prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — 2.att eventuell övrig information om betaltjänstanvändaren som leverantören har fått vid tillhandahållandet av tjänsten endast lämnas till betalningsmottagaren och med användarens uttryckliga godkän- nande. Leverantören av en betalningsinitieringstjänst ska identifiera sig gent- emot betaltjänstanvändarens kontoförvaltande betaltjänstleverantör varje gång en betalning initieras. När den kontoförvaltande betaltjänstleverantören har tagit emot en betalningsorder från leverantören av betalningsinitieringstjänsten och betalaren uttryckligen godkänt betalningstransaktionen i enlighet med 3 §, ska den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ge leverantören av betalningsinitieringstjänsten all tillgänglig information om initi- eringen och genomförandet av betalningstransaktionen. Informationen ska lämnas efter det att betalningsordern har tagits emot från leverantören av betalningsinitieringstjänsten. Den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ska behandla en betal- ningsorder som tas emot från en leverantör av betalningsinitierings- tjänster på samma sätt som en betalningsorder som tas emot direkt från betalaren när det gäller val av tidpunkt, prioritering och avgifter, såvida det inte finns objektiva skäl för en annan behandling. 5 kap. 13 § Enligt paragrafen ska viss kommunikation ske på ett säkert sätt. Tanken är att inte all kommunikation ska godtas utan att den måste uppfylla vissa tekniska standarder som beslutas av Europeiska kommissionen i förordning. Denna förordning är direkt tillämplig. Som 13 § är utformad ska emellertid även annan kommunikation än den som uppfyller förordningens krav godtas vid tillämpning av lagen, så länge kommunikationen kan anses som säker. För att skyldigheten om säker kommunikation ska knytas just till förordningens krav måste det framgå av lagen; en kommentar i motiven om att detta är syftet är inte tillräcklig. Ett sätt kan vara att i 13 § föreskriva att parterna ska tillämpa säker kommunikation och i lagen definiera ”säker kommunikation” som sådan kommunikation som uppfyller den aktuella förordningens krav. 5 kap. 14–18 §§ Rubriken närmast före 5 kap. 14 § bör, i likhet med vad som föreslås beträffande rubriken före 7 §, delas upp på två och en ny rubrik placeras närmast före 15 §. I 15 § regleras begränsningar i vad leverantören av kontoinformationstjänster får göra vid tillhandahållandet. Även punkt 2 i 16 § behandlar begränsningar i leverantörens rätt. Denna bestämmelse bör därför enligt Lagrådets mening placeras som ett andra stycke i 15 §. Lagtexten skulle då få följande utformning. Rätten att använda kontoinformationstjänster Betaltjänstanvändaren har rätt att använda kontoinformationstjänster om det berörda betalkontot är tillgängligt online. Denna rätt gäller oberoende av om det finns ett avtal om detta mellan leverantören av kontoinformationstjänster och den kontoförvaltande betaltjänst- leverantören. Betaltjänstleverantörernas skyldigheter vid tillhandahållandet av kontoinformationstjänster Vid tillhandahållandet av en kontoinformationstjänst får leverantören inte 1.tillhandahålla tjänster utan betaltjänstanvändarens uttryckliga godkännande, 2.begära känsliga betalningsuppgifter som är kopplade till betal- kontot, eller 3.använda, ha tillgång till eller lagra uppgifter för andra ändamål än för att genomföra den kontoinformationstjänst som uttryckligen begärs av betaltjänstanvändaren. Leverantören har endast rätt till tillgång till information från angivna betalkonton och sådana betalningstransaktioner som hör till kontona. Leverantören av en kontoinformationstjänst ska säkerställa att betal- tjänstanvändarens personliga behörighetsfunktioner inte är tillgängliga för andra än leverantören samt användaren och utgivaren av dem och att dessa uppgifter överförs genom leverantören på ett säkert och effektivt sätt. Leverantören av en kontoinformationstjänst ska för varje kommuni- kationssession identifiera sig gentemot den kontoförvaltande betal- tjänstleverantören. Den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ska behandla en begäran om uppgifter som överförs via en leverantör av kontoinformations- tjänster på samma sätt som en begäran direkt från betaltjänst- användaren, såvida det inte finns objektiva skäl för en annan behandling. 5 kap. 19 § Se Lagrådets synpunkter under 5 kap. 13 §. 5 kap. 20 § Lagrådet föreslår att rubriken närmast före paragrafen och paragrafen utformas enligt följande. Skyldighet att ge åtkomst eller tillträde till betalkonto Den kontoförvaltande betaltjänstleverantören får vägra en leverantör av en betalningsinitieringstjänst åtkomst till ett betalkonto, endast om den kontoförvaltande leverantören av skäl som är objektivt motiverade och tillräckligt underbyggda gör bedömningen att leverantören av initi- eringstjänsten obehörigen har fått tillträde till kontot eller obehörigen har initierat en betalningstransaktion från kontot. Den kontoförvaltande betaltjänstleverantören får vägra en leverantör av en kontoinformationstjänst tillträde till ett betalkonto, endast om den kontoförvaltande leverantören av skäl som är objektivt motiverade och tillräckligt underbyggda gör bedömningen att leverantören av informa- tionstjänsten obehörigen har fått åtkomst till kontot. Den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ska medge åtkomst eller tillträde till betalkontot så snart det inte längre finns skäl för vägran. 5 kap. 21 § Lagrådet föreslår att paragrafen utformas enligt följande. Innan den kontoförvaltande betaltjänstleverantören enligt 20 § vägrar åtkomst eller tillgång till ett betalkonto ska leverantören på avtalat sätt underrätta betaltjänstanvändaren. I underrättelsen ska skälen för vägran anges. Om användaren inte kan underrättas innan åtkomst eller tillgång vägras, ska en underrättelse lämnas efter vägran. Betaltjänstanvändaren får inte underrättas enligt första stycket om en underrättelse är oförenlig med andra föreskrifter. En underrättelse får inte heller lämnas om det är motiverat av säkerhetsskäl. 5 kap. 22 § Lagrådet föreslår att paragrafen utformas enligt följande. Den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ska under- rätta om en vägran enligt 20 §. I underrättelsen ska skälen för vägran anges. 5 kap. 23–26 §§ I paragraferna bör vissa redaktionella ändringar göras. Vidare hänvisas till vad som sägs under 5 kap. 13 § om säker kommunikation. Lagrådet föreslår att paragraferna utformas enligt följande. Den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ska, på begäran av en betaltjänstleverantör som har gett ut ett kortbaserat betalningsinstru- ment, ge ett klart besked om det belopp som krävs för genomförande av en kortbaserad betalningstransaktion är tillgängligt på betalarens betalkonto eller inte, om 1.betalarens betalkonto är tillgängligt online för begäran, och 2.betalaren uttryckligen har godkänt att den kontoförvaltande betaltjänstleverantören lämnar ett sådant besked. Begäran ger inte den kontoförvaltande betaltjänstleverantören rätt att reservera medel på betalarens betalkonto. På begäran av betalaren ska den kontoförvaltande betaltjänst- leverantören underrätta betalaren om identiteten på den betaltjänst- leverantör som begärt ett besked som avses i första stycket samt om det svar som lämnats. Den betaltjänstleverantör som har gett ut ett kortbaserat betalnings- instrument får begära ett sådant besked som avses i 23 § om 1.betalaren uttryckligen har godkänt att en sådan begäran görs, och 2.betalaren har initierat betalningstransaktionen genom att använda ett kortbaserat betalningsinstrument som getts ut av betaltjänst- leverantören. Betaltjänstleverantören får inte lagra eller använda det svar som den kontoförvaltande betaltjänstleverantören lämnar för andra syften än för att genomföra transaktionen. Den betaltjänstleverantör som enligt 24 § begär ett besked ska tillämpa säker kommunikation och innan beskedet begärs autentisera sig gentemot den kontoförvaltande betaltjänstleverantören. Bestämmelserna i 23–25 §§ gäller inte för betalningstransaktioner som initieras genom kortbaserade betalningsinstrument där det lagras elektroniska pengar, definierade i 1 kap. 2 § 2 lagen (2011:755) om elektroniska pengar. 5 kap. 27 § För att uttrycka att ett visst handlande ska ske så snabbt som möjligt används i det remitterade förslaget ”utan onödigt dröjsmål” och ”utan dröjsmål” (se 5 kap. 27, 48, 54 och 60 §§, 5 a kap. 3 och 4 §§ samt 8 kap. 5, 13 och 21 §§). Enligt Lagrådets mening bör de olika uttryckssätten genomgående ersättas med ”så snart det kan ske”. I 5 kap. 27 § bör, förutom den nu föreslagna ändringen, även en justering i första stycket göras för att det klarare ska framgå vad som får reserveras. Paragrafen får då följande lydelse. Om en kortbaserad betalningstransaktion initieras av eller via betal- ningsmottagaren och det exakta beloppet inte är känt för betalarens godkännande av genomförandet av transaktionen, får betalarens betaltjänstleverantör reservera medel på betalarens betal- konto endast för täckning av transaktionen och om betalaren har godkänt det exakta belopp som reservationen avser. Betalarens betaltjänstleverantör ska frigöra de medel som har reserverats på betalarens betalkonto så snart det kan ske efter att ha tagit emot information om betalningstransaktionens exakta belopp eller efter att ha tagit emot betalningsordern. 5 kap. 33 § Sista meningen i paragrafen bör tydligare ge uttryck för att det är betalaren som initierar betalningsordern och formuleras enligt följande. Detta gäller även om betalaren initierat betalningsordern via en leverantör av betalningsinitieringstjänster. 5 kap. 37 § Lagrådet föreslår att paragrafens första stycke utformas enligt följande. Efter de tidpunkter som anges i 35 och 36 §§ får betalningsordern återkallas endast om detta har avtalats mellan betaltjänstanvändaren och berörd betaltjänstleverantör. För att återkallelse efter de tidpunkter som anges i 36 § första och andra styckena ska få ske i fråga om en betalningstransaktion som har initierats av betalningsmottagaren, krävs att även betalningsmottagaren godkänner återkallelsen. 5 kap. 42 och 43 §§ Paragraferna bör med några redaktionella ändringar formuleras enligt följande. Betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska valutera betalnings- transaktionens belopp och göra det tillgängligt på mottagarens betalkonto. Valuteringsdagen för kreditering av betalningsmottagarens betalkonto ska bestämmas till senast den bankdag då betalningstransaktionens belopp krediteras mottagarens betaltjänstleverantörs konto. Betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska säkerställa att betal- ningstransaktionens belopp ställs till mottagarens förfogande efter det att beloppet krediteras mottagarens leverantörs Detta gäller även betalningar inom en och samma betaltjänst- Valuteringsdagen för debitering av betalarens betalkonto ska bestämmas till tidigast den dag då betalningstransaktionens belopp debiteras detta betalkonto. Om betalningsmottagaren inte har något betalkonto hos betaltjänst- leverantören som tar emot medlen, ska leverantören göra dem tillgängliga för mottagaren inom den tid som anges i 40 och 41 §§. 5 kap. 45 § Paragrafen behandlar parternas ansvar när en betalningsorder lämnas med användning eller uppgivande av en unik identifikationskod. Artikel 88 i direktivet får förstås så att den reglerar bara betaltjänst- användarens relation till sin betaltjänstleverantör. Detta bör framgå av Lagrådet föreslår att paragrafens första och fjärde stycken, i förtyd- ligande syfte, ges följande lydelse, som ligger närmare ordalydelsen i Om en betalningsorder lämnas med hjälp av en unik identifikations- kod, ska betalarens betaltjänstleverantör anses ha utfört betalnings- ordern korrekt såvitt avser den betalningsmottagare som angetts i Om det inte är möjligt att få tillbaka de medel som betalningstrans- aktionen avsåg trots att betalarens betaltjänstleverantör har vidtagit skäliga åtgärder enligt tredje stycket, ska betaltjänstleverantören på skriftlig begäran ge betalaren all tillgänglig information som denne behöver för att kunna inleda ett rättsligt förfarande för att få tillbaka 5 kap. 49 § I paragrafen bör komma till tydligt uttryck att betaltjänstleverantören är skyldig att försöka spåra transaktionen även om denne inte är ansvarig för att transaktionen genomförts felaktigt. paragrafen formuleras enligt följande. Om en betalningstransaktion som initierats av betalaren inte genomförs eller genomförs bristfälligt, ska betalarens betaltjänstleverantör, oavsett dennes ansvar för det inträffade, på begäran av betalaren så snart som möjligt försöka spåra den initierade betalningstransaktionen och underrätta betalaren om resultatet. Detta ska vara avgiftsfritt för 5 kap. 41 och 50 §§ I 50 § ges regler som har koppling till betalningstransaktioner som har initierats av eller via betalningsmottagaren. Paragrafen har samband med 41 § (nuvarande 19 §), som reglerar vissa tidsfrister i samband med transaktioner som initierats av eller via betalningsmottagaren. Den avser att genomföra artikel 83.3 i direktivet (jfr artikel 69.3 i första direktivet). Regleringen torde terminologiskt kunna förbättras. Lagrådet föreslår att paragraferna utformas enligt följande. 41 § (nuvarande 19 §) En betalningstransaktion enligt en betalningsorder som har initierats av eller via en betalningsmottagare ska slutföras inom de tidsfrister som har överenskommits mellan betalningsmottagaren och dennes betal- tjänstleverantör. För autogiro gäller att en betalningsorder ska lämnas i sådan tid att betalningstransaktionen kan slutföras på den överenskomna förfallo- dagen. Betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ansvarar gentemot mot- tagaren för att betalningstransaktionens belopp ställs till mottagarens förfogande enligt 42 § och för att en betalningsorder som initierats av eller via mottagaren överförs korrekt till betalarens betaltjänst- leverantör så att betalningstransaktionen kan slutföras i enlighet med 41 §. Om betalningsmottagarens betaltjänstleverantör har försökt att över- föra en betalningsorder i enlighet med första stycket men misslyckats, ska mottagarens leverantör överföra den berörda betalningsordern på nytt till betalarens betaltjänstleverantör. Om betalningsmottagarens betaltjänstleverantör inte har överfört en betalningsorder enligt första stycket, ska betalningstransaktionens belopp valuteras på mottagarens betalkonto senast den dag då beloppet skulle ha valuterats om betalningsordern hade överförts korrekt. 5 kap. 51 § Paragrafen reglerar betalningsmottagarens betaltjänstleverantörs ansvar gentemot betalaren vid betalningstransaktioner som har initierats av eller via denne men genomförts bristfälligt. Artikel 89.2 i direktivet uppställer inte något krav på att betalarens betaltjänstleverantör styrker att betalningsmottagarens betaltjänstleverantör har tagit emot beloppet för att undgå ansvar för att betala tillbaka beloppet eller återställa betalkontots ställning. Tredje stycket i paragrafen bör därför justeras för att stå i överensstämmelse med direktivet. Efter även några redaktionella ändringar bör andra och tredje styckena i paragrafen utformas enligt följande. En betalares betaltjänstleverantör som är ansvarig enligt första stycket ska betala tillbaka betalningstransaktionens belopp till betalaren eller återställa det debiterade betalkontot till den ställning som kontot skulle ha haft om den bristfälligt genomförda transaktionen inte hade ägt rum. Valuteringsdagen för kreditering av betalarens betalkonto ska bestäm- mas till senast den dag då beloppet debiterades kontot. Andra stycket gäller inte om en betalningstransaktion inte genomförs i enlighet med 40 § men betalarens betaltjänstleverantör kan visa att betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ändå har tagit emot beloppet. Betalningsmottagarens betaltjänstleverantör ska då valutera beloppet på betalningsmottagarens betalkonto senast den dag då beloppet skulle ha valuterats om transaktionen hade genomförts korrekt. 5 kap. 52 § Paragrafen bör, i likhet med 5 kap. 49 §, formuleras så att det kommer till tydligt uttryck att mottagarens betaltjänstleverantör är skyldig att försöka spåra transaktionen även om denne inte är ansvarig för att transaktionen genomförts bristfälligt. Paragrafen kan lämpligen ges följande lydelse. Om en betalningstransaktion som initierats av eller via betalningsmot- tagaren inte genomförs eller genomförs bristfälligt, ska mottagarens betaltjänstleverantör, oavsett dennes ansvar för det inträffade, på begäran av mottagaren försöka spåra den initierade betalningstransaktionen och underrätta mottagaren om resultatet. Detta ska vara avgiftsfritt för mottagaren. 5 kap. 55–61 §§ Paragraferna reglerar ansvaret vid en obehörig användning av ett betalningsinstrument. Lagrådet lämnar i inledningen till yttrandet vissa allmänna synpunkter på regleringen, främst vad gäller placeringen och det begränsade tillämpningsområdet. En betaltjänstanvändare ansvarar i princip för alla de transaktioner med betalningsinstrumentet som är behöriga, dvs. genomförs med erforderligt samtycke. Som utgångspunkt ansvarar användaren däremot inte för obehöriga transaktioner. Av allmänna fordringsrättsliga principer följer att en betaltjänstanvändare inte är betalningsansvarig för en fordran som uppkommit genom att någon obehörigen har använt hans eller hennes betalningsinstrument. Paragraferna reglerar när betaltjänstanvändaren – trots denna utgångspunkt – helt eller delvis själv får bära ansvaret för de obehöriga transaktionerna. Enligt praxis i underrätter och har betaltjänstanvändaren bevisbördan för att transaktionerna är obehöriga men det krävs inte mer än att det kan antas att så är fallet (jfr även artikel 72 i direktivet om leverantörens bevis- börda för vissa främst tekniska förhållanden). På motsvarande sätt som enligt lag om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument finns det en reglering om självrisk och, i konsumentförhållande, ett ansvarstak vid grov oaktsam- het. Självrisken föreslås sänkt från till . Ansvarstaket ska vara oförändrat . Liksom enligt lag gäller självrisken och ansvarstaket för alla de föranledda obehöriga transaktionerna; har det skett flera obehöriga transaktioner av en eller flera personer och överstiger transaktionerna resp. ansvarar betaltjänst- användaren ändå inte för mer än det beloppet. En betydelsefull förändring är att betaltjänstanvändaren inte ska stå för något belopp om betaltjänstleverantören har underlåtit att kräva stark kundautentisering. I de föreslagna paragraferna används ”betalaren” för att identifiera den som ska ansvara för transaktionen. Begreppet betalare passar dock inte i sammanhanget, framför allt med hänsyn till den definition av ”betalare” som finns i 1 kap. 4 § och som bygger på att det rör sig om en godkänd transaktion. I stället bör – liksom lag – begreppet kontohavare användas, vilket också stämmer bättre överens med innebörden av ett betalningsinstrument. I 55 § finns regler om betaltjänstleverantörens skyldigheter vid obehöriga transaktioner. Enligt 55 § första stycket är leverantören skyldig att i princip på en gång återställa kontot till den ställning det skulle ha haft om transaktionerna inte hade gjorts. I sak torde regleringen inte innebära någon större förändring i förhållande till lag. Också enligt den lagen är leverantören skyldig att återställa kontot. Av viss betydelse, bl.a. i räntehänseende, är däremot det undantag från den omedelbara återställandeskyldigheten som finns i 55 § andra stycket och som ger betaltjänstleverantören skälig tid att undersöka transaktionen. I remissens förslag gäller undersökningstiden bara när det finns anledning att misstänka att kontohavaren genom svikligt handlande har bidragit till transaktionen. Betaltjänstdirektivet bör emellertid förstås så att tiden ska gälla i alla de situationer där det finns anledning att misstänka att de aktuella transaktionerna i själva verket är behöriga. Bestämmelserna om självrisk finns i 56 §. Regleringen har här fått en komplicerad och delvis ohanterlig utformning. Enligt paragrafen ”får” betaltjänstleverantören kräva ut en självrisk. Vid föredragningen har upplysts att tanken är att betaltjänstleverantören inte ska vara skyldig att kräva självrisken. Det avgörande för civilrättslig lagstiftning måste emellertid vara om någon i lagen har fått en rättighet eller inte; det är självklart att den som fått rättigheten själv får bestämma om den ska utnyttjas i det enskilda fallet. Enligt paragrafen ska vidare självrisken kunna utgå om betalningsinstrumentet ”kommit bort eller obehörigen använts”. Men enbart det förhållandet att betalningsinstrumentet har kommit bort kan inte medföra någon självrisk; en förutsättning måste ju alltid vara att det verkligen också har gjorts en obehörig transaktion med instrumentet. De undantag som föreskrivs i andra stycket från självrisken blir därmed också svåra att förstå och tillämpa, särskilt med beaktande av den skyldighet som enligt 60 § alltid åvilar kontohavaren att underrätta betaltjänstleverantören om obehöriga transaktioner. Inte heller hanterar regleringen en del situationer där en självrisk rimligen inte ska utgå, t.ex. vid s.k. skimning och i fall där kontohavaren tvingats lämna ifrån sig sitt kort och sin kod. Lagrådet konstaterar att reglerna i första och andra betaltjänst- direktiven i grunden inte skiljer sig åt och ger ett inte obetydligt utrymme vid genomförandet (jfr i fråga om första direktivet prop. 2009/10:122 s. 15 f.). Den bakomliggande tanken i direktiven är att kontohavaren ska stå för självrisken för en obehörig transaktion när han eller hon kan lastas för transaktionen på något sätt – eller med andra ord om kontohavaren har underlåtit att skydda den personliga behörighetsfunktionen. Enligt Lagrådets mening bör bestämmelsen utformas i närmare anslutning till vad som gäller enligt lag. Regleringen i 59 § är avsedd för fall där stark kundautentisering inte har använts. Stark kundautentisering är definierad i 1 kap. 4 §. Om betaltjänstleverantören inte har krävt stark kundautentisering, ska kontohavaren enligt första stycket inte behöva stå för någon självrisk eller något belopp ens om han eller hon handlat särskilt klandervärt. Regleringen får anses gå ganska långt i konsumentskyddet, men den följer av direktivets krav. Betaltjänstleverantören ska i princip få stå hela risken för att systemet inte är tillräckligt säkert. Betaltjänstleverantörens risk mildras dock i viss mån av paragrafens andra stycke. Detta gäller inte förhållandet mellan kontohavaren och betaltjänstleverantören utan mellan å ena sidan denna betaltjänstleverantör och å andra sidan betalningsmottagaren eller mottagarens betaltjänstleverantör. Med bestämmelsen där vill man uppnå att betaltjänstleverantören kan föra kostnaderna för de obehöriga transaktionerna vidare till andra inblandade aktörer. Enligt Lagrådets mening är det tveksamt om den föreslagna regleringen täcker alla de situationer som kan uppstå där leverantören inte bör stå den slutliga kostnaden. Den närmare utformningen av andra stycket bör övervägas ytterligare. Lagrådet föreslår att bestämmelserna utformas enlig följande. Betaltjänstleverantörens skyldighet att återställa kontot (§) Har det genomförts en obehörig transaktion från en kontohavares konto, ska kontohavarens betaltjänstleverantör återställa kontot till den ställning som det skulle ha haft om transaktionen inte hade genomförts, om inte annat följer av (56–60 §§). Återställandet ska ske och senast i slutet av den bankdag som inträffar efter det att betal- tjänstleverantören har fått kännedom om transaktionen. Om det finns anledning att misstänka att transaktionen är behörig, har betaltjänst- leverantören dock rätt till en skälig tid för att undersöka saken. Valuteringsdagen ska bestämmas till senast den dag då beloppet debiterades.