prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — Sker distributionen genom en försäkringsförmedlare, är det således förmedlaren som bl.a. ska lämna information till kunden om produkten och tjänsten samt göra vissa bedömningar om produktens lämplighet i förhållande till kundens individuella förutsättningar (4–6 och 10 §§). Vänder sig däremot kunden direkt till ett försäkringsföretag, är det företaget som ska fullgöra de skyldigheterna. är flera av kraven av sådan art att även försäkringsföretag ska uppfylla dem, oavsett om distributionen sker genom en försäkringsförmedlare. Bland annat bör ett försäkringsföretag som distribuerar försäkringsbaserade investeringsprodukter upprätthålla vissa organisatoriska och administrativa förfaranden för att förhindra intressekonflikter samt det får inte heller ta emot eller tillhandahålla vissa ersättningar från någon annan än kunden (2, 3, 8 och 9 §§). Andra stycket innehåller ett förbud mot att sidoverksamma försäkrings- förmedlare distribuerar försäkringsbaserade investeringsprodukter (artikel 26 i direktivet innehåller indirekt ett motsvarande förbud genom att det där anges att reglerna gäller försäkringsföretag och försäkrings- förmedlare). Detta gäller även anknutna sidoverksamma försäkrings- En definition av sidoverksam försäkringsförmedlare finns i Prop. 2017/18:216 1 kap. 9 § 20 (se författningskommentaren till den paragrafen). definitionen framgår att kreditinstitut och värdepappersbolag inte kan vara sidoverksamma försäkringsförmedlare eller anknutna sidoverk- samma försäkringsförmedlare. Förbudet innebär att endast försäkrings- företag och vissa försäkringsförmedlare får utföra distribution som avser försäkringsbaserade investeringsprodukter. Dessa försäkrings- distributörer ska, utöver de krav som gäller för försäkringsdistribution i enlighet med 4 kap. 1 §, 2 § första stycket, 3 § första stycket, 5 och 13 §§ samt 5 kap. 1, 2, 5–8, 10 och 11 §§, även uppfylla de särskilda krav som anges i förevarande kapitel när försäkringsdistributionen avser försäkringsbaserade investeringsprodukter. Av 7 kap. 1 § följer att ett flertal av bestämmelserna i förevarande kapitel gäller även för distribution av vissa pensionsförsäkringar (se författningskommentaren till den paragrafen). Några motsvarande be- stämmelser om försäkringsbaserade investeringsprodukter och pensions- försäkringar finns varken i lagen om försäkringsförmedling eller i försäk- ringsförmedlingsdirektivet. Paragrafen har fått sin utformning efter synpunkter från Lagrådet. Övervägandena finns i avsnitt 11.2. Paragrafen genomför artikel 27 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- Paragrafen är utformad efter förebild av 8 kap. 12 § lagen om värde- pappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 16.3 i MiFID II, som är förebild för artikel 27 i försäkrings- distributionsdirektivet. Bestämmelsen innebär att en försäkringsdistributör, utöver det som följer av de allmänna reglerna enligt 4 kap., ska organisera sin verk- samhet på så sätt att de vidtar alla rimliga åtgärder för att förhindra att kundernas intressen påverkas negativt av intressekonflikter. I 3 § finns krav som gäller för identifiering och hantering av intressekonflikter. Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2359 av om komplettering av och rådets direktiv (EU) 2016/97 vad gäller informationskrav och uppföranderegler för distribution av försäkringsbaserade investeringsprodukter (artiklarna 4, 5 och 7). Övervägandena finns i avsnitt 11.3.1. Paragrafen genomför artikel 28 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 9 § lagen om värdepappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 23 i MiFID II, som är förebild för artikel 28 i försäkringsdistribu- tionsdirektivet. 2017/18:216 Bestämmelsen innebär att en försäkringsdistributör aktivt och löpande ska vidta åtgärder för att identifiera de intressekonflikter som kan uppkomma mellan de aktörer och personer som anges i bestämmelsen i förhållande till kunder. Paragrafen tar sikte på såväl externa som interna förhållanden som kan leda till intressekonflikter. I 2 § finns krav som gäller de organisatoriska och administrativa förfaranden som försäkrings- distributörer ska fastställa och tillämpa. När en intressekonflikt identifierats ska försäkringsdistributören i första hand förhindra att kundens intressen påverkas negativt. Först om de förfaranden som distributören har fastställt och tillämpar enligt 2 § eller åtgärder som vidtagits enligt 3 § första stycket inte räcker för att förhindra att kundernas intressen kan komma att påverkas negativt, ska distributören i stället informera kunden om arten av eller källan till intressekonflikten innan ett försäkringsavtal ingås. Bestämmelsen innebär att kunden, när intressekonflikten inte kan förhindras, ska få förutsättningar att fatta ett välgrundat beslut i förhållande till den verksamhet där intressekonflikten uppstått. Kunden ska således få beslutsunderlag i fråga om att gå vidare med eller avbryta den aktuella försäkringsdistributionen. Innebörden av att information ska lämnas varierar beroende på omständigheterna i det enskilda fallet (se skälen 40–42 till försäkringsdistributionsdirektivet och författningskommentaren till 5 kap. 1 §). Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2359 (artikel 3). Övervägandena finns i avsnitt 11.3.2. Paragrafen genomför delvis artikel 29 i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling. Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 14 § lagen om värdepappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 24.4 i MiFID II, som är förebild för artikel 29 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen innehåller krav på information till kunder. De innebär att en försäkringsdistributör, utöver det som gäller enligt 5 kap. 1, 2 och 5–7 §§, ska förse sina kunder med lämplig och lättbegriplig information innan ett förmedlingsavtal eller ett försäkringsavtal ingås. Informationen ska ge kunderna rimliga möjligheter att förstå arten av och vilka risker som är förknippade med den försäkringsdistribution och de försäkringsbaserade investeringsprodukter som försäkrings- distributören erbjuder. Informationen får lämnas i standardiserad form, vilket innebär att försäkringsdistributören i de fall det är möjligt kan upprätta ett informationsmaterial som lämnas till samtliga kunder. Kunder har emellertid rätt att enligt 5 § andra stycket på begäran få en uppdelning av alla kostnader och avgifter. Vilka uppgifter som ska lämnas anges i 5 §, och i 6 § ytterligare uppgifter när det gäller distribution som omfattar rådgivning (se defini- tionen av rådgivning i 1 kap. 9 § 19 och författningskommentaren till den Prop. 2017/18:216 paragrafen). Genom ett bemyndigande i 15 § 1 får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter med ytterligare regler om information till kunder (se författningskommentaren till den para- grafen). Övervägandena finns i avsnitt 11.4. Paragrafen genomför delvis artikel 29 i försäkringsdistributionsdirek- tivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling. Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 15 § lagen om värde- pappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 24.4 i MiFID II, som är förebild för artikel 29 i försäkrings- distributionsdirektivet. Paragrafen innehåller krav på den information som en försäkrings- distributör alltid ska förse kunder med när distributionen avser försäkringsbaserade investeringsprodukter. Av första stycket följer att en försäkringsdistributör ska förse kunder med information om försäkringsbaserade investeringsprodukter och föreslagna placeringsstrategier. Termen betalningar bör i detta sammanhang ges en vid innebörd och innefattar t.ex. alla ersättningar och avgifter som krävs för tillhandahållandet av en tjänst. Kravet på information om hur kunden får betala för kostnader och avgifter innebär att information ska lämnas om villkor för betalning eller annat fullgörande. Enligt andra stycket ska informationen om kostnader och avgifter, som inte orsakas av underliggande marknadsrisk räknas samman så att kunden dels kan förstå den totala kostnaden, dels den kumulativa effekten på investeringens avkastning. Det sistnämnda innebär att infor- mationen även ska lämnas i efterhand till kunder med vilka försäkringsdistributören har en fortlöpande relation som är längre än . Om kunden begär det, ska en uppdelning per post ges. Informationen ska, i förekommande fall, ges till kunden regelbundet, åtminstone , under investeringens varaktighet. När det gäller information om den försäkringsbaserade investerings- produkten framgår de uppgifter som paragrafen avser till stor del av det faktablad som ska upprättas och överlämnas till kunden i enlighet med bestämmelserna i . Genom ett bemyndigande i 15 § 1 får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter med ytterligare regler om information till kunder (se författningskommentaren till den para- grafen). Övervägandena finns i avsnitt 11.4. Paragrafen genomför delvis artikel 29.1 i försäkringsdistributionsdirek- tivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling. Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 17 § lagen om värde- pappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 24.4 i MiFID II, som är förebild för artikel 29 i försäkrings- distributionsdirektivet. Paragrafen innehåller särskilda informationskrav som gäller utöver det som anges i 5 § när en försäkringsdistributör tillhandahåller rådgivning. En definition av rådgivning finns i 1 kap. 9 § 19 (se författnings- kommentaren till den paragrafen). Punkt 1 innebär att en försäkringsförmedlare ska göra klart för kunden om rådgivningen tillhandahålls grundad på en personlig och opartisk analys eller inte. Skyldigheten innebär dock inget ytterligare krav i det avseendet, eftersom en sådan skyldighet redan finns enligt 5 kap. 6 §. För en försäkringsförmedlare som informerar kunden om att den tillhanda- håller rådgivning grundad på en personlig och opartisk analys gäller de krav som anges i 4 kap. 2 och 3 §§. Information ska enligt punkt 2 även lämnas om den analys av försäk- ringsbaserade investeringsprodukter som rådgivningen grundas på och om urvalet av försäkringsbaserade investeringsprodukter som analys- erats. Sådan information ska lämnas oavsett om det är fråga om rådgiv- ning grundad på en personlig och opartiska analys eller inte. Informa- tionen ska särskilt avse om rådet baseras på ett urval av försäkrings- baserade investeringsprodukter som är begränsat till försäkringar som helt eller delvis utvecklats av försäkringsförmedlaren eller försäkrings- företaget, företag med nära förbindelser till försäkringsförmedlaren eller försäkringsföretaget eller företag som har andra rättsliga eller ekonom- iska förbindelser som är så nära att det kan riskera att försämra förut- sättningarna för försäkringsdistributören att tillvarata kundens intressen. Den informationen är relevant när ett försäkringsföretag tillhandahåller rådgivning eller en försäkringsförmedlare tillhandahåller rådgivning som inte sker grundad på en personlig och opartisk analys. Vid rådgivning grundad på en personlig och opartisk analys får försäkringsbaserade investeringsprodukter som helt eller delvis utvecklats av försäkrings- förmedlaren själv, företag med nära förbindelser till försäkrings- förmedlaren eller andra företag som på något annat sätt har nära anknytning till försäkringsförmedlaren över huvud taget inte ingå i urvalet (se 4 kap. 2 § och författningskommentaren till den paragrafen). En definition av nära förbindelser finns i 1 kap. 9 § 15 (se även artikel 2.1.13 i försäkringsdistributionsdirektivet). Punkt 3 innebär att ett försäkringsföretag eller en försäkringsförmed- lare ska informera kunder om huruvida företaget eller förmedlaren regelbundet kommer att bedöma lämpligheten av de försäkringsbaserade investeringsprodukter som kunden rekommenderats. Genom ett bemyndigande i 15 § 1 får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter med ytterligare regler om information till kunder (se författningskommentaren till den para- Prop. 2017/18:216 grafen). Paragrafen har fått sin utformning efter synpunkter från Lagrådet. Övervägandena finns i avsnitt 11.4. Paragrafen motsvarar i huvudsak 6 kap. 8 § lagen om försäkrings- förmedling. Paragrafen innebär att även marknadsföringslagens sanktionssystem, med vissa undantag, kan tillämpas om informationskraven i 4–6 §§ inte följs. Av ordet ”även” i första meningen tydliggörs att bestämmelsen utgör ett komplement till de sanktioner som får tillgripa mot en försäkringsdistributör som åsidosätter sina skyldigheter enligt denna lag. Övervägandena finns i avsnitt 11.4. Paragrafen genomför artikel 29.2 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 21 § lagen om värde- pappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 24.9 i MiFID II, som är förebild för artikel 29.2 i försäkrings- distributionsdirektivet. I paragrafen anges de krav som måste vara uppfyllda för att en försäkringsdistributör ska få betala eller ta emot en ersättning från en tredjepart i samband med distribution av försäkringsbaserade investeringsprodukter eller sidotjänster. Orden ”i samband med” innebär att bestämmelsen även omfattar ersättningar som förekommer i led längre bak i verksamheten än i förhållande till slutkunden. Med sidotjänst avses en tjänst som tillhandahålls vid sidan av eller tillsammans med försäkringsdistribution, t.ex. kreditförmedling eller investerings- rådgivning. Det innebär att i paragrafen avses med sidotjänst inte det- samma som i 2 kap. 2 § lagen om värdepappersmarknaden (jfr artikel 4.3 i MiFID II). En försäkringsdistributör får i samband med distribution av försäkringsbaserade investeringsprodukter eller sidotjänster erbjuda eller ta emot ersättning från någon annan än kunden bara om ersättningen inte har någon negativ inverkan på distributionstjänsten eller försäkrings- produkten och inte försämrar försäkringsdistributörens förutsättningar att fullgöra sina skyldigheter att agera hederligt, rättvist och professionellt i enlighet med kundens bästa intresse. Kraven gäller för försäkringsdistributörer vid all försäkringsdistribu- tionsverksamhet som har samband med försäkringsbaserade investerings- produkter och sidotjänster och i förhållande till såväl professionella kunder som icke-professionella kunder. De måste således alltid vara upp- fyllda för att en försäkringsdistributör som utför försäkringsdistribution eller sidotjänster ska få lämna eller ta emot en ersättning. I 4 kap. 3 § andra stycket finns ytterligare begränsningar när det gäller ersättningar i samband med att försäkringsdistribution tillhandahålls i form av rådgivning grundad på en opartisk och personlig analys. En ersättning som inte är tillåten enligt paragrafen är inte heller tillåten enligt 4 kap. 3 §. En ersättning som är tillåten enligt den paragrafen kan dock i vissa fall vara förbjuden enligt 9 § eller förevarande paragraf. Med ersättning avses, liksom i 9 § och 4 kap. 3 §, alla provisioner, ersättningar, avgifter eller andra betalningar, inbegripet ekonomiska ersättningar av alla slag eller eventuella andra finansiella eller icke- finansiella förmåner eller incitament, som erbjuds eller betalas ut med avseende på försäkringsdistributionsverksamhet (se 1 kap. 9 § 6 och artikel 2.1.9 i försäkringsdistributionsdirektivet). Olika former av rabatter omfattas också. Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2359 (artiklarna 2 och 8). Övervägandena finns i avsnitt 11.5.1. Paragrafen har inte någon motsvarighet i försäkringsdistributionsdirek- tivet eller lagen om försäkringsförmedling och innebär att möjligheten till strängare regler enligt artikel 29.3 i direktivet utnyttjas. Paragrafen anger de krav som försäkringsförmedlare och försäkrings- företag, utöver dem i 8 § och 4 kap. 3 §, måste uppfylla för att de ska få betala en ersättning till eller ta emot en ersättning från en tredjepart i samband med distribution av försäkringsbaserade investeringsprodukter eller sidotjänster (se författningskommentaren till 8 § om vad som avses med sidotjänst). Paragrafen innebär att ett försäkringsföretag eller en försäkringsför- medlare, i samband med distribution av försäkringsbaserade investe- ringsprodukter eller sidotjänster, inte får erbjuda eller ta emot ersättning som till väsentlig del avser tjänster som ännu inte utförts, till sin storlek baseras på premiebetalningar som ännu inte betalats, eller i annat fall är av sådan storlek att den står i uppenbart missförhållande till de tjänster som utförs. Bestämmelsen innebär ett förbud mot bl.a. vissa s.k. up front-ersätt- ningar i samband med distribution av försäkringsbaserade investerings- produkter. Bestämmelsen bör tillämpas på ersättningar som betalas när försäkringsprodukten tecknas eller försäkringskapitalet flyttas och som beräknas efter en viss procent av det investerade beloppet (försäkrings- kapitalet) eller de försäkringspremier som kunden förväntas betala . I de allra flesta fall torde en ersättning som inte är tillåten enligt be- stämmelsen vara otillåten redan enligt 4 kap. 3 §, eller i vart fall anses påverka tjänsten negativt enligt 8 §. Bestämmelsen innebär emellertid inte i sig ett förbud mot vissa ersättningsmodeller såsom beståndsersätt- ning och stockersättning. En ersättningsmodell måste dock alltid vara utformad på ett sådant sätt att den är förenlig med de krav som ställs upp i övrigt i lagen. Bestämmelsen bör tolkas i ljuset av att det är ersättningar som typiskt sätt innebär intressekonflikter och vars storlek står i uppenbart missförhållande till den försäkringsdistribution som utförs som ska träffas av förbudet. Det innebär att den inte heller ställer upp något absolut förbud mot att ersättning utgår i förhållande till försäkrings- Prop. 2017/18:216 distribution som ännu inte utförts, så länge ersättningens storlek och den tid som förskottsbetalningen avser inte avviker i någon väsentlig mån. Om en försäkringstagare betalar en försäkringspremie är det alltså i princip tillåtet att provision utgår i förhållande till den premien även om någon försäkringsförmedling inte utförts, om avsikten är att distributionen ska utföras relativt nära . Genom ett bemyndigande i 16 § 3 får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter med ytterligare bestäm- melser om ersättningar och andra förmåner (se författningskommentaren till den paragrafen). Övervägandena finns i avsnitt 11.5.2. Paragrafen genomför artikel 30.1 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 23 § lagen om värdepappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 25.2 i MiFID II, som är förebild för artikel 30.1 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen innehåller särskilda krav på den lämplighetsbedömning som, vid sidan av krav och behovsprövning enligt 5 kap. 11 §, ska utföras när en försäkringsdistributör tillhandahåller rådgivning (se definitionen av rådgivning i 1 kap. 9 § 19 och författningskommentaren till den paragrafen). En försäkringsdistributör ska enligt första stycket hämta in nödvändiga uppgifter från kunden om dennes kunskaper och erfarenheter av den specifika typen av produkt eller tjänst samt om dennes ekonomiska situation och mål med investeringen, så att distributören kan rekommendera kunden de försäkringsbaserade investeringsprodukter som är lämpliga för denne. Uppgifterna om kundens ekonomiska situation och investeringsmål ska enligt andra stycket vara tillräckliga för att försäkringsdistributören ska kunna göra en bedömning av och särskilt beakta kundens möjlighet att klara av förluster och kundens risktolerans. Enligt tredje stycket, som gäller när en försäkringsdistributör tillhanda- håller rådgivning om en försäkringsbaserad investeringsprodukt till- sammans med sådan investeringsrådgivning om ett finansiellt instrument som avses i lagen om värdepappersmarknaden, ska distributören bedöma lämpligheten av överenskommelsen eller paketet som helhet. Lämplig- hetsbedömningen innebär i dessa fall att bedömningen ska omfatta kombinationen av tjänster eller produkter vid korsförsäljning, dvs. som en del av ett paket eller när en investeringstjänst erbjuds som ett villkor för samma överenskommelse eller paket (se definitionen i 4 kap. 13 §). Följden av att en kund inte lämnar uppgifter enligt paragrafen, eller lämnar ofullständiga uppgifter, är att försäkringsdistributören inte får lämna någon rekommendation till kunden. Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2359 (artiklarna 9–13 och 17). Övervägandena finns i avsnitt 11.6.1. Paragrafen genomför artikel 30.2 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 24 § lagen om värde- pappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 25.3 i MiFID II, som är förebild för artikel 30.2 i försäkrings- distributionsdirektivet. Paragrafen innehåller krav på den passandebedömning som ska utföras när en försäkringsdistributör tillhandahåller annan försäkringsdistribution än rådgivning (se definitionen av rådgivning i 1 kap. 9 § 19 och författningskommentaren till den paragrafen). Med detta avses t.ex. sådan distribution som sker genom tillhandahållande av digitala platt- formar där kunden själv kan välja att teckna försäkringar samt välja investeringsalternativ (t.ex. finansiella instrument mot vilka försäk- ringens värde ska exponeras). Även marknadsföring av försäkringar och till dem knutna investeringsalternativ omfattas. Förevarande paragraf innebär att en passandebedömning ska göras vid försäkringsdistribution som sker vid ingående av försäkringsavtal och i förhållande till biträde till redan ingångna försäkringsavtal (om inte undantag gäller enligt 12 §). En försäkringsdistributör ska enligt första stycket begära att kunden lämnar uppgifter om sina kunskaper och erfarenheter av den erbjudna eller efterfrågade typen av produkt eller tjänst, så att distributören kan bedöma om distributionstjänsten eller försäkringsprodukten passar kunden. Om tjänsten avser en kombination av tjänster eller produkter (dvs. när det är fråga om korsförsäljning, se definitionen i 4 kap. 13 §), ska bedömningen avse överenskommelsen eller paketet som helhet. Enligt andra stycket ska en försäkringsdistributör, om denne mot bak- grund av de uppgifter som kunden har lämnat, anser att tjänsten eller produkten inte passar kunden, varna kunden. Följden av att en kund inte lämnar uppgifter enligt paragrafen, eller lämnar ofullständiga uppgifter, är enligt tredje stycket att försäkrings- distributören ska varna kunden om att distributören inte kan avgöra om produkten passar kunden. Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2359 (artiklarna 15 och 17). Övervägandena finns i avsnitt 11.6.2. Paragrafen genomför artikel 30.3 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 25 § lagen om värde- pappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 25.4 i MiFID II, som är förebild för artikel 30.3 i försäkrings- distributionsdirektivet.