prop · H503126 · 2018-03-13 00:00:00 — Föreläggandet ska då återkallas och ett nytt föreläggande får därefter utfärdas (48 kap. 18 § RB). Ett godkännande som sker efter att tiden löpt ut och åklagare har fattat ett beslut om åtal är utan verkan. Om godkännande genom full betalning sker blir straffet därigenom verkställt. Om betalning av ett godkänt föreläggande inte sker vidtar verkställighet, i första hand genom uppbördsförfarandet hos . Om ett föreläggande av ordningsbot inte godkänns kan åklagare utfärda ett strafföreläggande eller väcka åtal (48 kap. 19 § RB). Enligt lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning (BfL) får pröva krav på att någon ska fullgöra en förpliktelse. Kravet kan avse betalning (betalningsföreläggande) eller annat än betalning (handräckning). Det finns två typer av handräckning – vanlig eller särskild. Vanlig handräckning kan t.ex. handla om krav på att någon ska flytta från en bostad eller krav på att få tillbaka något som har lånats eller hyrts ut (3 § BfL). Särskild handräckning avser krav på att vidta rättelse, t.ex. om någon utan lov har gjort något med egendom som tillhör sökanden eller hindrat sökanden att använda viss egendom (4 § första stycket första meningen BfL). Särskild handräckning får användas även när det särskilt anges i lag (4 § första stycket andra meningen BfL), t.ex. när en hyresvärd behöver få tillträde till en lägenhet eller lokal för att besiktiga eller reparera något och den boende inte släpper in hyresvärden (12 kap. 26 § femte stycket jordabalken). En ansökan om betalningsföreläggande eller handräckning ska vara skriftlig (9 § första meningen BfL). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får dock föreskriva undantag från kravet på skriftlighet (9 § andra meningen BfL). Av 6 och 7 §§ förordningen 2017/18:126 (1991:1339) om betalningsföreläggande och handräckning framgår att undantag från kravet på skriftlighet får medges av och innebära tillstånd att göra ansökan på medium för automatisk databehandling. Sådant tillstånd får medges en ingivare som kan antas på ett betryggande och tekniskt ändamålsenligt sätt ge in ett stort antal ansökningar (7 § andra meningen förordningen om betalningsföreläggande och handräckning). En skriftlig ansökan ska vara undertecknad av sökanden eller hans ombud samt ges in till i original och en kopia. Vidare ska de handlingar som bifogas ansökan ges in i två exemplar (19 § BfL). Kravet på undertecknande gäller inte de ansökningar som ges in elektroniskt av en ingivare med erforderligt tillstånd. Tar upp ansökan ska den som kravet riktas mot (svaranden) föreläggas att yttra sig från det att ansökan delgavs honom eller henne (25 § BfL). Vill svaranden bestrida ansökan ska det göras det skriftligen (31 § BfL). Om svaranden invänder mot ansökan om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning och sökanden begär det, ska ansökan överlämnas till tingsrätt (33–37 §§ BfL). Om ett utslag meddelas i ett mål om betalningsföreläggande eller vanlig handräckning, och svaranden är missnöjd med det kan han eller hon ansöka om återvinning, varpå målet ska överlämnas till tingsrätt (52–54 §§ BfL). Sökanden kan när som helst under processen återkalla sin ansökan helt eller delvis (22 § BfL). tar emot omkring 1,2 miljoner ansökningar om betalningsföreläggande eller handräckning varav mellan 220 000 och 240 000 utgör pappersansökningar. Resterande ansökningar inkommer elektroniskt från större ingivare, företrädesvis inkassoföretag, som i enlighet med 6 och 7 §§ förordningen om betalningsföreläggande och handräckning har beviljat tillstånd att göra ansökan på medium för automatisk databehandling. Praktisk hantering av ansökningar i pappersform Sökanden kan utforma sin ansökan på egen hand eller använda en av särskilt framtagen blankett, vilken skickas per post till inläsningscentral med en extern skanningsleverantör som mottagare. Inkomna ansökningar skannas in och skickas därefter till system för digital akthantering. Handläggaren kan sedan ta fram handlingarna i handläggningssystem för summarisk process och utföra de åtgärder som behövs innan ett föreläggande, för det fall ansökan är komplett och formellt riktig, skickas till svaranden. Även handlingar som inkommer från svaranden, t.ex. ett bestridande, skickas direkt till skanningsleverantören. En begäran om att ett mål ska överlämnas till tingsrätt skickas däremot direkt till , och alltså inte via skanningsleverantören. Ofta skickas en sådan begäran först in genom ett e-postmeddelande, t.ex. för att handlingen ska komma in inom föreskriven frist, för att därefter skickas in i original per post. Samtliga handlingar från den digitala akten expedieras därefter till behörig domstol tillsammans med begäran om överlämnande. En begäran om återvinning skickas, precis Prop. 2017/18:126 som ansökan, till den externa skanningsleverantören. Hantering av ansökningar på medium för automatisk databehandling Sådana ingivare som enligt 6 och 7 §§ förordningen om betalningsföreläggande och handräckning ges tillstånd att göra ansökan på medium för automatisk databehandling, s.k. filansökan, är typiskt sett ingivare som hanterar och ger in stora mängder ansökningar med viss regelbundenhet. Ansökan ges in genom en informationsöverföring av filer direkt från ingivaren till . Efter validering skickas en kvittens till ingivaren med information om huruvida transaktionsfilerna är formellt korrekta. Den fysiska filöverföringen sker genom SHS (Spridnings- och hämtningssystem) som används av statliga myndigheter, kommuner och landsting, men även av företag och organisationer, vid informationsutbyte i samband med e-tjänster. I och rådets förordning (EU) nr 910/2014 av om elektronisk identifiering och betrodda tjänster för elektroniska transaktioner på den inre marknaden och om upphävande av direktiv /93/EG (eIDAS-förordningen) finns en rättslig ram för elektronisk identifiering och s.k. betrodda tjänster, samt regler för dem som tillhandahåller sådana tjänster. Syftet med förordningen är att öka förtroendet för elektroniska transaktioner på den inre marknaden genom att skapa en gemensam grund för ett säkert elektroniskt samspel mellan företag, medborgare och offentliga myndigheter inom unionen. Regleringen är uppdelad i två huvudsakliga delar: krav på ömsesidigt erkännande av anmälda e-legitimationer (1) och krav på tillhandahållande av betrodda tjänster samt en rättslig ram för sådana tjänster (2). Förordningen ställer även krav på tillhandahållare av betrodda tjänster. Som betrodd tjänst definieras bl.a. skapande, kontroll och validering av elektroniska underskrifter och certifikat kopplade till elektroniska underskrifter (artikel 3). Förordningen började tillämpas . krävs också att svenska myndigheter erkänner anmälda utländska e-legitimationer i svenska e-tjänster. Regleringen av elektroniska underskrifter i eIDAS-förordningen skiljer sig inte i någon större utsträckning från den tidigare regleringen i och rådets direktiv /93/EG av om ett gemenskapsramverk för elektroniska signaturer (signaturdirektivet). Precis som i signaturdirektivet definieras vad som anses vara en elektronisk underskrift. Även i förordningen görs en uppdelning mellan avancerade och kvalificerade elektroniska underskrifter, och kraven för respektive nivå är snarlika dem som gällde tidigare. Den nya regleringen gäller emellertid direkt utan nationell implementering, vilket syftar till att råda bot på en bristande harmonisering som präglat området. 2017/18:126 Förordningen innebär inget krav på att medlemsstaterna ska använda kvalificerade elektroniska underskrifter. Sådana krav kan dock i högre grad komma att ställas genom olika former av gränsöverskridande tjänster eller samarbeten. De elektroniska underskrifter som används i via tjänsterna för e-legitimationer anses generellt sett uppfylla kraven för avancerade elektroniska underskrifter (se t.ex. prop. 2015/16:125 s. 209). Kvalificerade elektroniska underskrifter ska enligt eIDAS-förordningen ha samma rättsliga verkan som en handskriven underskrift (artikel 25). Detta hindrar inte att en nationell rättsordning kan ge även andra former av elektroniska underskrifter samma rättsliga verkan som en handskriven underskrift. I artikel 2 eIDAS-förordningen finns ett undantag enligt vilket förordningen inte påverkar regler i nationell rätt om rättsliga eller förfarandemässiga skyldigheter avseende formkrav. I de fall ett formkrav anses innebära ett krav på fysiskt undertecknande har ett sådant alltså företräde framför eIDAS-förordningens reglering av rättslig verkan för elektroniska underskrifter. I nämnda artikel finns även ett generellt undantag för betrodda tjänster som till följd av nationell rätt eller avtal mellan en avgränsad uppsättning deltagare endast används inom slutna system. Det innebär t.ex. att ett helt myndighetsinternt system för elektroniska underskrifter av medarbetare torde falla utanför förordningens krav på betrodda tjänster. Regeringens har högt ställda mål när det gäller digitalisering av den Målet för digitaliseringspolitiken är att ska vara bäst i världen på att använda digitaliseringens möjligheter (prop. 2011/12:1 utg.omr. 22 s. 84). För digitaliseringen av den offentliga förvaltningen är målet en enklare vardag för medborgare, en öppnare förvaltning som stödjer innovation och delaktighet samt högre kvalitet och effektivitet i verksamheten. Regeringen har bedömt att digitalt ska vara förstahandsval i den offentliga förvaltningens verksamhet och i kontakter med privatpersoner och företag (prop. 2017/18:1 utg.omr. 2 s. 93). denna bakgrund finns det generellt en anledning att överväga att ersätta pappershantering inom offentlig förvaltning med digitala arbetssätt. Formkrav, dvs. krav på att en handling ska ha en viss form eller tillkomma på ett visst sätt för att ha en viss rättsverkan, kan i onödan försvåra en övergång till en sådan digital hantering. Sådana formkrav bör därför – där det är möjligt och relevant – ses över för att avskaffas eller anpassas till Inom rättsväsendet pågår ett utvecklingsarbete med att digitalt sammanlänka myndigheterna (RIF-arbetet). inneburit att vissa av myndigheterna i rättsväsendet har anpassat sina it- stöd på ett sådant sätt att t.ex. stämningsansökningar och Prop. 2017/18:126 förundersökningsprotokoll, som tidigare skickades i pappersform från till åklagare och domstolar, nu överförs elektroniskt. Arbetet medför bl.a. minskade kostnader, tidsbesparingar, kortare handläggningstider samt ökade förutsättningar att utveckla statistik och kunskap. Stora effektivitetsvinster väntas också uppstå till följd av att arbetet bl.a. syftar till att domstolar ska kunna rapportera och expediera brottmålsdomar digitalt. Den outnyttjade potential som finns i digitaliseringen kan också tillvaratas inom denna ram genom att rättsväsendets myndigheter ökar takten i att elektroniskt utbyta information. Arbetet kan därigenom bidra till att på ett effektivt sätt underlätta såväl enskildas kontakter med myndigheter som myndigheters delgivning av handlingar, som delaktigheten och insynen kan stärkas. Inom bedrivs också ett utvecklingsarbete som syftar till att skapa en helt digital hantering av förelägganden av ordningsbot. Dagens förfarande, som innebär en masshantering av hundratusentals pappersblanketter, är ineffektivt genom bl.a. den dubbelhantering som ifyllande av blanketter med senare digital registrering av uppgifterna medför. Det innebär också en risk för kvalitetsbrister genom att blanketter kan tappas bort innan uppgifterna registreras elektroniskt och fel kan uppstå vid överföringen av uppgifterna. Att avskaffa denna dubbelhantering skulle, förutom minskade felkällor, innebära att arbetet för poliser i yttre tjänst kunde underlättas och tid att utföra andra angelägna arbetsuppgifter frigöras. har en möjlighet att hantera ansökningar från större ingivare på ett digitalt sätt, men någon sådan möjlighet finns inte för andra ingivare såsom t.ex. privatpersoner eller småföretagare. I avsaknad av e-tjänster är dessa ingivare i stället hänvisade till befintliga digitala kanaler såsom att först skicka in en ansökan via e-post och därefter i original per post. Det medför en dubbelhantering som skapar onödigt merarbete för både myndigheten och den enskilde. Genom att möjliggöra för en i högre grad digital hantering av ansökningar om betalningsföreläggande och handräckning skulle kunna frigöra personalresurser för andra angelägna arbetsuppgifter. En förutsättning för att effektivitetsvinsterna med myndigheternas pågående digitaliseringsarbeten i nämnda avseenden ska kunna nå framgång är att det inte finns några formkrav som i onödan hindrar digitaliseringen. som formkrav kan anges med flera olika termer och begrepp, t.ex. underskriven, undertecknad och namnteckning. kompletteras formuleringen med termen egenhändig. Exakt vad ett sådant krav på underskrift egentligen innebär är inte helt klart. Förarbetsuttalanden om hur ett sådant krav kan fullgöras eller vad det syftar till är ovanliga. Att underskriften på något sätt och i någon form ska ange en utställare får dock anses självklart. anses underskriften också ge uttryck för en vilja. 2017/18:126 Den som skriver under något får anledning att överväga innebörden och vikten av det som undertecknas. I andra fall kan huvudsyftet med underskriften vara att koppla handlingen till en utställare och därmed garantera att viljeyttringen härrör från honom eller henne. I båda fallen är det utställarverifikationen som är det väsentliga. En underskrift har dessutom ofta säkerhetsrelaterade funktioner genom att den utgör underlag för äkthetsprövning, bevissäkring och originalkvalitet. Syftet med dessa funktioner är att ge skydd mot förfalskning och förnekande (Ds 2003:29 s. 87–91). De olika formuleringarna är knappast avsedda att ha olika innebörd. Någon sådan skillnad har inte heller framkommit vid den inventering av formkrav i lagar och förordningar som har genomförts inom . I rapporten från inventeringen gjordes bedömningen att krav på undertecknande och liknande formkrav inte kunde anses uppfyllda genom elektroniska rutiner (Ds 2003:29 s. 87 f.). Emellertid har termen undertecknad i vissa författningar, såsom skatteförfarandelagen (2011:1244) och fastighetstaxeringslagen (1979:1152), ansetts ha en teknikoberoende innebörd (prop. 2010/11:165 s. 346 och prop. 2016/17:142 s. 41 och 61). Kravet kan enligt dessa författningar alltså uppfyllas såväl genom undertecknande på papper som med elektroniska medel. Beträffande flertalet författningsföreskrifter, såsom om stämningsansökan i brottmål eller fastighetsbildningslagens (1970:988) regler om ansökan om lantmäteriförrättning, har samma begrepp dock fortfarande bedömts kunna uppfyllas endast genom namnteckning med penna på papper (prop. 2011/12:126 och prop. 2013/14:236). Det finns därmed inte något enhetligt synsätt på hur formkravet kan uppfyllas i olika författningar. Någon generell slutsats om att begreppet undertecknad skulle ha en annan innebörd än t.ex. vid den tidigare genomförda inventeringen låter sig mot bakgrund av ovanstående resonemang inte göras. En enskild bedömning av formkravets innebörd får i stället göras för varje bestämmelse där det förekommer. Denna bedömning får göras mot bakgrund av samtliga relevanta omständigheter såsom bestämmelsens rättsliga miljö och hur kravet har bedömts (jfr Ds 2003:29 s. 39 och 114). När krav på undertecknande har anpassats till digitala rutiner har olika lagtekniska konstruktioner valts. Vid införande av ny reglering har begreppet undertecknande i vissa fall ansetts vara teknikoberoende (prop. 2010/11:165 s. 346 och prop. 2016/17:142 s. 41 och 61). I många fall har begreppet emellertid fått behålla sin ursprungliga innebörd, nämligen att det endast kan uppfyllas genom namnteckning med penna på papper. Kravet har då kompletterats med en möjlighet till elektronisk underskrift, ofta med angivande av att den elektroniska underskriften ska vara av viss kvalitet. Kvalitetskraven har vanligen inte konkretiserats i bestämmelserna utan i stället genom en hänvisning till den numera upphävda lagen (2000:832) om kvalificerade elektroniska signaturer (signaturlagen). Nämnda lag hade sin grund i signaturdirektivet, Prop. 2017/18:126 som har ersatts av eIDAS-förordningen (se avsnitt 4.4). I de fall hänvisning tidigare gjordes till signaturlagen hänvisas numera i stället till eIDAS-förordningen i den ursprungliga lydelsen. Denna hänvisningsteknik har t.ex. använts i 45 kap. 4 § RB för elektronisk stämningsansökan i brottmål men även i ett stort antal andra författningar (se t.ex. 11 § skuldsaneringslagen [2016:675], 111 kap. 5 § socialförsäkringsbalken, 2 kap. 7 § årsredovisningslagen [1995:1554] och 12 kap. 7 § lagen [2016:1145] om offentlig upphandling). En annan lagteknisk konstruktion som i vissa fall använts har varit att komplettera ett krav på undertecknande med en möjlighet att skriva under elektroniskt, men utan något angivet kvalitetskrav (se t.ex. fastighetsbildningslagens regler om elektronisk ansökan om lantmäteriförrättning, prop. 2013/14:236 s. 14–16.). Kvalitetskraven har då i stället reglerats på lägre normgivningsnivå, t.ex. i förordning eller genom myndighetsföreskrifter. Det finns alltså inte någon enhetligt lagteknisk lösning för hur ett formkrav för elektronisk underskrift bör se ut. En lämplighetsbedömning får i stället göras för varje enskild bestämmelse där formkravet behöver anpassas. 6Särskilt angelägna behov av att se över vissa underskriftskrav Regeringens bedömning: En anpassning av formerna för undertecknande av vissa handlingar genom att tillåta elektroniska underskrifter bör genomföras för domstolsavgöranden, godkännanden av föreläggande av ordningsbot och strafföreläggande samt ansökningar om betalningsföreläggande och handräckning. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En stor majoritet av remissinstanserna delar eller invänder inte mot bedömningen att elektroniska underskrifter bör tillåtas i den omfattning promemorian föreslår. anför att även underskriftskravet för konkursansökan bör omfattas av förslagen. påpekar att förslagen möjliggör för en digital hantering av tvistemål som inleds genom betalningsförelägganden men inte för tvistemål som inleds genom vanliga stämningsansökningar, vilka inte omfattas av förslagen. Verket påtalar att utöver förslagen finns det även ett behov av en samlad översyn av de formkrav som gäller för domstolarnas verksamhet. Även och Kammarrätten i lyfter fram behovet av en sådan bred översyn av framför allt domstolarnas formkrav. Skälen för regeringens bedömning: Av redovisningen i avsnitt 5.1. framgår att stora vinster står att finna med en möjlighet till elektroniskt undertecknande av domstolsavgöranden, godkännanden av ordningsbotsföreläggande och strafföreläggande samt ansökningar om 2017/18:126 betalningsföreläggande och handräckning. I likhet med vad som anges i promemorian anser regeringen därför att det är särskilt angeläget med anpassningar av underskriftskraven på dessa områden. På det sättet får de berörda myndigheterna (de allmänna domstolarna, de allmänna förvaltningsdomstolarna, Arbetsdomstolen, , , , , och ) möjlighet att anpassa sina rutiner och tekniska system till en elektronisk hantering av de aktuella handlingarna. Vissa remissinstanser, som är positiva till förslagen, påpekar att det även finns ett behov av en bred översyn av olika processrättsliga formkrav. Även i promemorian framhålls behovet av att analysera också andra processrättsliga formkrav i bl.a. RB, i syfte att åstadkomma ytterligare digitalisering. Regeringen delar uppfattningen att en sådan bred översyn av olika processrättsliga formkrav kan komma att behövas. I RB finns t.ex. bestämmelser med underskriftskrav för stämningsansökan i tvistemål och resningsansökan och i konkurslagen (1987:672) finns ett liknande underskriftskrav för konkursansökan. Regeringen delar dock promemorians bedömning att de reformbehov som identifierats som särskilt angelägna inte bör avvakta, varför förslagen begränsas till ovan angivna handlingar. 7Anpassningar till elektroniska underskrifter 7.1Vissa domstolsavgöranden ska få skrivas under elektroniskt Regeringens förslag: och sådana slutliga beslut som enligt och lagen om mark- och miljödomstolar ska skrivas under av de lagfarna domare som deltagit i avgörandet ska få skrivas under elektroniskt. Även sådana domar och slutliga beslut i Arbetsdomstolen som enligt lagen om rättegången i arbetstvister ska skrivas under av dem som deltagit i avgörandet ska få skrivas under elektroniskt. En sådan elektronisk underskrift som avses i artikel 3 i eIDAS-förordningen ska användas i dessa fall. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorians förslag innefattar dock inte Arbetsdomstolens domstolsavgöranden i arbetstvister. Remissinstanserna är positiva till förslaget eller lämnar det utan invändningar. Arbetsdomstolen menar att underskriftskravet i lagen om rättegången i arbetstvister också bör omfattas av förslaget. Flera remissinstanser påpekar att förslaget medför att domstolarnas verksamhetsstöd behöver utvecklas och sådana tekniska lösningar som tas fram behöver uppfylla särskilda krav avseende bl.a. rättssäkerhet, vilket behandlas i avsnitt 9. Skälen för regeringens förslag Av RB följer att dom och slutligt beslut i vissa fall ska avfattas skriftligen. Ett krav på skriftlighet anses normalt inte utgöra hinder för en digital hantering (Ds 2003:29 s. 65 f. och 92 f.). En dom i tvistemål och brottmål ska även sättas upp särskilt och skrivas under av de lagfarna domare som har deltagit i avgörandet (17 kap. 10 § och 30 kap. 8 § RB). Dessa krav gäller också för slutliga beslut i tvistemål och brottmål om det behövs med hänsyn till frågans beskaffenhet och, beträffande brottmål, annat inte är föreskrivet (30 kap. 10 § RB och 17 kap. 12 § RB). Detsamma gäller i mark- och miljödomstol för domar och för sådana slutliga beslut där mark- och miljödomstol är första instans och det behövs med hänsyn till frågans beskaffenhet (4 kap. 1 § och 5 kap. 4 § lagen om mark- och miljödomstolar). I mål som avgörs av Arbetsdomstolen ska domar och slutliga beslut i stället skrivas under av samtliga ledamöter som deltagit i avgörandet (4 kap. 3 § lagen om rättegången i arbetstvister). Kravet på att ett avgörande ska sättas upp särskilt är teknikneutralt och innebär i praktiken att det ska vara en fristående och självständig handling. När det gäller underskriftskravet förhåller det sig dock annorlunda. Begreppet underskrift har funnits i de aktuella bestämmelserna i sedan tillkomsten 1942. Förarbetena ger ingen ledning om innebörden av underskriftskravet, men någon annan sådan än penna på papper kan knappast ha varit avsedd (jfr NJA 2015 s. 693). Denna utgångspunkt låg också bakom införandet i RB av en möjlighet att ge in stämningsansökan i brottmål elektroniskt (prop. 2011/12:126 s. 10). Även om det finns elektroniska underskrifter som kan uppnå samma syften saknas det skäl att nu göra en annan bedömning av begreppets innebörd i de aktuella bestämmelserna. Samma bedömning bör även gälla innebörden av underskriftskraven i 5 kap. 4 § lagen om mark- och miljödomstolar och i 4 kap. 3 § lagen om rättegången i arbetstvister, eftersom dessa bestämmelser är utformade på likartade sätt och fyller samma syfte. Underskriftskraven hindrar därmed att elektroniska rutiner som ersätter pappershanteringen kan tas fram. Om sådana rutiner ska kunna införas måste dessa formkrav därför, i enlighet med vad som anges i promemorian, antingen tas bort eller anpassas. I likhet med vad som anförs i promemorian, vilket ingen remissinstans har invänt mot, anser regeringen att det saknas skäl att nu överväga att ta bort kraven på underskrift. Vissa domstolsavgöranden ska få skrivas under med en elektronisk underskrift