattat att omkring 350 företag på den svenska konstmarknaden berörs av skyldigheten att betala följerättsersättning. Av dessa är det omkring 250 företag som inte svarar när organisationen begär redovisning. Dessutom tillkommer de som inte har några ersättningsgrundande försäljningar att redovisa, men som enligt förslaget ska nollredovisa. Omkring drygt 800 företag är verksamma inom näringsgrenen konsthandel och galleri.