prop · H503137 · 2018-03-13 00:00:00 — De båda avgörandena kan uppfattas som att det inte är möjligt för medlemsstaterna att meddela närmare föreskrifter som inskränker kreditgivarens möjligheter att själv avgöra i vilken utsträckning som inhämtade uppgifter om t.ex. kredittagarens utgifts- eller inkomstförhållanden är tillräckliga. Det finns därför en beaktansvärd risk för att en föreskriftsrätt i fråga om krediter som omfattas konsumentkreditdirektivet skulle gå utöver det fullharmoniserade direktivet och därmed strida mot unionsrätten. Redan av den anledningen anser regeringen – i likhet med , och vid – att det inte är lämpligt att utöka föreskriftsrätten till att omfatta krediter enligt konsumentkreditdirektivet. Vid sidan av bostadskrediter undantas från tillämpningsområdet för konsumentkreditdirektivet vissa andra krediter (artikel 2.2–2.6 i direktivet). har 12 § KKrL – som i svensk rätt genomför konsumentkreditdirektivet – getts ett vidare tillämpningsområde än direktivet. För att undvika gränsdragningssvårigheter bör den utökade föreskriftsrätt som föreslås inte heller gälla krediter som avses i artikel 2.2–2.6 i konsumentkreditdirektivet. Konsumentkreditdirektivet omfattar inte bostadskrediter, dvs. krediter som omfattas av bolånedirektivet (artikel 2.1 a i konsumentkreditdirektivet). Bestämmelserna i framför allt 12 och 12 a §§ KKrL genomför reglerna om kreditprövning i bolånedirektivet (artiklarna 18 och 20 i bolånedirektivet). Bolånedirektivet utgör som utgångspunkt inget hinder mot att medlemsstaterna behåller eller inför striktare bestämmelser för att skydda konsumenterna, förutsatt att sådana bestämmelser står i överensstämmelse med medlemsstaternas förpliktelser enligt unionsrätten (artikel 2.1 i bolånedirektivet). Till det kommer att ett EU-direktiv inte är något hinder mot att medlemsstaterna inför nationella bestämmelser på områden som inte regleras i direktivet. Bolån svarar för merparten, , av hushållens skuldsättning och är också den typ av lån som har bidragit mest till ökningen av hushållens skuldsättning . Mot den bakgrunden bör den utökade föreskriftsrätten träffa bostadskrediter till konsumenter. Regeringen förutsätter att vid utformningen av sina föreskrifter kommer att beakta bolånedirektivet. Det innebär sammanfattningsvis att föreskriftsrätten bör utökas bara när det gäller krediter till andra än konsumenter och sådana krediter till konsumenter som är bostadskrediter. i fråga om jävskrediter Regeringens förslag: Föreskriftsrätten för ska utökas i fråga om kreditinstitutens jävskrediter. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. föreslår att det i stället ska göras en ändring i LBF (8 kap. 6 §), som i huvudsak innebär att vissa ärenden om jävskrediter inte ska behöva behandlas av ett kreditinstituts styrelse. Skälen för regeringens förslag: Det är inte reglerat hur den prövning som ska göra av om huruvida en delegat eller anställd har en sådan ledande ställning i ett kreditinstitut som innebär att bestämmelserna om jävskrediter blir tillämpliga (8 kap. 5 § första stycket 2 och 3 och tredje stycket LBF). Det är heller inte reglerat i vilket sammanhang som prövningen ska göras och hur förfarandet för denna ser ut. Denna avsaknad av reglering har fått till följd att bestämmelsen om sådan prövning inte tillämpas i praktiken. Det är viktigt att det för kreditinstituten står klart vilka personer eller företag som ingår i jävskretsen. Det är också viktigt att bestämmelserna om jävskrediter i 8 kap. 5 och 6 §§ LBF – som är allmänt hållna – tillämpas på ett enhetligt och ändamålsenligt sätt. I det avseendet har i promemorian Bemyndigande i kreditriskprojektet (Fi2013/04098/B) framhållit att bestämmelserna om jävskrediter föranleder tillämpningssvårigheter. Också har framhållit att bestämmelserna om jävskrediter är alltför allmänt hållna (se t.ex. International Monetary Fund Country Report No 11/281). Mot den bakgrunden bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få meddela föreskrifter om tillhandahållande av tjänster till en jävskrets som avses i 8 kap. 5 och 6 §§ LBF. föreslår att det även ska göras en ändring i LBF, som i huvudsak innebär att vissa ärenden om jävskrediter inte ska behöva behandlas av ett kreditinstituts styrelse. Förslaget förutsätter emellertid att bestämmelserna om jävskrediter ses över i grunden. Regeringen anser att det saknas tillräckliga skäl för att göra en sådan översyn. 2017/18:137 6 Vissa ändringar i regelverket om En tidsfrist vid likvidation Regeringens förslag: möjlighet att förhindra att ett företag som är försatt eller ska försättas i resolution i stället försätts i likvidation ska begränsas i tiden. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Inkommer en ansökan om konkurs till tingsrätten avseende ett företag som omfattas av , ska domstolen – enligt 24 kap. 1 § – underrätta och om ansökan. Om från det att myndigheten tog emot underrättelsen meddelar domstolen att företaget är försatt eller ska försättas i resolution, ska konkursansökan avvisas. Motsvarande gäller inte vid likvidation (6 kap. 1 a och 2 b §§ sparbankslagen [1987:619], förkortad SBL, 9 kap. 1 a och 4 b §§ lagen [1995:1570] om medlemsbanker, förkortad LMB, 10 kap. 31 § LBF, 25 kap. 4 a och 10 a §§ aktiebolagslagen [2005:551], förkortad ABL, och 17 kap. 46 och 47 §§ lagen [2018:000] om ekonomiska föreningar, förkortad FL). Bestämmelserna genomför delvis artikel 86 i krishanteringsdirektivet i svensk rätt (se prop. 2015/16:5 s. 617–621). Det innebär att konkurs eller likvidation inte ska kunna inledas innan har getts möjlighet att bedöma om företaget i stället ska försättas i resolution. I det ligger att det görs avsteg från t.ex. den associationsrättsliga lagstiftningen i nu aktuella avseenden. Den s.k. sjudagarsfristen vid konkurs gäller inte vid likvidation (6 kap. 1 a och 2 b §§ SBL, 9 kap. 1 a och 4 b §§ LMB, 10 kap. 31 § LBF, 25 kap. 4 a och 10 a §§ ABL och 17 kap. 46 och 47 §§ FL). Krishanteringsdirektivet ger inget utrymme för att göra skillnad mellan förfarandet vid konkurs och förfarandet vid likvidation i det nu aktuella avseendet (artikel 86.2). Mot den bakgrunden bör en sjudagarsfrist gälla också vid likvidation. Avvikelse från återhämtnings- och Regeringens förslag: Om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna, får ett företag avvika från en återhämtningsplan eller en koncernåterhämtningsplan genom att – vidta en åtgärd före den tidpunkt då åtgärden ska vidtas enligt – avstå från åtgärden. Om ett företag gör en sådan avvikelse från en plan, ska företagets styrelse godkänna avvikelsen. ska utan dröjsmål skriftligen underrättas om att en avvikelse från en plan görs. Om ett moderföretag inom EES har åsidosatt sina skyldigheter, ska ingripa enligt bestämmelserna om ingripande i lagen om bank- och finansieringsrörelse eller lagen om värdepappers- Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: I krishanteringsdirektivet har förutsatts att arbetet med att stärka den finansiella stabiliteten pågår i olika faser: Förebyggandefasen, återhämtningsfasen och resolutionsfasen. Under den förebyggande fasen ska en återhämtningsplan eller, i förekommande fall, en koncernåterhämtningsplan upprättas. Om de åtgärder som har identifierats i en plan behöver vidtas, inträder återhämtningsfasen. Om de åtgärder som har identifierats i en plan är otillräckliga vid finansiell stress, inträder resolutionsfasen. Institut – kreditinstitut och värdepappersbolag – ska upprätta en återhämtningsplan i syfte att identifiera åtgärder som institutet avser att vidta för att bevara eller återställa sin finansiella ställning och livskraft efter en betydande försämring av den finansiella situationen. Om institutet ingår i en koncern som står under gruppbaserad tillsyn, ska moderföretaget inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) – oavsett om det är ett institut eller inte – upprätta en koncernåterhämtningsplan i syfte att identifiera åtgärder som de företag som ingår i koncernen avser att vidta för att bevara eller återställa koncernens eller ett i koncernen ingående instituts eller utländskt instituts finansiella ställning och livskraft efter en betydande försämring av den finansiella situationen. Om en koncernåterhämtningsplan ska upprättas av moderföretaget inom EES, behöver institutet upprätta en återhämtningsplan bara om beslutar det. Bestämmelser om återhämtnings- och koncernåterhämtningsplaner finns i 6 a kap. LBF och 8 a kap. lagen (2007:528) om värdepappersmarknaden, förkortad LVM. De genomför som utgångspunkt artiklarna 5–9 i krishanteringsdirektivet (se prop. 2015/16:5 s. 212–232). Artikel 9.1 andra och tredje styckena i direktivet har emellertid inte genomförts i svensk rätt. Detta beror på ett förbiseende (se samma prop. s.224 f.). En plan ska innehålla en ram av indikatorer som identifierar tidpunkt- erna för när planens åtgärder får vidtas. Indikatorerna kan vara av kvalitativ eller kvantitativ art (artikel 9.1 första stycket och 9.2 i krishanteringsdirektivet samt Ebas riktlinjer om minimiförteckningen över kvalitativa och kvantitativa indikatorer för återhämtningsplaner [/GL/2015/02]). 2017/18:137 Enligt artikel 9.1 andra stycket i krishanteringsdirektivet gäller följande. Trots första stycket får ett institut a)vidta åtgärder enligt sin återhämtningsplan även när den relevanta indikatorn inte har uppfyllts men när institutets ledningsorgan anser det vara lämpligt med tanke på omständigheterna, eller b)avstå från att vidta en sådan åtgärd om institutets ledningsorgan inte anser det vara lämpligt med tanke på omständigheterna. Enligt artikel 9.1 tredje stycket i krishanteringsdirektivet gäller följande. Ett beslut om att vidta någon av de åtgärder som avses i återhämtningsplanen eller ett beslut om att avstå från att vidta en sådan åtgärd ska utan dröjsmål meddelas den behöriga myndigheten. Artikel 9.1 första stycket i krishanteringsdirektivet genomförs i huvudsak i 6 a kap. 3 § LBF och 8 a kap. 4 § LVM. I de bestämmelserna anges vilka uppgifter som en plan ska innehålla. Det gäller t.ex. de uppgifter som framgår av föreskrifter som meddelats med stöd av 16 kap. 1 § 5 LBF och 8 a kap. 13 § LVM. Med stöd av 5 kap. 2 § FBF och 6 kap. 1 § förordningen (2007:572) om värdepappersmarknaden har beslutat föreskrifter (FFFS 2016:6) om återhämtningsplaner, koncernåterhämtningsplaner och avtal om finansiellt stöd inom koncerner. Av 3 § föreskrifter följer att ett institut som ska upprätta en återhämtnings- eller koncernåterhämtningsplan enligt LBF eller LVM ska se till att planen har det innehåll som anges i avsnitt A i krishanteringsdirektivets bilaga. Enligt avsnittet ska en återhämtnings- eller koncernåterhämtningsplan innehålla t.ex. en ram med indikatorer som identifierar tidpunkterna för när planens olika åtgärder får vidtas (punkt 20). Enligt 7 § ska institutet ha lämpliga rutiner för att enkelt och regelbundet kunna övervaka de indikatorer som ingår i en återhämtnings- eller koncernåterhämtningsplan. Som utgångspunkt gäller att en plan ska tillämpas vid finansiell stress. En åtgärd som har identifierats i en plan ska vidtas som framgår av planen. kan ingripa mot ett institut eller moderföretag inom EES som åsidosätter sina skyldigheter enligt LBF eller LVM. ligger det i sakens natur att det kan visa sig att en åtgärd som har identifierats i en plan behöver vidtas före den aktuella tidpunkten eller underlåtas. I det avseendet utgår krishanteringsdirektivet från att det är institutet eller, i förekommande fall, moderföretaget inom EES som har bäst förutsättningar att avgöra om en åtgärd som har identifierats i en plan är lämplig att vidta (och i så fall ). Det görs mot bakgrund av omständigheterna i det enskilda fallet. Mot den bakgrunden bör, om det är lämpligt med hänsyn till omständigheterna, ett företag kunna avvika från en återhämtningsplan eller en koncernåterhämtningsplan genom att –vidta en åtgärd före den tidpunkt då åtgärden ska vidtas enligt planen, eller –avstå från åtgärden. Om ett företag gör en sådan avvikelse från en plan, bör företagets Prop. 2017/18:137 styrelse godkänna avvikelsen. bör utan dröjsmål underrättas om en avvikelse från en plan. En sådan underrättelse bör enligt regeringens uppfattning – även om det inte framgår något formkrav av artikel 9.1 tredje stycket i krishanteringsdirektivet – vara skriftlig. Reglerna i artikel 111.1 i krishanteringsdirektivet om ingripande vid åsidosättande av skyldigheter enligt direktivet – som inte föreskriver ingripande vid åsidosättande av skyldigheter enligt artikel 9 i direktivet – utgör en minimireglering. Om ett institut åsidosätter sina skyldigheter bör ingripa mot institutet enligt 15 kap. LBF eller 25 kap. LVM. Motsvarande bör – såsom vid tillämpning av 6 a kap. 2 § LBF och 8 a kap. 3 § LVM – gälla ett moderföretag inom EES (se prop. 2015/16:5 s. 735–740). Ett ingripande bör inte kunna göras mot fysiska personer som ingår i ledningen för ett institut eller ett moderföretag inom EES om företaget har åsidosatt sina skyldigheter enligt de föreslagna nya bestämmelserna (jfr prop. 2014/15:57 s. 36–52). Genom förslaget genomförs också artikel 9.1 andra och tredje styckena i krishanteringsdirektivet i svensk rätt. 6.3Tystnadsplikt för konkursförvaltare och likvidatorer i vissa fall Regeringens förslag: Om lämnar en uppgift till en konkursförvaltare eller en likvidator, ska myndigheten vid utlämnandet få göra ett förbehåll som inskränker konkursförvaltarens eller likvidatorns rätt att lämna uppgiften vidare eller utnyttja den. Ett sådant förbehåll ska inte innebära ett förbud att utnyttja uppgiften om den behövs för att konkursförvaltaren eller likvidatorn ska kunna fullgöra sina skyldigheter med anledning av konkursen eller likvidationen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Sekretess hindrar inte att lämnar uppgifter till en konkursförvaltare eller en likvidator enligt 28 kap. 6 § (30 kap. 12 e § offentlighets- och sekretesslagen [2009:400], förkortad OSL). Bestämmelsen genomför delvis artikel 84 i krishanteringsdirektivet i svensk rätt. Tystnadsplikten för den som deltar eller har deltagit i verksamhet enligt omfattar inte konkursförvaltare eller likvidatorer (28 kap. 3 § ). Mot den bakgrunden är det inget som hindrar en konkursförvaltare eller en likvidator att lämna vidare sådana uppgifter som han eller hon enligt 28 kap. 6 § ska kunna få ta del av (oavsett om han eller hon är advokat eller inte). 2017/18:137 Vid utskottsbehandlingen av regelverket om krishantering utgick finansutskottet från att regeringen hade övervägt frågan om behovet av en bestämmelse om tystnadsplikt (i ) för konkursförvaltare och likvidatorer samt förutsatte att regeringen skulle återkomma med ett lagförslag i saken, om det skulle behövas (se bet. 2015/16:FiU17 s. 61 f.). En konkursförvaltare utses av tingsrätten, medan en likvidator utses av eller tingsrätten. Till konkursförvaltare eller likvidator utses som utgångspunkt en advokat. En konkursförvaltare och en likvidator, som är en advokat, omfattas av viss allmän tystnadsplikt (8 kap. 4 § och 34 § i stadgarna för ). Tystnadsplikten gäller som utgångspunkt till förmån för klienten och omfattar det som anförtrotts advokaten inom ramen för advokatverksamheten eller som advokaten i samband därmed fått kännedom om (punkt 2.2 i Vägledande regler om god advokatsed med kommentar, reviderad ). En konkursförvaltare kan inte anses stå i ett uppdragsförhållande till vare sig konkursgäldenären, borgenären eller någon annan. Det innebär att det är tveksamt om den allmänna tystnadsplikten gäller för advokater vid utförandet av uppdrag som konkursförvaltare (se t.ex. prop. 1993/94:165 s. 54). Motsvarande får antas gälla för advokater vid utförandet av uppdrag som likvidatorer. Om med stöd av 30 kap. 12 e § första stycket OSL lämnar en uppgift till en konkursförvaltare eller en likvidator, bör myndigheten vid utlämnandet därför få göra ett förbehåll som inskränker konkursförvaltarens eller likvidatorns rätt att lämna uppgiften vidare eller utnyttja den. Ett sådant förbehåll bör inte kunna innebära ett förbud att utnyttja uppgiften om den behövs för att konkursförvaltaren eller likvidatorn ska kunna fullgöra sina skyldigheter med anledning av konkursen eller likvidationen. Förbehållet innebär att en konkursförvaltare eller en likvidator, oavsett om denne är advokat eller inte, inte fritt får använda sig av uppgiften. Genom förslaget uppkommer en tystnadsplikt för den konkursförvaltare eller likvidator som förbehållet riktar sig till. En ny bestämmelse bör därför införas i OSL och den bör utformas efter förebild av 21 kap. 4 § andra stycket och 27 kap. 8 § andra stycket samma lag. Vissa ofullständigheter och felskrivningar Regeringens förslag: Vissa ofullständigheter och felskrivningar i lagtext ska rättas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: eller domstolen ska underrätta och om ”ansökan eller anmälan om likvidation”, om bolaget omfattas av (25 kap. 10 a § första stycket ABL). Uttrycket ”ansökan eller anmälan om likvidation” träffar inte alla mål eller ärenden enligt 25 kap. 11, 12, 17 och 21 §§ Det gäller t.ex. ärende om likvidation som väcks av Prop. 2017/18:137 på eget initiativ (25 kap. 11 § ABL). Mot den bakgrunden bör 25 kap. 10 a § första stycket ABL omformuleras. Enligt 15 kap. 1 a § första stycket 17 LBF och 25 kap. 1 d § första stycket 17 LVM – som i svensk rätt genomför artikel 111.1 a i krishanteringsdirektivet – ska ingripa mot någon som ingår i ett instituts styrelse eller är dess verkställande direktör, eller ersättare för någon av dem, om institutet i strid med 6 a kap. 2 § LBF eller 8 a kap. 3 § LVM – och i den utsträckning institutet utgör ett moderföretag inom EES – låter bli att upprätta eller lämna in en koncernåterhämtningsplan (se prop. 2015/16:5 s. 735–740). Motsvarande bör gälla i fråga om en återhämtningsplan (artikel 111 i krishanteringsdirektivet). Den statiska hänvisningen till och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av om tillsynskrav för kreditinstitut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012, i det följande benämnd tillsynsförordningen, i 1 kap. 5 § 35 LBF bör ersättas av en dynamisk hänvisning (jfr 2 kap. 1 § och 1 kap. 4 a § LVM). Slutligen bör vissa ofullständigheter och felskrivningar i IGL rättas. Rubriken ”” bör utgå, eftersom till kreditinstitut avvecklades (prop. 2015/16:106). I 14 § tredje stycket första meningen bör verbet ”ska” placeras på rätt ställe. Rubriken ”Skyldighet att ta emot garanterade insättningar” bör sättas närmast före 11 d § (i stället för 11 b §). Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . De upphävda rörelse- och skattereglerna för Sparbankernas säkerhetskassa ska dock fortfarande gälla för räkenskaps- och beskattningsår som börjar före utgången av 2018. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör träda i kraft . De upphävda rörelse- och skattereglerna för Sparbankernas säkerhetskassa bör dock fortfarande gälla för räkenskaps- och beskattningsår som börjar före utgången av 2018. Avsikten är att föreskrifter i fråga om kreditinstitutens kreditprocesser och jävskrediter ska tillämpas på krediter som lämnas efter föreskrifternas ikraftträdande. Det behöver inte komma till uttryck i någon ikraftträdande- eller övergångsbestämmelse till bemyn- digandet (jfr prop. 2017/18:22 s. 31). 2017/18:137 8 Vissa remissinstanser anser att konsekvensanalysen brister i flera avseenden. Det gäller framför allt effekterna av förslaget om en utökad föreskriftsrätt för i fråga om kreditprocessen. Enligt regeringens mening medför en utökad föreskriftsrätt i fråga om befintliga lagkrav inte i sig några effekter. Det ska i det avseendet framhållas att förslag till föreskrifter ska åtföljas av en konsekvensutredning där de närmare effekterna av föreskrifterna beskrivs (förordningen [2007:1244] om konsekvensutredning vid regelgivning). Offentligfinansiella och samhällsekonomiska effekter Förslagen har inga offentligfinansiella effekter. Byggindustrier efterlyser en redogörelse för de samhällsekonomiska effekterna av förslaget om en utökad föreskriftsrätt i fråga om kreditprocessen. Förslaget syftar första hand till att skapa förutsättningar för stabila kreditinstitut genom att begränsa risken för kreditförluster hos instituten. Enligt regeringens mening kan det mot den bakgrunden inte uteslutas att föreskrifter som kommer att kunna meddelas med stöd av förslaget kan påverka utrymmet för kreditgivning i viss utsträckning. Av avsnitt 5.2 framgår emellertid att de mycket allmänt hållna kraven i 8 kap. 1–4 §§ LBF inte är tillräckliga för att identifiera och hantera de risker som kreditinstitutens kreditprocess är förenad med. I förlängningen bidrar förslaget till att den finansiella stabiliteten stärks. I övrigt har förslagen inga samhällsekonomiska effekter. Effekter för kreditgivare och kredittagare (sparbanker). administrativa börda eller verksamhet. Sparbankernas behov av bistånd – och insättarnas behov av gottgörelse – enligt 6 § LSS tillgodoses genom regelverken om krishantering och insättningsgarantin. När det gäller förslaget om utökad föreskriftsrätt i fråga om kreditprocessen och jävskrediter efterlyser framför allt en redogörelse för antalet berörda företag samt hur förslagen påverkar företagens administrativa börda och verksamhet. Förslaget berör ca 150 företag (kreditinstitut). Förslaget innebär en utökad föreskriftsrätt i fråga om befintliga lagkrav. Med den utgångspunkten påverkar förslaget varken företagens administrativa börda eller verksamhet i förhållande till . , , , , och Byggindustrier efterlyser en redogörelse för hur förslaget påverkar utrymmet för kreditgivning (dvs. villkoren för och storleken av lämnade krediter). Enligt regeringens mening kan det inte uteslutas att förslaget påverkar utrymmet för kreditgivning i viss utsträckning. ovan framgår av avsnitt 5.2 att de mycket allmänt hållna kraven i 8 kap. 1–4 §§ LBF inte är tillräckliga för att identifiera och hantera de risker Prop. 2017/18:137 som kreditinstitutens kreditprocess är förenad med. Förslaget om vissa ändringar i regelverket om krishantering berör ca 180 företag (i huvudsak kreditinstitut och värdepappersbolag). Förslaget om avvikelse från återhämtnings- och koncernåterhämtningsplaner medför en viss ökning av den administrativa bördan för de företag som gör avvikelse från plan. De berörda företagen skiljer sig emellertid åt – t.ex. när det gäller verksamhetens omfattning och organisation – i mycket stor grad. Av den anledningen är det inte möjligt att närmare beräkna ökningen av den administrativa bördan för dessa företag. bedöms ökningen av den administrativa bördan som förslaget medför stå i proportion till den fördel som förslaget innebär för företagen. I övrigt påverkar förslagen inte företagens administrativa börda eller verksamhet i förhållande till . efterlyser en redogörelse för hur förslagen påverkar konkurrensen mellan företagen. Enligt regeringens mening påverkar förslagen inte konkurrensen mellan företagen i förhållande till . efterlyser en redogörelse för om det funnits anledning att ta hänsyn till mindre företag vid utformningen av förslagen. Enligt regeringens mening saknas det i dessa fall skäl att göra skillnad mellan stora och små kreditinstitut. Effekter för myndigheter och domstolar