prop · H503200 · 2018-03-26 00:00:00 — Därmed avses att angriparen åläggs att vidta rimliga åtgärder för att se till att exempelvis en vara som innefattar en företagshemlighet inte längre förekommer på marknaden. Ett beslut om återkallande från marknaden kan kompletteras med ett beslut om att egendomen ska förstöras eller att någon annan åtgärd ska vidtas med den sedan angriparen har återfått den. Ett beslut enligt andra stycket får fattas även om handlingen eller före- målet inte finns i angriparens besittning. Detta är en nyhet jämfört med den hittillsvarande lagen och har betydelse för rättens möjlighet att besluta att en handling eller ett föremål ska återkallas från marknaden. I så fall förutsätts som regel att angriparen inte längre har handlingen eller föremålet i sin besittning. Liksom bör det däremot inte komma på fråga att besluta att en handling eller ett föremål som finns hos tredje man exempelvis ska förstöras. Åtgärder enligt paragrafen kan enligt tredje stycket meddelas även då ett angrepp på en företagshemlighet är nära förestående. Även detta är en nyhet. Se vidare författningskommentaren till 12 §. 2017/18:200 18 § I fråga om varor vars formgivning, egenskaper, funktion, tillverk- ning och marknadsföring gynnas avsevärt av en angripen företagshemlig- het, får rätten besluta om åtgärder enligt 17 § även om varorna inte inne- fattar företagshemligheten. Enligt paragrafen får rätten besluta om skyddsåtgärder enligt 17 § även i fråga om s.k. intrångsgörande varor. Paragrafen saknar motsvarighet i den hittillsvarande lagen. Med paragrafen genomförs artikel 2.4 samt artikel 12.1 c och 12.2 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 7.1 och 10.1. I många fall är en vara, vars formgivning, egenskaper, funktion, till- verkning och marknadsföring gynnas avsevärt av en tidigare angripen företagshemlighet, utformad på ett sådant sätt att den kan sägas innefatta företagshemligheten som har angripits. Så är det dock . Av paragrafen följer att ett beslut om överlämnande eller någon annan åtgärd enligt 17 § alltid får meddelas i fråga om sådana varor, alltså även om handlingen eller föremålet som åtgärden gäller inte kan anses innefatta företagshemligheten. Om en tillverkare av sådana varor som paragrafen avser har sålt varor- na till en grossist, som ännu inte sålt dem vidare, kan tillverkaren åläggas att återkalla varorna från grossisten. En rimlig åtgärd från tillverkarens sida kan då vara att upplysa grossisten om att varorna gynnas avsevärt av en tidigare angripen företagshemlighet och därför inte får säljas, be gross- isten returnera varorna samt återbetala den ersättning som grossisten har betalt för varorna. 19 § En åtgärd enligt 17 § ska bekostas av angriparen, om det inte finns särskilda skäl mot det. Paragrafen anger att en åtgärd som rätten beslutar om enligt 17 § som huvudregel ska bekostas av angriparen, dvs. den som åtgärden riktas mot. Den saknar motsvarighet i den hittillsvarande lagen. Med paragrafen genomförs artikel 12.4 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 10.1. I paragrafen klargörs att åtgärderna som rätten enligt 17 § beslutar om ska bekostas av angriparen, om det inte finns särskilda skäl mot det (jfr t.ex. 59 § sjätte stycket patentlagen [1967:837]). Särskilda skäl torde exempelvis kunna finnas när talan förs mot någon som har förvärvat en företagshemlighet i god tro och kostnaden för åtgärderna skulle bli orim- ligt hög. 20 § Ett beslut enligt 17 § ska inte meddelas om ett förverkande eller någon annan åtgärd som är ägnad att förebygga missbruk ska beslutas enligt 36 kap. . Paragrafen anger att bestämmelserna om förverkande och andra åtgärder enligt 36 kap. har företräde framför förevarande lag. Den överensstämmer med motsvarande reglering i 14 § tredje stycket i den hittillsvarande lagen (prop. 1987/88:155 s. 53). Utnyttjande av en företagshemlighet mot ekonomisk ersättning 21 § På yrkande av den som har angripit företagshemligheten får rätten, i stället för att besluta om ett förbud mot utnyttjande av en företagshem- lighet enligt 12 § eller åtgärder enligt 17 §, ge tillstånd för angriparen att mot skälig ersättning till innehavaren utnyttja företagshemligheten. Ett beslut om tillstånd får meddelas endast om 1.företagshemligheten i ett tidigare led har angripits av någon annan, 2.den som begär tillståndet vid tiden då han eller hon påbörjade angreppet inte kände till, och inte borde ha känt till, att företagshemlig- heten tidigare angripits, 3.ett förbud enligt 12 § eller en åtgärd enligt 17 § skulle innebära en oproportionerligt stor skada för den som begär tillståndet, och 4.ett utnyttjande inte medför att företagshemligheten röjs. Ersättningen får inte överstiga summan av de avgifter, royaltyer eller liknande ersättningar som skulle ha betalats om den som begärt tillstånd- et hade inhämtat innehavarens medgivande till att utnyttja företagshem- ligheten. Paragrafen ger utrymme för den som har angripit en företagshemlighet att under vissa förhållanden, mot ersättning till innehavaren av företags- hemligheten, utnyttja företagshemligheten. Den saknar motsvarighet i den hittillsvarande lagen. Med paragrafen genomförs artikel 13.3 i direk- tivet. Övervägandena finns i avsnitt 10.3. Paragrafen är enligt första stycket tillämplig om talan om ett förbud enligt 12 § eller åtgärder enligt 17 § har väckts mot någon som har utfört ett fullbordat angrepp på en företagshemlighet. Ett förbud eller förelägg- ande om andra skyddsåtgärder kan visserligen beslutas även då ett angrepp på en företagshemlighet är nära förestående (12 § andra stycket och 17 § tredje stycket), men förevarande paragraf kan då inte tillämpas. Detta följer av att det förutsätts att en företagshemlighet har angripits. Om förutsättningarna i andra stycket är uppfyllda kan angriparen, t.ex. när ett förbud enligt 12 § mot utnyttjande av en företagshemlighet aktu- aliseras, begära att han eller hon ska få tillstånd att utnyttja företagshem- ligheten mot skälig ekonomisk ersättning till innehavaren (jfr 59 § tredje stycket patentlagen [1967:837]). Ett beslut enligt paragrafen behöver inte vara tidsbegränsat. Det ligger dock i sakens natur att domstolen begränsar de tillstånd som meddelas i tiden. Det är sällan möjligt för varken domstolen eller parterna att bedöma vad en rimlig ersättning för utnyttjande av en företagshemlighet kan uppgå till för en obestämd framtid. Rätten får enligt 12 § som den beslutar att angriparen ska betala ersättning till innehavaren även förbjuda honom eller henne att röja företagshemligheten. Detta följer av att angriparen inte kan ges till- stånd att röja en företagshemlighet mot att han eller hon betalar ersätt- ning och förutsätter att innehavaren har framställt yrkande om även ett sådant förbud samt att förutsättningarna i övrigt för ett sådant förbud är uppfyllda. I andra stycket anges de närmare förutsättningarna för ett beslut om tillstånd till utnyttjande av en företagshemlighet. Enligt andra stycket första punkten krävs, för att rätten ska kunna besluta om tillstånd till utnyttjande mot ersättning, att angriparen har angripit en företagshemlighet som i ett tidigare led har angripits av någon 2017/18:200 annan. Paragrafen är alltså inte tillämplig när angriparen har utfört det ursprungliga angreppet på företagshemligheten. Enligt andra punkten krävs vidare att angriparen då angreppet påbörj- ades var i god tro om att företagshemligheten tidigare hade angripits av någon annan. Om angriparen har agerat uppsåtligt eller varit oaktsam i förhållande till att det tidigare angreppet ägt rum, är paragrafen inte till- lämplig. Vidare krävs det enligt tredje punkten att verkställigheten av ett förbud eller ett föreläggande om andra skyddsåtgärder skulle orsaka angriparen oproportionerligt stor skada. Vid proportionalitetsbedömningen bör det beaktas att angriparen i dessa fall har agerat utan uppsåt eller oaktsamhet och att ett ingripande i form av förbud eller andra skyddsåtgärder därför kan framstå som oförtjänt. Angriparen kan således ha kommit över före- tagshemligheten genom en, sedd för sig, fullt legitim affärsuppgörelse som inneburit en mer eller mindre omfattande investering för honom eller henne. Angriparen kan även ha påbörjat en exploatering av företags- hemligheten eller i övrigt inrättat sin verksamhet därefter eller haft omfattande utlägg som sannolikt går förlorade om ett fortsatt utnyttjande förbjuds. I sådana fall kan ett förbud anses innebära oproportionerligt stor skada. Saken kan bedömas annorlunda om angriparen ännu inte har inrättat sin verksamhet efter förvärvet av företagshemligheten, eller om angripar- en riskerar endast mindre ingripande åtgärder än ett ovillkorligt förbud mot ett fortsatt utnyttjande av företagshemligheten. Vid bedömningen måste även beaktas hur starkt den lagliga innehavarens intresse är av att det obehöriga utnyttjandet inte får fortsätta ens mot ersättning. Det bör även tas hänsyn till om ett fortsatt utnyttjande skulle strida mot någon annan lagstiftning än den förevarande eller om det finns risk för att utnyttjandet skadar konsumentintressen. I sådana fall bör något tillstånd enligt paragrafen inte meddelas. Slutligen krävs enligt fjärde punkten att ett utnyttjande inte medför att företagshemligheten röjs. Ett beslut om tillstånd till utnyttjande av före- tagshemligheten förutsätter alltså att rätten gör en bedömning av risken för att ett utnyttjande enligt tillståndet medför att företagshemligheten röjs. Bedömningen bör göras mot bakgrund av vad för slags utnyttjande det begärda tillståndet avser och vilka åtgärder angriparen vidtar för att skydda den företagshemliga informationen. I vissa fall bör tillståndet kunna utformas på ett sådant sätt att risken för ett röjande minimeras. Om det ändå kvarstår en konkret och beaktansvärd risk för att företagshem- ligheten röjs bör rätten inte ge något tillstånd. Om ett tillstånd ges och angriparen senare ändå röjer företagshemlig- heten, kan röjandet leda till en ny talan om förbud eller föreläggande om andra skyddsåtgärder och även skadestånd. Som redan har påpekats kan rätten som den beslutar om till- stånd till utnyttjande mot ersättning, beroende på vad som har yrkats i målet, även besluta om ett förbud för angriparen att röja företagshemlig- heten. Att ett sådant förbud meddelas bör inte ensamt avgöra bedömning- en av om det finns en risk för att angriparens utnyttjande av företagshem- ligheten kan orsaka att företagshemligheten röjs. En sådan risk kan före- ligga även om angriparen förbjuds att röja företagshemligheten. Ersättningens storlek ska vara skälig och får enligt tredje stycket inte Prop. 2017/18:200 överstiga summan av de avgifter, royaltyer eller liknande ersättningar som skulle ha betalats om angriparen hade haft innehavarens tillstånd att utnyttja företagshemligheten. Den ska vara på en sådan nivå att innehav- aren blir tillräckligt kompenserad för att företagshemligheten utnyttjas av någon annan, som den inte ska medföra en överkompensation. Företagshemligheter omsätts typiskt sett inte på en öppen marknad. Det kan därför vara svårt att beräkna skälig ersättning för utnyttjandet av företagshemligheten. I bedömningen bör vägas in vad för slags utnyttjan- de som avses och vilken avkastning angriparen beräknas få. Det kan nämligen antas att en royalty för lagligt utnyttjande av företagshemlig- heten hade beräknats utifrån vilken vinst innehavaren kunnat göra genom eget utnyttjande av företagshemligheten. Vid beräkningen av ersättningen bör utgångspunkten vara att ersätt- ningen endast ska omfatta den tidsperiod under vilken ett fortsatt utnytt- jande hade kunnat förbjudas. Ersättningsskyldigheten ska därmed vara framåtblickande och omfatta tiden från domstolens beslut och därefter. Det bör inte påverka ersättningens storlek hur som gått från det ursprungliga angreppet till dess att talan väcktes mot den angripare som ska betala ersättningen. Om rätten har beslutat interimistiskt i målet är det den tidpunkten som bör tjäna som utgångspunkt för beräkningen av ersättningen. Av 14 § andra stycket framgår att angriparen under vissa förutsättningar kan und- gå ett förbud mot utnyttjande. Det är den som begär att domstolen ska ge tillstånd till ett utnyttjande som i första hand ska ange vad som är skälig ersättning och lägga fram utredning till stöd för det. Domstolen bör verka för att parterna kommer överens i frågan om nivån på ersättningen och villkoren för betalning. Om parterna inte kan komma överens får domstolen bedöma om den erbjudna ersättningen är skälig och ta ställning till de närmare villkoren för betalningen. Villkoren bör som regel följa branschpraxis, om det finns utredning om en sådan. Frågor om talan i domstol 22 § En talan enligt 12–15, 17 och 18 §§ förs av innehavaren av före- tagshemligheten. En talan enligt 12–15, 17 och 18 §§ får föras även i samband med åtal för brott som avses i 26 och 27 §§. Paragrafen innehåller bestämmelser om vem som får föra talan om vites- förbud och andra skyddsåtgärder samt om möjligheten att föra en sådan talan i samband med åtal för brott enligt lagen. Den motsvarar delvis 11 § andra stycket och 14 § fjärde stycket i den hittillsvarande lagen (prop. 1987/88:155 s. 51 och 53). Första stycket reglerar vem som har rätt att föra talan om vitesförbud och andra skyddsåtgärder. Liksom i den hittillsvarande lagen är det inne- havaren av företagshemligheten, dvs. den som har utsatts för det rätts- stridiga angreppet, som har rätt att föra talan. Till skillnad från den hit- tillsvarande lagen tillåter lagen att en självständig talan om interimistiska 2017/18:200 förbud förs. I paragrafen anges att talerätten även i dessa fall tillkommer innehavaren. En talan om vitesförbud eller andra skyddsåtgärder handläggs som tvistemål. Det är emellertid enligt andra stycket möjligt för innehavaren att föra talan om dessa frågor även i ett brottmål om ansvar enligt 26 och 27 §§ (jfr prop. 1987/88:155 s. 51). 23 § En talan om utdömande av vite förs vid den domstol som i första instans har beslutat om vitesförbudet. Talan förs av den som har ansökt om förbudet. I samband med en sådan talan får talan föras om ett nytt vitesförbud. Paragrafen innehåller bestämmelser om talan om utdömande av vite som har beslutats enligt lagen. Den motsvarar 11 § tredje stycket i den hittills- varande lagen (prop. 1987/88:155 s. 51 och 62). Enligt 22 § är det innehavaren av en angripen företagshemlighet som kan föra talan om vitesförbud enligt lagen. Av förevarande paragraf följ- er att innehavaren är ensamt taleberättigad även vid en talan om utdöm- ande av vite som har förelagts enligt lagen. En talan om utdömande av vite som har förelagts av allmän domstol ska enligt 8 § lagen (1985:206) om viten handläggas som brottmål. Till följd av förevarande paragraf är det möjligt att inom ramen för brottmålet handlägga ett yrkande om nytt vitesförbud, som annars handläggs som tvistemål (prop. 1987/88:155 s. 51). 24 § En talan om skadestånd enligt denna lag får endast avse skada som har uppkommit innan talan väcktes. För skada som har uppkommit är rätten till skadestånd förlorad (pre- skription). En talan om förbud eller andra åtgärder enligt denna lag ska väckas från det att innehavaren fått kännedom eller borde ha fått kännedom om det angrepp eller nära förestående angrepp på en företags- hemlighet som talan grundas på. Om talan inte väcks , är rätten att föra talan förlorad (preklusion). Paragrafen innehåller bestämmelser om preskription och preklusion. Den motsvarar delvis 10 § i den hittillsvarande lagen (prop. 1987/88:155 s. 50). Med paragrafen genomförs artikel 8 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 11. Enligt första stycket om preskription av rätten till skadestånd räknas preskriptionen, till skillnad från vad som är vanligt när det gäller skade- ståndsrättslig preskription, inte från en viss tidpunkt och framåt i tiden. Det avgörande är i stället tiden för talans väckande. Preskriptionen räk- nas från den tidpunkten bakåt i tiden (prop. 1987/88:155 s. 50). Utgångspunkten är tiden för skadans faktiska uppkomst. En talan om skadestånd kan endast avse skada som har uppkommit innan talan väcktes. När den angivna tiden löpt ut går rätten till skadestånd för skada som uppkommit förlorad. Stycket innebär inte någon nyhet i förhållande till den hittillsvarande regleringen. Bestämmelsen i andra stycket saknar motsvarighet i den hittillsvarande Prop. 2017/18:200 lagen. Den innebär att innehavaren av företagshemligheten är förhindrad att på grundval av ett angrepp på en företagshemlighet väcka talan om förbud och andra skyddsåtgärder enligt 12–20 §§ (preklu- sion). En sådan talan ska väckas från det att innehavaren fått kännedom eller borde ha fått kännedom om det angrepp på hans eller hennes företagshemlighet som talan grundas på. Den praktiska innebörd- en av regeln är att en innehavare som får kännedom, eller borde få kännedom, om ett angrepp har på sig att väcka talan om förbud och andra skyddsåtgärder enligt lagen. Rätten att föra talan på grundval av äldre angrepp prekluderas. Bestämmelsen är tillämplig också i fråga om nära förestående angrepp. Det bör dock mycket sällan förekomma att en talan väcks om vitesförbud eller andra skyddsåtgärder på grundval av exempelvis förberedande åtgärd- er som ligger . Frågan om innehavaren av företagshemligheten borde ha upptäckt ett angrepp får avgöras med hänsyn till främst former- na för angreppet och företagshemlighetens beskaffenhet. Det är även av betydelse vilka kontrollåtgärder innehavaren har vidtagit eller kunnat vidta för att komma till insikt om angreppet. kan det inträffa att möjligheterna att föra en talan om skadestånd respektive en talan om förbud eller andra skyddsåtgärder inte sammanfaller. En sådan situation skulle kunna vara då möjligheten till en talan om förbud eller andra skyddsåtgärder är prekluderad eftersom angriparens handlande ligger och innehav- aren borde ha upptäckt angreppet i anslutning till att det begicks, medan preskriptionsfristen för en skadeståndstalan inte löpt ut eftersom skadan som talan avser uppkom för mindre än . Spridning av information om dom 25 § På yrkande av innehavaren får rätten i ett mål om angrepp på en företagshemlighet besluta att den som har angripit företagshemligheten ska bekosta lämpliga åtgärder för att sprida information om domen i mål- et, om det är skäligt. Rätten ska vid skälighetsbedömningen beakta vad informationsspridningen kan medföra för en enskild persons integritet och anseende. Rätten får under motsvarande förutsättningar besluta om informations- spridning också i ett mål om ett nära förestående angrepp på en företags- hemlighet. Paragrafen innehåller bestämmelser om bekostande av spridning av information om domen i ett mål om angrepp eller nära förestående angrepp på företagshemligheter. Paragrafen saknar motsvarighet i den hittillsvarande lagen. Med paragrafen genomförs artikel 15 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 10.6. Enligt första stycket får rätten i ett mål om angrepp på företagshem- ligheter besluta att den som har angripit en företagshemlighet ska bekosta lämpliga åtgärder för att sprida information om domen, eller delar av domen, i målet. Paragrafen kan tillämpas i både brottmål och tvistemål, dock endast på yrkande av innehavaren av företagshemligheten. 2017/18:200 Genom kravet på att åtgärderna ska vara lämpliga tydliggörs att åtgärd- erna ska anpassas efter omständigheterna i det enskilda fallet, självklart med hänsyn till de begränsningar som innehavarens yrkande om bekost- ande av informationsspridning medför. Eftersom angriparen med stöd av paragrafen inte kan åläggas någon annan skyldighet än att bekosta lämpliga åtgärder för att sprida informa- tion om domen, ankommer det på innehavaren av företagshemligheten att själv se till att åtgärderna kommer till stånd. Paragrafen ger inte utrymme för domstolen att ålägga någon som har medverkat till angreppet på före- tagshemligheten att tillsammans med angriparen bekosta åtgärderna. Inte heller ger den utrymme att ålägga angriparen att bekosta informations- spridning om andra avgöranden i målet än en dom. Domstolen ska, innan den beslutar enligt paragrafen, göra en skälig- hetsbedömning. Det ska bedömas om nyttan med åtgärden uppväger den olägenhet eller det men i övrigt som åtgärden innebär för den som drabbas av åtgärden. Är det fråga om en mycket värdefull företagshemlighet, eller om angreppet på hemligheten annars har inneburit stor skada för innehavar- en, finns starkare skäl för åtgärden än annars. Detsamma gäller om angreppet har varit särskilt illojalt. Vid skälighetsbedömningen bör å andra sidan de kostnader som beslut- et medför för angriparen av företagshemligheten beaktas. Det torde exempelvis endast i undantagsfall vara skäligt att ålägga en privatperson att bekosta information om domen i en rikstäckande tidning. Saken kom- mer i ett annat läge om angriparen i stället är ett större företag. Domstolen ska även beakta vad informationsspridningen kan få för konsekvenser för en enskild persons integritet och anseende. Detta kom- mer till särskilt uttryck i bestämmelsen. Domstolen ska ta hänsyn till det integritetsintrång för angriparen som det kan innebära att det ges offent- lighet åt angreppet, om han eller hon är en fysisk person. Detta är särskilt relevant exempelvis för en arbetstagare som söker ny anställning. En publicering av innehållet i en dom är knappast skälig om det förhindrar en arbetstagares möjligheter till senare anställning. Lagstiftningen om skyddet för personuppgifter måste beaktas när infor- mation om domen i målet sprids. Detta kan betyda att personuppgifter behöver anonymiseras vid publicering av domar. Vid publicering av en dom torde det mycket sällan finnas skäl att namnge angriparen om denne är privatperson (jfr prop. 2008/09:67 s. 270). Av andra stycket framgår att paragrafen är tillämplig även om målet gäller ett nära förestående angrepp på en företagshemlighet. Se vidare författningskommentaren till 12 §. Motsvarande bestämmelser som i paragrafen finns inom immaterial- rätten (t.ex. 53 h § lagen [1960:729] om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk samt 57 h § patentlagen [1967:837]). 26 § Den som uppsåtligen och olovligen bereder sig tillgång till en före- tagshemlighet ska dömas för företagsspioneri till böter eller fängelse i högst eller, om brottet är grovt, till fängelse i lägst och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. För försök eller förberedelse till företagsspioneri ska det dömas till ansvar enligt 23 kap. . Det ska inte dömas till ansvar enligt denna paragraf om gärningen är belagd med strängare straff i . Paragrafen innehåller bestämmelser om straff för företagsspioneri. Den motsvarar delvis 3 § i den hittillsvarande lagen (prop. 1987/88:155 s. 13 f., 37 f. och 56 f. samt bet. 1989/90:LU37 s. 36 f.). Övervägandena finns i avsnitt 13.1. Paragrafen motsvarar den hittillsvarande regleringen av straffansvaret, utom vad gäller straffskalan för grovt brott. Till skillnad från gällande rätt omfattar lagen viss information som finns inom icke-kommersiella forskningsinstitutioner (2 §). Även sådana företagshemligheter kan bli föremål för brott enligt lagen. Den som gör sig skyldig till brottet företagsspioneri utför ett angrepp på företagshemligheten som omfattas av lagens sanktioner i övrigt (jfr 3 § första stycket första punkten). Det förutsätts att angreppet på företagshemligheten är obehörigt. Detta följer av att lagen endast gäller obehöriga angrepp (4 §). Minimistraffet för grovt brott höjs till fängelse .