prop · H60316 · 2018-11-27 00:00:00 — Det finns inte ett lika omfattande behov av befogenheter i Kustbevak- ningens indirekta brottsbekämpning som i den direkta. Av rättssäkerhets- och effektivitetsskäl behöver tjänstemännen dock ges tydliga och till- räckliga befogenheter även i dessa fall. indirekta brottsbekämpning kan delas upp i tre nivåer. För det första handlar det om brottsbekämpning i fall där det finns behov av omedelbara ingripanden och inte kan vänta 2018/19:16 med en åtgärd till efter det att en annan huvudansvarig myndighet ställt sig bakom åtgärden. För det andra handlar det om situationer när en förundersökning ännu inte har inletts, men den huvudansvariga myndig- heten har ställt sig bakom ingripande. För det tredje handlar det om situationer där det pågår en förundersökning och förun- dersökningsledaren begär biträde med en viss åtgärd. 9.7.1Ingripanden som inte kan vänta Regeringens förslag: Om inte ett godkännande från den huvudan- svariga myndigheten utan väsentlig olägenhet kan avvaktas ska en kustbevakningstjänsteman ha samma rätt som en polisman att gripa en person och ta föremål i beslag. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inga synpunkter på förslaget. Utkastets förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: En kustbevakningstjänsteman kan i undantagsfall behöva ingripa som biträde även om den huvudansvariga myndigheten inte ställt sig bakom åtgärden. De befogenheter som då ska komma ifråga bör av rättssäkerhetsskäl vara sådana att de inte kan anstå ens . Ett gripande kan i vissa situationer behöva genomföras eftersom det annars finns risk att misstänkta undkommer. En kustbevak- ningstjänsteman ska då inte behöva överväga om det finns förutsättningar för ett envarsgripande. I stället bör han eller hon, om ett godkännande från den huvudansvariga myndigheten inte utan väsentlig olägenhet kan avvaktas, ha rätt att gripa en person. I samband med ett gripande får förvisso föremål som då påträffas tas i beslag med stöd av bestämmelsen i 27 kap. 4 § första stycket rättegångs- balken. Föremål, som kan ha betydelse för utredning om brott, kan dock ibland behöva tas i beslag även om det inte sker i samband med ett gripande. Så kan vara fallet om det finns risk för att föremålet går förlorat om åtgärden inte vidtas genast, t.ex. genom att det försvinner i havet. En kustbevakningstjänsteman bör därför, om ett godkännande från den huvudansvariga myndigheten inte utan väsentlig olägenhet kan avvaktas, ha rätt att ta föremål i beslag. 9.7.2Ingripanden innan en förundersökning har inletts Regeringens förslag: En kustbevakningstjänsteman som efter ett godkännande biträder eller ska, innan någon förundersökning har hunnit inledas, i vissa avseenden ha samma rätt som en polisman att utföra vissa s.k. primära utrednings- åtgärder. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utred- ningen föreslår dock inte att en kustbevakningstjänsteman i detta fall ska ha rätt att från den som ska höras tillfälligt ta om hand elektronisk Prop. 2018/19:16 kommunikationsutrustning och besluta om kroppsvisitation. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Utkastets förslag överensstämmer delvis med regeringens. föreslår att en kustbevakningstjänsteman i detta fall även ska ha rätt att gripa den som misstänks för brott, göra en husrannsakan och ta föremål i beslag. Remissinstanserna Justitiekanslern pekar på att utrymmet för Kustbe- vakningen att agera i denna del måste vara väldigt begränsat samt att det kan ifrågasättas om det är lämpligt att godkännande ska kunna inhämtas från någon hos myndigheterna, oavsett om personen har behörighet att leda förundersökning eller inte. Övriga remissinstanser har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: Det finns en väl inarbetad ordning som innebär att en kustbevakningstjänsteman har en rad av de befogenheter som en polisman har när myndigheten lämnar biträde åt exempelvis . Genom den föreslagna regleringen ges nu även möjlighet att biträda eller Tull- verket i ett mycket tidigt skede under en brottsutredning. Eftersom denna möjlighet förutsätter att förundersökning inte har inletts talar rättssäker- hetsskäl, vilket Justitiekanslern också pekar på, starkt för att ge bestäm- melsen ett snävt tillämpningsområde. Det bör främst vara fråga om att en kustbevakningstjänsteman ska kunna utföra vissa primära utrednings- åtgärder. Mot denna bakgrund bör en kustbevakningstjänsteman innan en förun- dersökning har inletts ha rätt att hålla förhör och vidta andra utrednings- åtgärder som är av betydelse för utredningen av brottet, beordra och ta med någon till förhör samt, från den som ska höras, tillfälligt ta om hand elektronisk kommunikationsutrustning och då besluta om kroppsvisi- tation. Denna form av ingripande är oftast endast möjlig i nära anslutning till att brottet har begåtts (jfr bl.a. JO 1967 s. 153). Tvångsmedel enligt 24–28 kap. , såsom att gripa den som misstänks för brott, att ta föremål i beslag och att göra en husrann- sakan, förutsätter att förundersökning inleds och kan därför inte bli aktuella i detta skede. Regleringen är utformad så att ett godkännande ska lämnas av någon på myndigheten, och inte exempelvis en förundersökningsledare. Justitiekanslern ifrågasätter om detta är lämpligt, men pekar på att krav om godkännande från en förundersökningsledare skulle göra tillämpningsområdet än mer snävt. Enligt regeringen finns skäl att även låta de på myndigheten som inte har rätt att besluta om att förunder- sökning ska inledas, såsom vakthavande befäl, godkänna ett biträde. Det framstår som en rimlig ordning bl.a. med hänsyn till att en kustbevak- ningstjänstemans befogenheter på detta stadium i utredningen är relativt begränsade. 2018/19:16 9.7.3 Biträde under en förundersökning Regeringens förslag: En förundersökningsledare får efter inledd förundersökning anlita biträde av för att utreda brottet. En förundersökningsledare ska också få ge i uppdrag åt Kustbevak- ningen eller en kustbevakningstjänsteman att vidta en viss åtgärd som hör till förundersökningen, om det är lämpligt med hänsyn till åtgär- dens beskaffenhet och omständigheterna i övrigt. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Utkastets förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna Säkerhetspolisen tillstyrker förslaget. remissinstanser har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: Regleringen om biträde efter att en förundersökning har inletts är inte begränsad på annat sätt än att begäran måste komma från en förundersökningsledare och avse utredningen av brottet. Motsvarande bör fortsätta att gälla enligt den nya lagen när Kust- bevakningen biträder annan myndighet, dvs. inte endast Polismyndig- heten och . Vilka åtgärder som en kustbevakningstjänsteman får vidta inom ramen för ett biträde åt en förundersökningsledare är begränsat genom ett lämplighetskrav (se 7 § LKP). Lämplighetskravet utgör en yttersta gräns för vilka åtgärder som får vidtas. Detta innebär t.ex. att åtgärder som ligger utanför vad en kustbevakningstjänsteman har rätt att göra enligt den nya lagen eller annan lagstiftning inte bör komma ifråga. För att biträde ska få lämnas bör därför även fortsättningsvis krävas att åtgärden är lämplig med hänsyn till dess beskaffenhet och omständigheterna i övrigt. Effektivitetsskäl talar vidare för att det inte heller enligt den nya lagen bör finnas några formella begränsningar av vilka befogenheter en kust- bevakningstjänsteman har när han eller hon agerar på uppdrag av en förundersökningsledare. Stoppa fartyg, fordon eller annat Regeringens förslag: För att verkställa ett tvångsmedel eller vidta en annan åtgärd i den brottsbekämpande verksamheten ska en kustbevak- ningstjänsteman i vissa fall ha rätt att stoppa ett fartyg, ett fordon eller ett annat transportmedel. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock inte att en kustbevakningstjänsteman ska ges samma rätt som en polisman har att reglera trafiken. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Utkastets förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. utkastet föreslås inte någon hänvisning för den indirekta brottsbekämp- ningen till det kapitlet där den direkta brottsbekämpningen regleras när det gäller de medel som får användas av en kustbevakningstjänsteman . 2018/19:16 för att genomföra en tjänsteåtgärd. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: En polisman har rätt att stoppa fartyg, fordon eller annat transportmedel om det 1.finns anledning att anta att någon som färdas i detta har gjort sig skyldig till brott som tjänstemannen får ingripa mot, 2.av någon annan anledning behövs för att med stöd i lag ingripa mot någon som befinner sig i eller på transportmedlet, genom att beröva honom eller henne friheten, på annat sätt inskränka hans eller hennes rörelsefrihet eller utsätta honom eller henne för kroppsvisitation eller kroppsbesiktning, 3.behövs för att med stöd i lag genomföra husrannsakan i eller på transportmedlet, eller 4.behövs för att med stöd i lag eller annan författning reglera trafiken eller för att kontrollera transportmedlet, den som för det eller dess last. har en kustbevakningstjänsteman endast i vissa fall rätt att stoppa fordon, fartyg och andra transportmedel. Det finns konkreta behov, bl.a. av effektivitetsskäl, att generellt kunna stoppa transportmedel i Kustbe- vakningens brottsbekämpande verksamhet för att verkställa tvångsåtgär- der som riktas mot någon som befinner sig i exempelvis fordonet. Starka skäl talar därför för en reglering som ger en kustbevakningstjänsteman motsvarande rätt som en polisman att kunna stoppa fartyg, fordon eller andra transportmedel. Effektivitetsskäl talar även för att ge en kustbe- vakningstjänsteman rätt att stoppa fordon i syfte att reglera trafiken. Denna rätt bör avse både den direkta och indirekta brottsbekämpning- en. Som Lagrådet framhåller måste användningen av tvångsmedel ha ett tydligt lagstöd. Det bör därför finnas en uttrycklig reglering när det gäller de medel som en kustbevakningstjänsteman får använda inom såväl den direkta som indirekta brottsbekämpningen. Lagrådet anser vidare att det kan ifrågasättas om en parallell reglering med snarlika tvångsbefogenheter i 2 kap. 3 §, 3 kap. 16 § och 6 kap. 1 § är lämplig. Det är regeringens uppfattning att bestämmelserna fyller olika funktioner, och därmed behövs. Dessutom finns denna parallella regle- ring , i bl.a. vattenföroreningslagen. Regeringens förslag: En kustbevakningstjänsteman som ingriper med stöd av 3 kap. 4–10 §§ eller 13–15 §§ ska genast anmäla detta till någon som är behörig att leda en förundersökning. tjänsteman ska ha samma skyldighet som en polisman att rapportera brott inom den direkta brottsbekämpningen samt att meddela rapport- Om en kustbevakningstjänsteman upptäcker att ett brott har begåtts utanför territorium ska tjänstemannen skyndsamt anmäla saken till åklagare. Med biträdesrollen inom den indirekta brottsbekämpningen ska det följa en särskild rapporteringsskyldighet till den behöriga brottsbe- Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår dock inte en lika långtgående skyldighet att anmäla brott som begås utanför svenskt territorium. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Utkastets förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna Justitiekanslern pekar på att det fortsatt inom den indirekta brottsbekämpningen finns en problematik med att viss doku- mentation kan falla mellan stolarna. Övriga remissinstanser har inga särskilda synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: För att en förundersökningsledare ska kunna fullgöra sin roll på ett effektivt sätt behöver han eller hon få kännedom om ingripanden som sker. Enligt dagens reglering har en kustbevakningstjänsteman redan i flera fall en rapporteringsskyldighet. Skyldigheten fullgörs normalt genom att en brottsanmälan upprättas. Så som Justitiekanslern framhåller fungerar dock inte denna rapporteringsskyldighet fullt ut . ingriper mot ett brott som omfattas av myndighetens självständiga uppgifter bör därför nu få en formell skyldighet att rapportera till behörig tjänsteman, dvs. till någon som är behörig att leda en förundersökning, så snart det kan ske. Enligt den nya regleringen bör skyldigheten därför följa den direkta brottsbekämpningen och det geografiska tillämpnings- Motsvarande skyldighet finns för polismän och tulltjänstemän. En fråga som hänger nära samman med rapporteringsskyldigheten är rätten att i vissa fall underlåta att rapportera brott, s.k. rapporteftergift. Med detta avses rätten att underlåta att rapportera ett brott till närmaste förman samt en förmans rätt att underlåta att sända en rapport vidare till Denna rätt tillkommer såväl polismän som kustbe- vakningstjänstemän och ska därför överföras till den nya lagen. ändringar i sak i bör inte göras. Brott som är begångna utanför svenskt territorium är ofta förknippade med särskilda juridiska problem. Detta gäller oavsett om brottet omfattas av den direkta eller den indirekta brottsbekämpningen. slår därför att en kustbevakningstjänsteman bör åläggas en skyldighet att anmäla alla brott som upptäcker och som är begångna Prop. 2018/19:16 utanför svenskt territorium till åklagare, som därefter kan avgöra om brottet ska föranleda förundersökning och vilket biträde som eventuellt krävs för utredningsarbetet. Syftet med regleringen är också att åklagaren snabbt ska kunna ta över ledningen av förundersökningen. Om biträde lämnats inom den indirekta brottsbekämpningen behöver den huvudansvariga myndigheten få information om detta, bl.a. för att få ett underlag för att besluta om eventuella vidare åtgärder. Den myndighet som biträds bör därför rapportera vilka åtgärder som gjorts och resultaten av dessa. Även om det, som Justitiekanslern framhåller, kan finnas en fortsatt risk för brister stärker denna reglering kraven på dokumentation och rapportering. 10.1Direkt och indirekt ordningshållning Regeringens förslag: ordningshållande arbete ska regleras i två olika verksamhetskategorier – den direkta och den indi- rekta ordningshållningen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inte några invändningar mot Utkastets förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. I utkastet benämns dessa områden det direkta respektive indirekta ordningshållningsområdet. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: har vissa ordningshållande uppgifter. Regeringens utgångspunkt är att myn- digheten ska ges tydligt reglerade möjligheter att agera självständigt mot sådana ordningsstörningar som har anknytning till myndighetens befint- liga verksamhet, som vanligen sker i områden som annars har begränsad myndighetsnärvaro. På så sätt skapas förutsättningar för ett rättssäkert och effektivt upprätthållande av den allmänna ordningen till sjöss. Denna verksamhetskategori ska kallas direkta ordningshåll- ning. Ett effektivt utnyttjande av myndigheternas resurser, tillsammans med det förhållandet att oftast har möjlighet att komma först till vissa avlägsna platser, motiverar dock att myndigheten ges möjlighet att agera även utanför det område där den har ett självständigt ansvar. ska därför i enskilda fall även kunna ingripa för att upprätthålla ordningen i sådana områden. Denna verksamhetskategori ska kallas indirekta ordningshållning. Regeringens förslag: direkta ordningshållning ska omfatta uppträdande till sjöss samt störningar enligt vissa författningar som anges i lagen. Inom den direkta ordningshållningen ska själv- ständigt få förebygga och ingripa mot störningar av ordningen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte lämnat några särskilda synpunkter på Utkastets förslag överensstämmer med regeringens. att ska ingripa mot störningar av den allmänna ord- Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: uppdrag är begränsat till att genom sjöövervakning förebygga och ingripa mot stör- ningar av ordningen i trafiken till sjöss (3 § instruk- resurser och unika närvaro längs kusterna inne- bär att myndighetens självständiga uppdrag även bör ta sikte på att förebygga och ingripa mot störningar av ordningen som avser uppträdande till sjöss. För att undvika praktiska tillämpningsproblem bör dock den nuvarande särskilda avgränsningen till ordningsstörningar i trafiken tas bort. Regeringen har övervägt om det i den nya lagen ska ställas krav på att en störning ska avse den allmänna ordningen för att ett ingripande ska få Så som Lagrådet anför är den konkreta innebörden av begreppet allmän ordning oklar. Det brukar ofta anses innefatta allt som syftar till att säkra en trygg och friktionsfri samlevnad medborgarna emellan. begreppet ligger att det ska vara fråga om ett intresse som berör en större eller obestämd krets av enskilda. Som Lagrådet har påpekat kan det ifrå- gasättas om uppträdanden till sjöss i någon större utsträckning berör andra på ett sådant sätt att den allmänna ordningen störs. bakgrund bör ingripanden enligt den nya lagen inte begränsas till stör- ningar av den allmänna ordningen. Likt dagens reglering ska det räcka att Lagen om sjöfartsskydd och lagen om hamnskydd innehåller bestäm- melser som ger en kustbevakningstjänsteman rätt att ingripa för att upprätthålla ordningen och säkerheten på fartyg och i hamnars områden. Störningar enligt dessa bestämmelser bör omfattas av den direkta Lagrådet framhåller att det är oklart vad som avses med uttrycket hamnars områden, och att det gängse uttrycket är hamnområde. om hamnskydd används uttrycket hamns område (4 kap. 7 §). definierar hamn som ett specificerat land- och vattenområde som består av anläggningar och utrustning som underlättar kommersiella sjötrans- porter (1 kap. 3 §). I förarbetena resoneras det kring ordet hamn, bl.a. konstateras det att någon geografisk allmängiltig definition inte låter sig Tillämpningsområdet för de befogenheter som ges i lagen är helt avhängigt av hamnens respektive hamnanläggningens geografiska gräns fastställs individuellt av en myndighet (se prop. s. 22 f.). Eftersom den nya lagen hänvisar till lagen om hamnskydd är det Prop. 2018/19:16 lämpligt att uttrycket hamnars område används även i den nya lagen. Regeringens förslag: ska som biträde i ett enskilt fall få agera mot störningar av ordningen som inte omfattas av den direkta ordningshållningen, om den mottagande myndigheten har ska ha rätt att neka till att lämna biträde. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. ningen föreslår varken en bestämmelse som uttryckligen kräver att Kust- bevakningen godkänner en begäran om biträde eller en bestämmelse som uttryckligen ger rätt att begära att få biträda Polismyn- Utredningen föreslår vidare att biträde endast ska få lämnas i anledning av en oförutsedd händelse eller en planerad insats. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Utkastets förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. utkastet föreslås att ska ingripa mot störningar av den Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: Som tidigare nämnts har Kustbevak- ningen resurser i områden som annars har relativt begränsad myndig- Genom att ges en tydlig lagreglerad möjlighet att vid behov i enskilda fall biträda vid ordningsstörningar, skapas förutsättningar för en effektivare ordnings- hållning och ett bättre utnyttjande av samhällets samlade resurser. Inom den indirekta ordningshållningen har alltid huvudansvaret för ordningshållningen. självständig rätt att ingripa och ofta bör ta över ansvaret så snart som möjligt, är det särskilt viktigt med kommunikation mellan myndigheterna och tydliga ramar för hur och dess tjänstemän får Avgränsningen bör därför, på samma sätt som inom den indirekta brottsbekämpningen, knytas till att myndigheterna är överens om att en viss åtgärd ska vidtas. Av rättssäkerhetsskäl bör ett agerande från Kust- bevakningens sida alltså enligt huvudregeln förutsätta att Polismyndig- heten har ställt sig bakom ingripandet. Ett sådant godkännande bör kunna föregås av en förfrågan från båda myndigheterna. Att det i vissa situat- ioner finns skäl att låta en kustbevakningstjänsteman ingripa även utan ett godkännande behandlas i avsnitt 10.3.2. Uppgiften att biträda väcker frågan om myndigheten ska ha rätt att neka till en begäran om biträde. att själv bäst kan bedöma var de egna resurserna gör mest nytta samt om och på vilket sätt biträde ska ges. Det kan t.ex. vara nödvändigt att neka biträde om resurserna behövs för ett räddningstjänst- Det bör inte heller växa fram en ordning där 2018/19:16 anpassar sin egen verksamhet efter möjlighet att lämna biträde. Mot den bakgrunden är det rimligt att ges en uttrycklig möjlighet att neka till en begäran om biträde. Kustbe- vakningen ska inte behöva anföra några skäl för sitt ställningstagande. 10.3.2Ingripanden vid allvarlig fara för liv eller hälsa Regeringens förslag: Om ett ingripande är nödvändigt för att hindra allvarlig fara för liv eller hälsa och om faran inte lämpligen kan hindras på något annat sätt ska en kustbevakningstjänsteman få ingripa även utan ett godkännande. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Utkastets förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: En kustbevakningstjänsteman kan i undantagsfall behöva ingripa som biträde även om inte har godkänt åtgärden. Ett ingripande kan i vissa situationer behöva utövas mer eller mindre för att hindra allvarlig fara för liv eller hälsa. Det är betydligt bättre att en kustbevakningstjänsteman då ingriper, även utan ett godkännande från , än att någon ur allmänheten tvingas göra det. En förutsättning för sådant agerande är dock att faran inte lämpligen kan hindras på något annat sätt. 10.4.1Avvisa, avlägsna eller tillfälligt omhänderta personer Regeringens förslag: En kustbevakningstjänsteman ska ha rätt att avvisa, avlägsna och tillfälligt omhänderta den som stör ordningen eller utgör en omedelbar fara för den. En kustbevakningstjänsteman ska även få vidta sådana åtgärder för att avvärja brott. Det ska införas krav på bl.a. förmansprövning, underrättelser och på behandlingen av enskilda. En omhändertagen ska så snabbt som möjligt överlämnas till Polis- myndigheten. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen behandlar dock inte underrättelseskyldighet till närstående. Remissinstanserna anför att det i lagen bör införas en underrättelseskyldighet till närstående. F.d. anför att en kustbevakningstjänsteman bör ha samma rätt som en polisman att omhänderta personer med stöd av lagen (1976:511) om omhänder- tagande av berusade personer. Övriga har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Utkastets förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna anför åter att en kustbevak- ningstjänsteman bör ha samma rätt som en polisman att omhänderta personer med stöd av lagen om omhändertagande av berusade personer. Övriga remissinstanser har inte några särskilda synpunkter på förslaget. Skälen för regeringens förslag: En kustbevakningstjänsteman har i vissa fall samma rätt som en polisman att avvisa, avlägsna och tillfälligt omhänderta den som stör ordningen eller utgör en omedelbar fara för den samt för att avvärja brott.