prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — SEPA (Single Euro Payments Area) är ett gemensamt eurobetalningsområde för Europeiska unionen som regleras i SEPA-förordningen och syftar till att harmonisera reglerna för betalningar och autogireringar i euro inom EU. SEPA-förordningen är tillämplig på autogireringstransaktioner i euro inom unionen där såväl betalarens som betalningsmottagarens betal- tjänstleverantörer eller betalningstransaktionens enda betaltjänst- leverantör är etablerade inom unionen. Denna nya regel i direktivet innebär således att det för återbetalning av en autogirering som omfattas av SEPA-förordningen inte ställs upp några villkor för återbetalning, t.ex. om att transaktionsbeloppet överstigit vad betalaren rimligen hade kunnat förvänta sig. Det påverkar dock inte möjligheten att i ett ramavtal komma överens om en mer begränsad rätt till återbetalning (artikel 76.3, jfr 5 kap. 7 § betaltjänstlagen). Rätten till ovillkorlig återbetalning kan således avtalas bort. En annan nyhet i andra betaltjänstdirektivet är att medlemsstaterna, för autogireringar i andra valutor än euro, får kräva att deras betaltjänst- leverantörer erbjuder mer gynnsamma återbetalningsvillkor i enlighet med sina autogireringssystem, förutsatt att de är mer fördelaktiga för betalaren (artikel 76.4). I skälen till direktivet anges bl.a. följande (skäl 76). För att säkerställa ett brett stöd bland allmänheten för SEPA och för att säkerställa en hög konsumentskyddsnivå inom SEPA ger det befintliga alleuropeiska autogirosystemet ovillkorlig rätt till återbetalning för Som en återspegling av denna verklighet syf- tar detta direktiv till att fastställa en ovillkorlig rätt till återbetalning, som ett allmänt krav för alla eurodenominerade autogireringstransak- tioner i unionen. Parallellt med SEPA finns dock fortfarande äldre autogirosystem för icke eurodenominerade transaktioner i medlemsstater som inte har euron Dessa system har visat sig vara effektiva och säkerställer samma höga nivå av skydd för betalaren genom andra skyddsmedel, som inte alltid utgår från en ovillkorlig rätt till återbetalning. bör betalaren skyddas genom den allmänna regeln om en återbetalning när den genomförda betalningstransaktionen överstiger det belopp som rimligen kunde ha förväntats. Dessutom bör det vara möjligt för medlemsstaterna att fastställa regler om återbetalningsrättigheter som är mer fördelaktiga för betalaren. Det finns en genuin efterfrågan på specifika eurodenominerade autogiroprodukter inom SEPA, vilket framgår av att vissa äldre betalningssystem i euro finns kvar i några Det skulle vara rimligt att tillåta att betalaren och dennes betaltjänstleverantör i ett ramavtal enas om att betalaren inte har rätt till återbetalning, i situationer där betalaren är skyddad antingen eftersom betalaren direkt till sin betaltjänstleverantör givit sitt godkännande till att en transaktion genomförs, inbegripet när den senare handlar för betalningsmottagarens räkning eller eftersom, i förekommande fall, betaltjänstleverantören eller betalningsmottagaren på överenskommet sätt lämnat betalaren information om den framtida betalningstrans- aktionen eller gjort informationen tillgänglig för denne minst fyra veckor före sista betalningsdagen. I varje fall bör betalaren alltid vara skyddad genom den allmänna återbetalningsregeln i händelse av icke auktoriserade eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner. De nu aktuella nya reglerna i andra betaltjänstdirektivet föranleder vissa ändringar i betaltjänstlagen. När det gäller regleringen av bevisbörda för att villkoren för rätt till återbetalning är uppfyllda (artikel 76.1 andra stycket) anser regeringen att någon uttrycklig bestämmelse i lag inte är Bevisbörderegeln får enligt regeringens uppfattning anses uttrycka allmänna principer i svensk rätt. För att genomföra reglerna i andra betaltjänstdirektivet om valuterings- dag (artikel 76.1 tredje stycket) bör det dock i betaltjänstlagen tas in en motsvarande bestämmelse om när valuteringsdagen för kreditering vid återbetalning senast ska bestämmas till. Det bör också anges att återbetalning av en autogirering som omfattas av SEPA-förordningen Prop. 2017/18:77 inte förutsätter att några särskilda villkor är uppfyllda. Slutligen är frågan om den möjlighet till förmånligare återbetalnings- villkor för autogireringar i andra valutor än euro som direktivet ger ska utnyttjas i svensk rätt. Direktivet ger således en möjlighet att för fler typer av autogireringar t.ex. införa samma ovillkorliga rätt till åter- betalning som ges när det gäller autogireringar som omfattas av SEPA- förordningen. Som och anför är det svenska autogirot ett etablerat och välfungerande system på den svenska betaltjänstmarknaden. Det görs mer ingående kontroller i detta system innan en autogirering sker än vad som kan vara fallet i andra medlems- staters autogireringssystem. Dessa kontroller är förenade med stora kost- nader för betaltjänstleverantörerna. En ovillkorlig rätt till återbetalning skulle kunna medföra att betaltjänstleverantörerna belastas med stora kostnader för att i förväg kontrollera att en autogirering är riktig, och att de, trots dessa kontroller, måste göra en återbetalning vid ett påstående om att betalningen är felaktig. Det kan leda till negativa konsekvenser för betaltjänstanvändarna i form av t.ex. högre avgifter för användande av tjänsten eller minskade möjligheter att använda den. Mot denna bakgrund anser regeringen att det inte finns skäl att införa en ovillkorlig rätt till återbetalning för andra autogireringar än de som omfattas av SEPA- förordningen. De återbetalningsvillkor som följer av betaltjänstlagen är väl avvägda och det finns inte skäl att göra dem mer förmånliga än vad de är . Ändringar av villkoren skulle kunna ha samma negativa inverkan på marknaden som en ovillkorlig rätt till återbetalning. Mot denna bakgrund anser regeringen att det inte finns skäl att utnyttja den möjlighet som direktivet ger att införa förmånligare villkor på detta område. 14.7Tidpunkt för när medel ska finnas tillgängliga för betalningsmottagaren Regeringens förslag: Det ska förtydligas i betaltjänstlagen att kravet att betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska säkerställa att betalningstransaktionens belopp ställs till betalningsmottagarens förfogande efter det att beloppet krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto även gäller betalningar inom en och samma betaltjänstleverantör. Regeringens bedömning: Kravet i betaltjänstlagen att betalnings- mottagarens betaltjänstleverantör ska säkerställa att betalningstransak- tionens belopp ställs till betalningsmottagarens förfogande efter det att beloppet krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto bör inte begränsas till att gälla endast under förutsättning att det hos betalningsmottagarens betaltjänstleverantör inte sker någon valutaväxling eller valutaväxling mellan euro och en annan av medlemsstaternas valutor eller mellan två sådana andra valutor. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag Utredningens förslag avviker från regeringens bedöm- ning genom att utredningen föreslår att kravet på att betalningsmot- tagarens betaltjänstleverantör ska säkerställa att betalningstransaktionens belopp ställs till betalningsmottagarens förfogande efter det att beloppet krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleveran- törs konto endast ska gälla under förutsättning att det hos betalningsmot- tagarens betaltjänstleverantör inte sker någon valutaväxling, eller det sker en växling mellan euron och en annan av medlemsstaternas valutor eller mellan två sådana andra valutor. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag och bedömning: Andra betaltjänst- direktivet innehåller regler om s.k. valuteringsdag, dvs. tidpunkt som en betaltjänstleverantör använder för beräkningen av räntan på de medel som debiterats eller krediterats ett betalkonto, och vissa tidsfrister för tillgång till medel i samband med betalningstransaktioner (artikel 87). Enligt direktivet ska valuteringsdagen för kreditering av betalnings- mottagarens konto senast vara den bankdag då betalningstransaktionens belopp krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto (artikel 87.1). Betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska säkerställa att betalningstransaktionens belopp ställs till betalningsmottagarens förfogande efter det att detta belopp krediteras betalnings- mottagarens betaltjänstleverantörs konto, under förutsättning att det hos betalningsmottagaren inte sker någon valutakonvertering alls eller om valutakonvertering sker mellan euro och en medlemsstats valuta eller mellan två medlemsstaters valuta (artikel 87.2). betalningar inom en och samma betaltjänstleverantör. Reglerna i andra betaltjänstdirektivet på detta område överensstämmer i stora delar med dem i första betaltjänstdirektivet (artikel 73), som i svensk rätt har genomförts i en motsvarande bestämmelse i betaltjänstlagen (5 kap. 20 §). I betaltjänstlagen anges när valuteringsdagen, dvs. den dag som an- vänds som referenstidpunkt för att beräkna räntan på ett betalkonto, ska infalla vid betalningstransaktioner. leverantör ska valutera och göra betalningstransaktionens belopp till- gängligt på mottagarens betalkonto (5 kap. 20 § första stycket). teringsdagen för kreditering av betalningsmottagarens betalkonto ska vara senast den bankdag då betalningstransaktionens belopp krediteras mot- tagarens betaltjänstleverantörs konto (andra stycket). arens betaltjänstleverantör ska säkerställa att betalningstransaktionens belopp ställs till mottagarens förfogande efter det att beloppet krediteras mottagarens leverantörs konto (tredje stycket). Bestämmelserna i lagen gäller för betalningstransaktioner i som genomförs i euro eller i svenska kronor (5 kap. 17 § första stycket). Bestämmelserna gäller också för betalningstransaktioner där det genom- förs en växling mellan euro och svenska kronor, under förutsättning att växlingen görs i , och, när det gäller en transaktion till eller från ett annat land, överföringen av medlen mellan länderna genomförs i euro (5 kap. 17 § andra stycket). Bestämmelserna gäller även andra betal- ningstransaktioner om parterna inte avtalat annat (5 kap. 17 § tredje Prop. 2017/18:77 stycket). Andra betaltjänstdirektivet medför inte någon ändring när det gäller tidpunkten för valuteringsdagen vid kreditering av betalningsmottagarens betalkonto. I direktivet har regeln dock justerats i förhållande till den i första betaltjänstdirektivet på så sätt att skyldigheten att ställa beloppet till betalningsmottagarens förfogande endast gäller trans- aktioner där det inte sker någon valutaväxling eller valutaväxlingen endast avser euro eller en annan medlemsstats valuta. Detta bör sättas i samband med att andra betaltjänstdirektivet har ett utökat tillämpnings- område jämfört med första betaltjänstdirektivet och även omfattar transaktioner i ett tredjelands valuta (se avsnitt 6.2.3). Det kan noteras att i andra betaltjänstdirektivet används uttrycket ”” om mottagarens betaltjänstleverantörs skyldighet att ställa beloppet till mottagarens förfogande (artikel 87.2). Samma uttryck an- vänds även i första betaltjänstdirektivet (artikel 73.1). I betaltjänstlagen används dock uttrycket ”” (5 kap. 20 § tredje stycket). I förarbetena till lagen anges att det kan krävas vissa kontroller för att betaltjänstleverantören ska kunna säkerställa att all nödvändig infor- mation finns tillgänglig, vilka i sin tur kan kräva viss tidsåtgång hos betalningsmottagarens betaltjänstleverantör från det att betalnings- beloppet krediteras på dennes konto och leverantören i sin tur krediterar betalningsmottagarens konto. För att möjliggöra för nödvändiga kontroller anges därför att beloppet ska ställas till betalningsmottagarens förfogande efter det att beloppet krediterats dennes betaltjänstleverantörs konto (prop. 2009/10:220 s. 245). Regeringen anser att det inte finns skäl att göra en annan bedömning i förevarande lagstiftningsärende. Betalningstransaktionens belopp ska således ställas till mottagarens förfogande . Detta ska gälla när det hos betaltjänstleverantören inte görs någon valutaväxling, eller görs en växling mellan euro och någon annan av EES-ländernas valutor eller mellan sådana andra valutor. Det faller sig enligt regeringens mening naturligt att betalningsbeloppet från betal- ningstransaktioner som innehåller annan valutaväxling också ställs till mottagarens förfogande . En annan sak är att betalningsbeloppen från de förstnämnda transaktionerna, som inte inne- håller valutaväxling eller är begränsade till EES-länders valutor, typiskt sett snabbare bör kunna göras tillgängliga för mottagaren. Nuvarande bestämmelser i betaltjänstlagen omfattar även transaktioner med valuta- växling i andra än EES-ländernas valutor. Regeringen anser därför, till skillnad från utredningen, att det inte krävs någon lagstiftningsåtgärd för att genomföra reglerna i andra betaltjänstdirektivet i denna del. I enlighet med andra betaltjänstdirektivet bör det dock uttryckligen anges i betaltjänstlagen att bestämmelserna ska gälla även betalningar inom en och samma betaltjänstleverantör. Regeringens förslag: Betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska bistå betalarens betaltjänstleverantör i dennes försök att få tillbaka medlen i fall där en felaktig unik identifikationskod har använts i en betalningstransaktion och lämna all tillgänglig information som är relevant för att medlen ska kunna återfås. Om det, trots att betalarens betaltjänstleverantör har vidtagit skäliga åtgärder för att få tillbaka de medel som betalningstransaktionen avsåg, inte är möjligt att få tillbaka medlen, ska betaltjänstleverantören på skriftlig begäran ge betalaren all tillgänglig information som betalaren behöver för att kunna inleda ett rättsligt förfarande för att få Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: I skälen till andra betaltjänstdirektivet anges att om de medel som en betalningstransaktion avser hamnar hos fel mottagare på grund av att betalaren har lämnat en felaktig unik identi- fikationskod bör varken betalarens eller betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör vara ansvarig (skäl 88). törerna bör samarbeta genom att vidta rimliga åtgärder för att återvinna medlen, vilket inkluderar att lämna relevant information. Enligt andra betaltjänstdirektivet ska en transaktion som genomförs med hjälp av en unik identifikationskod anses ha genomförts korrekt vad avser betalningsmottagaren (artikel 88.1). Om den unika identifikations- koden är felaktig ska betaltjänstleverantören inte vara ansvarig för att betalningstransaktionen inte genomförts eller genomförts bristfälligt (artikel 88.2). Betalarens betaltjänstleverantör ska dock vidta rimliga åt- gärder för att återvinna de medel som transaktionen avsåg och även betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska medverka i dessa ansträngningar och ge betalarens betaltjänstleverantör all relevant infor- mation för att återfå medlen. Vidare ska betalarens betaltjänstleverantör, om det inte är möjligt att återfå medlen, på skriftlig begäran lämna all information till betalaren som finns tillgänglig för betaltjänstleverantören och som är relevant för betalaren för att denne ska kunna inleda ett rättsligt förfarande för att återvinna medlen (artikel 88.3). av ramavtal får betaltjänstleverantören ta ut en avgift (artikel 88.4). Vidare ska betaltjänstleverantören endast vara ansvarig för genom- förandet av transaktionen i enlighet med den identifikationskod som betaltjänstanvändaren angett, även om betaltjänstanvändaren har lämnat annan information än den information eller unika identifikationskod som ska anges för att betalningsordern ska genomföras korrekt (artikel 88.5). Reglerna i andra betaltjänstdirektivet på detta område överensstämmer i stora delar med dem i första betaltjänstdirektivet (artikel 74), som i svensk rätt har genomförts i motsvarande bestämmelser i betaltjänstlagen (5 kap. 23 och 24 §§). I betaltjänstlagen anges vad som gäller när en unik identifikationskod som har använts i en betalningstransaktion är felaktig. I den lagen definieras en unik identifikationskod som ”en kombination av bokstäver, siffror eller symboler som tillhandahållits av en betaltjänst- leverantör, och som en betaltjänstanvändare ska uppge för att otvetydigt Prop. 2017/18:77 identifiera en annan betaltjänstanvändare eller dennes betalkonto” (1 kap. 4 §). Om en unik identifikationskod uppges när en betalningsorder lämnas, ska ordern anses ha utförts korrekt i förhållande till den betalningsmot- tagare som angetts genom koden. Om koden är felaktig är betaltjänst- leverantören inte ansvarig för att betalningstransaktionen inte genomförts eller genomförts bristfälligt. Betaltjänstleverantören ska dock vidta skäliga åtgärder för att få tillbaka de medel som betalningstransaktionen avsåg, och får ta ut en avgift för dessa åtgärder om parterna har avtalat om det (5 kap. 23 § betaltjänstlagen). Om betaltjänstanvändaren har lämnat ytterligare information, utöver den unika identifikationskoden eller motsvarande, är betaltjänstleverantören bara ansvarig för att betalningstransaktionen genomförs i enlighet med den unika identifikationskoden (5 kap. 24 § betaltjänstlagen). I andra betaltjänstdirektivet har det tillkommit vissa regler i förhållande till dem i första betaltjänstdirektivet. Betalarens betaltjänstleverantör ska även enligt andra betaltjänstdirektivet vidta rimliga åtgärder för att åter- vinna de medel som betalningstransaktionen avsåg. Ett tillägg har dock gjorts som innebär att även betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska medverka i dessa ansträngningar genom att ge betalarens betaltjänst- leverantör all information som är relevant för att återfå medlen (artikel 88.3 första stycket). Även skyldigheten för betalarens betaltjänst- leverantör att på skriftlig begäran förse betalaren med information som är relevant för att kunna återfå medlen på rättslig väg är ny (andra stycket). Dessa regler i direktivet bör genomföras i en motsvarande bestämmelse i betaltjänstlagen. I den svenska språkversionen av andra betaltjänstdirektivet används uttrycket ”rimliga åtgärder” för de åtgärder som betalarens betaltjänst- leverantör ska vidta. Uttrycket ”skäliga åtgärder”, som används i första betaltjänstdirektivet (artikel 74.2) och i betaltjänstlagen, får dock anses ha samma betydelse (jfr uttrycket resonable efforts i de engelska språk- versionerna av de båda direktiven). 14.9Valuteringsdag och ansvar vid felaktigt genomförda betalningstransaktioner Betalningstransaktioner som har initierats av betalaren men inte genomförts eller genomförts Regeringens förslag: Om betalarens betaltjänstleverantör ansvarar för genomförandet av en betalningstransaktion som initierats av betalaren och transaktionen inte genomförts eller genomförts bristfälligt, ska vid återbetalning av den felaktigt genomförda transaktionen valuterings- dagen för kreditering av betalarens betalkonto bestämmas till senast den dag då beloppet debiterades kontot. Om det är betalningsmottagarens betaltjänstleverantör som ansvarar för att betalningstransaktionen genomförs korrekt, ska valuterings- dagen för kreditering av betalningsmottagarens konto bestämmas till senast den dag då beloppet skulle ha valuterats om transaktionen hade genomförts korrekt. Om en betalningstransaktion genomförs för sent ska betalningsmot- tagarens betaltjänstleverantör, på begäran av betalarens betaltjänstleve- rantör som agerar på betalarens vägnar, se till att valuteringsdagen för kreditering av betalningsmottagarens konto bestäms till senast den dag då beloppet skulle ha valuterats om betalningstransaktionen hade genomförts korrekt. Det arbete som betalarens betaltjänstleverantör är skyldig att utföra i syfte att spåra en betalningstransaktion som genomförts bristfälligt ska vara avgiftsfritt för betalaren. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: I andra betaltjänstdirektivet regleras betaltjänstleverantörers ansvar vid en betalningstransaktion som initierats av betalaren och som inte genomförts eller genomförts bristfälligt (artikel 89.1). Detta inkluderar när den s.k. valuteringsdagen, dvs. den tidpunkt som en betaltjänstleverantör använder för beräkning av räntan på de medel som debiterats eller krediterats ett betalkonto, ska infalla när en betalningstransaktion inte genomförts eller genomförts bristfälligt. Reglerna i andra betaltjänstdirektivet i denna del motsvarar i stora delar dem i första betaltjänstdirektivet (artikel 75.1), som i svensk rätt har genomförts i motsvarande bestämmelser i betaltjänstlagen (5 kap. 25 och 26 §§). Enligt betaltjänstlagen ansvarar betalarens betaltjänstleverantör gentemot betalaren för att en betalningsorder som betalaren har initierat utförs korrekt (5 kap. 25 § första stycket). Om betalarens betaltjänst- leverantör kan styrka att mottagarens leverantör har tagit emot beloppet ansvarar dock mottagarens leverantör gentemot mottagaren för att transaktionen genomförs korrekt (andra stycket). Om en transaktion inte har genomförts eller genomförts bristfälligt och betalarens betaltjänst- leverantör är ansvarig för att transaktionen genomförs korrekt ska denne utan onödigt dröjsmål återbetala transaktionsbeloppet till betalaren och återställa det debiterade betalkontots ställning (5 kap. 26 § första stycket). Är det i stället betalningsmottagarens betaltjänstleverantör som är ansvarig ska denna ställa transaktionsbeloppet till betalningsmottagarens förfogande (andra stycket). Om en betalnings- transaktion inte har genomförts, eller genomförts bristfälligt, ska betal- arens betaltjänstleverantör på begäran försöka spåra transaktionen och underrätta betalaren om resultatet (tredje stycket). I andra betaltjänstdirektivet har det i förhållande till första betaltjänst- direktivet tillkommit vissa regler om när valuteringsdagen ska inträffa vid kreditering av betalarens respektive betalningsmottagarens konto. Om betalarens betaltjänstleverantör ansvarar för en bristfälligt genom- förd betalningstransaktion ska leverantören återbetala beloppet. Enligt direktivet ska valuteringsdagen för kreditering av betalarens betalkonto då inte infalla senare än den dag då beloppet debiterades kontot (artikel 89.1 tredje stycket). En motsvarande bestämmelse bör därför tas in i betaltjänstlagen. Vidare har det införts en regel om valuteringstidpunkt när betalnings- Prop. 2017/18:77 mottagarens betaltjänstleverantör är ansvarig för genomförandet av en transaktion (artikel 89.1 femte stycket). Betalningsmottagarens leveran- tör ska då ansvara för att ställa beloppet till betalningsmottagarens för- fogande. Det nya i andra betaltjänstdirektivet är att det anges att valu- teringsdagen för kreditering av betalningsmottagarens konto inte får infalla senare än den dag då beloppet skulle ha valuterats om transaktionen hade genomförts korrekt, i enlighet med reglerna om valuteringsdag (se avsnitt 14.7). En motsvarande bestämmelse bör tas in i betaltjänstlagen. Enligt betaltjänstlagen ska betalarens betaltjänstleverantör, när denne har tagit emot en betalningsorder, se till att betalningstransaktionens belopp krediteras betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs konto senast vid slutet av nästföljande bankdag (5 kap. 18 §). I andra betal- tjänstdirektivet finns en ny regel för situationen att en betalningstransak- tion genomförs för sent (artikel 89.1 sjätte stycket).