prop · H6034 · 2018-10-16 00:00:00 — Ett sådant föreläggande ska inte sammanblandas med ett sådant föreläggande som kan utfärdas enligt 3 kap. 3 § (interimistiskt beslut). Till skillnad från ett interimistiskt beslut kan ett föreläggande enligt denna paragraf även omfatta positiva ålägganden såsom att utarbeta en uppförandekod enligt artikel 15 i förordningen om referensvärden. 2018/19:4 I punkt 2 hänvisas till den möjlighet att återkalla en auktorisation eller registrering som har enligt artikel 35 i förordningen. Enligt förordningen får den behöriga myndigheten återkalla eller tillfälligt upphäva en administratörs auktorisation eller registrering t.ex. om admi- nistratören uttryckligen avstår från auktorisation eller registrering eller inte har tillhandahållit några referensvärden under de senaste tolv månad- erna (artikel 35.1 a). I det fallet handlar det alltså inte om att ingripa till följd av en överträdelse av förordningen. Den behöriga myndigheten kan dock även återkalla en auktorisation eller registrering om administratören allvarligt eller återkommande har brutit mot bestämmelserna i förord- ningen (se artikel 35.1 d i lydelsen enligt rättelsen ). Att återkommande bryta mot bestämmelserna i förordningen måste anses som en allvarlig överträdelse. På samma sätt som normalt gäller på finansmark- nadsområdet (jfr t.ex. 25 kap. 1 § andra stycket lagen om värdepappers- marknaden) ska således ett tillstånd återkallas först om överträdelsen är allvarlig. måste dock inte återkalla en auktorisation eller registrering om överträdelsen är allvarlig, utan kan välja någon av de andra åtgärder som anges i 2 § beroende på omständigheterna i det en- skilda fallet. Om det är tillräckligt, bör i stället en sanktionsavgift beslutas. Anmärkning enligt punkt 3 bör användas när det inte finns något att åtgärda, men överträdelsen bör föranleda en sanktion. Föreläggande och anmärkning bör inte användas vid samma överträdelse. Anmärkning är en mindre ingripande åtgärd som bör användas för mindre allvarliga över- trädelser där det inte är aktuellt att besluta om en sanktionsavgift eller någon annan typ av ingripande. När det gäller punkt 4, se författningskommentaren till 3 §. När det gäller punkt 5, se författningskommentaren till 4 §. Administrativa sanktioner enligt punkt 6 kan uppgå till högst de belopp som anges i 5 och 6 §§. I de fall en administrativ sanktion ska påföras en juridisk person saknar det betydelse om verksamheten har överlåtits till någon annan efter det att den aktuella överträdelsen ägde rum (se t.ex. prop. 2003/04:121 s. 158 f.). Enligt andra stycket får ett beslut om föreläggande eller förbud enligt första stycket förenas med vite. Itredje stycket regleras frågan om ingripande när redan har beslutat om ett föreläggande förenat med vite avseende samma överträdelse. Bestämmelsen syftar till att förhindra att någon prövas två gånger för samma sak på ett sätt som kan strida mot dubbelprövnings- förbudet. Om ett vitesföreläggande har beslutats, t.ex. ett föreläggande om att upphöra med ett visst agerande enligt 3 kap. 3 §, och föreläggandet inte följs, kan välja att ansöka om att vitet ska dömas ut. Det faktum att föreläggandet inte följs kan innebära en över- trädelse av marknadsmissbruksförordningen. Det faktum att föreläggandet finns utgör inte hinder mot ingripande enligt 1 §. Den avgörande tid- punkten för när hindret uppkommer är tidpunkten då en domstolsprocess inleds om utdömande av vitet. Övervägandena finns i avsnitten 7.4 och 7.5. Paragrafen införs till följd av artikel 42.2 första stycket e i förordningen om referensvärden och innehåller bestämmelser om ingripande genom förbud att vara administratör eller inneha vissa befattningar i en adminis- tratör eller en rapportör under tillsyn. Bestämmelsen går dock längre än vad som krävs enligt förordningen eftersom den nu aktuella artikeln inte omfattar förbud mot att vara administratör. Ett förbud enligt punkt 1 bör kunna bli aktuellt om den som har varit administratör för ett referensvärde, inklusive har drivit sådan verksamhet utan att ha ansökt om auktorisation eller registrering enligt artikel 34, har överträtt förordningen på ett sätt som visar att personen inte är lämplig att tillhandahålla ett referensvärde. Ett förbud enligt punkt 2 blir aktuellt bara om det är en fysisk person som har gjort sig skyldig till en överträdelse. Som framgår i avsnitt 6.4 torde det vara ovanligt. En fysisk person skulle dock kunna tillhandahålla ett referensvärde utan att ansöka om auktorisation eller registrering som administratör. Vid bedömningen av om ett förbud enligt denna punkt bör meddelas bör det räcka att allmänhetens förtroende för att personen i fråga är lämplig för en befattning i en administratör eller en rapportör under tillsyn kan antas vara rubbad. Kraven för att besluta om ett sådant förbud bör därmed inte ställas särskilt högt. Förutsättningarna är inte desamma som vid näringsförbud enligt lagen (2015:836) om näringsförbud, där det krävs ett grovt åsidosättande av skyldigheter i samband med närings- verksamhet. Vid bestämmandet av den tid under vilken ett förbud enligt punkt 2 ska gälla kan ledning hämtas i den praxis som finns beträffande näringsförbud. Där anges bl.a. att det är av betydelse om näringsidkaren förorsakat stor skada för borgenärer, anställda, konkurrenter eller avtalsparter. Det är också av vikt vilken inställning näringsidkaren har visat. En omständighet som bör verka i skärpande riktning är om näringsidkaren har visat sig helt likgiltig inför de regler som gäller för näringsverksamhet. Om närings- idkaren har varit underkastad näringsförbud, men vägrat att ta rättelse av detta, kan det finnas skäl att meddela en längre förbudstid (jfr prop. 1995/96:98 s. 36 f.). En utgångspunkt kan vara att en mindre allvarlig överträdelse som innebär att personens lämplighet för ledningsuppdrag kan ifrågasättas bör medföra att förbudet bestäms till , medan en all- varligare överträdelse medför att förbudet bestäms till eller längre. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 7.5.5. Paragrafen införs till följd av artikel 42.2 första stycket b i förordningen om referensvärden. Den innehåller bestämmelser om s.k. återföring. Sank- tionen kan liknas vid ett förverkande enligt bestämmelserna i 36 kap. . Syftet med bestämmelsen är att eliminera vinster av det otillåtna agerandet eller underlåtenheten att iaktta en föreskriven skyldighet (jfr 5 kap. 5 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning). Återföring ska beslutas om det finns förutsättningar för det. Det finns således inget som hindrar att återföring beslutas som en sanktionsavgift påförs. Enligt första stycket innebär återföring att den vinst som en överträdelse medfört elimineras genom att den som har gjort sig skyldig till över- trädelsen åläggs att betala ett belopp som motsvarar den nytta som den som överträtt förordningen dragit genom överträdelsen. Den vinst som gjorts avser ett nettobelopp och omfattar de intäkter som erhållits och de förluster som undvikits, dvs. den fördel som erhållits (jfr prop. 2016/17:162 s. 640). Det kan t.ex. röra sig om förtjänster och besparingar på grund av att ett företag t.ex. underlåter att fullgöra en föreskriven skyldighet och där- igenom undviker kostnader. Det ska vara möjligt att bestämma storleken på den vinst som gjorts. Om vinsten består i att kostnader undvikits torde det vara svårt att exakt fast- ställa omfattningen av en besparing. Kraven bör inte ställas särskilt högt, utan en rimlig bedömning av vilka kostnader som ett agerande i enlighet med den skyldighet som har åsidosatts hade inneburit, bör kunna läggas till grund för beräkningen. Det måste vara möjligt att konstatera att för- delen har uppkommit som en följd av regelöverträdelsen, dvs. det finns ett adekvat orsakssamband. Ett återförande av ett belopp motsvarande den fastställda vinsten hindrar inte att också t.ex. en sanktionsavgift tas ut för överträdelsen. Enligt andra stycket ska återföring inte beslutas om det är uppenbart oskäligt. Rekvisitet uppenbart oskäligt är detsamma som vid förverkande enligt 36 kap. (1, 1 a och 4 §§). Enligt tredje stycket tillfaller det belopp som återförs staten. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 7.5.2. 5 och 6 §§ Paragraferna införs till följd av artikel 42.2 första stycket f–h och andra stycket i förordningen om referensvärden. Paragraferna anger hur sank- tionsavgifter ska beräknas (jfr 5 kap. 6–8 §§ lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning och 25 kap. 9 och 9 a §§ lagen om värdepappersmarknaden). Sanktionsavgiften ska beräknas utifrån kursvärdet vid dagen för ikraft- trädandet av förordningen. I fråga om vilken valutakurs som bör tillämpas vid omräkning mellan euro och svenska kronor gjordes när det gäller sanktionsavgiften för fysiska personer enligt kapitaltäckningsdirektivet (se prop. 2014/15:57 s. 46) bedömningen att den s.k. mittkursen som fastställs av (Stockholmsbörsen) bör användas. Det är därför lämpligt att tillämpa mittkursen för omräkning av sanktionsavgiften även enligt förordningen om referensvärden. Enligt mittkursen motsvarade . Paragraferna innehåller bestämmelser om sanktionsavgift för både juridiska och fysiska personer. Det är sannolikt mycket sällan som en fysisk person driver sådan verksamhet som omfattas av förordningen. I5 § finns bestämmelser om hur sanktionsavgiftens storlek ska bestäm- mas i fråga om överträdelser av artikel 11.1 d och 11.4. Artikel 11.1 d reglerar en administratörs skyldighet att inhämta dataunderlag från en panel eller ett urval av rapportörer vars tillförlitlighet och representativitet säkerställer att referensvärdet är tillförlitligt och representativt. Artikel 11.4 reglerar administratörens skyldighet att ändra dataunderlaget, rapportörerna eller metoden, eller upphöra med att tillhandahålla referens- värdet, om administratören anser att dataunderlaget inte är representativt för den marknad eller ekonomiska verklighet som referensvärdet är avsett att mäta. I 6 § finns bestämmelser om hur sanktionsavgiftens storlek ska beräknas för andra överträdelser än de som anges i 5 §. Frågan om den som åläggs skyldigheter i förordningen har underlåtit att uppfylla dessa skyldigheter är ofta en bedömningsfråga. Det faller sig naturligt att i första hand tillkännager sin bedömning genom att förelägga administratören att vidta viss åtgärd (2 § första stycket 1). En sanktionsavgift bör i sådana fall endast bli aktuell vid en uppenbar överträdelse av artikeln i fråga, eller om administratören inte har följt föreläggande. Iförsta stycket i respektive paragraf anges sättet att beräkna sanktions- avgiftens storlek för både juridiska och fysiska personer. Alternativa beräkningsmodeller anges för både juridiska och fysiska personer. Det innebär att , eller i förekommande fall domstol, kan välja mellan de beräkningsmodeller som anges i respektive punkt. Avgift- erna i beräkningsmodellerna anges som maximibelopp, vilket innebär att har möjlighet att fastställa sanktionsavgiften upp till det högsta av de beräknade beloppen. Med den vinst som gjorts avses i punkt 2 ett nettobelopp som omfattar de intäkter som erhållits och de förluster som undvikits, dvs. den fördel som erhållits (jfr prop. 2016/17:162 s. 640). Om överträdelsen begås av ett moderföretag eller ett dotterföretag i en koncern ska den högsta sanktionsavgiften bestämmas utifrån koncern- redovisningen. Med ”motsvarande omsättning” avses det som utgör omsättning enligt de redovisningsregler som gäller för den juridiska personen. Posterna för beräkningen av omsättningen på koncernnivå hämtas ur koncernredovisningen för det yttersta moderföretaget. Ur denna redovisning hämtas alltså de relevanta intäktsposter som motsvarar omsättningen enligt de redovisningsregler som gäller för det företag som ingripandet riktas mot. Utifrån tillämpliga redovisningsregler finns tre typer av omsättning: omsättning från verksamhet som redovisas enligt årsredovisningslagen (1995:1554), omsättning från verksamhet som redovisas enligt lagen (1995:1559) om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag och omsättning från verksamhet som redovisas enligt lagen (1995:1560) om årsredovisning i försäkringsföretag. Om den juridiska person som en sanktion ska riktas mot upprättar sin årsredovisning enligt årsredovisningslagen, är den omsättning som ska ligga till grund för sanktionsavgiften summan av nettoomsättningen och övriga rörelseintäkter. Om sanktionsavgiften ska beräknas på koncernnivå ska motsvarande årsomsättning, dvs. summan av nettoomsättningen och övriga rörelseintäkter, ligga till grund för beräkningen av sanktions- avgiften. Om det i koncernen finns verksamhet som redovisas enligt lagen om årsredovisning i kreditinstitut och värdepappersbolag eller lagen om årsredovisning i försäkringsföretag, ska den omsättningen inte räknas med när motsvarande omsättning på koncernnivå bestäms. Iandra stycket i respektive paragraf anges en särskild beräkningsgrund för det fall den juridiska personen är en förening. Bestämmelsen innebär att termen omsättning i första stycket 1 b får en egen betydelse. Detta gäller även om föreningen ingår i en koncern, dvs. koncernnivå ska inte beaktas. I stället ska omsättningen beräknas som av medlemmarnas sammanlagda omsättning. Vid tillämp- ningen av 5 § första stycket 1 b är den högsta sanktionsavgiften således av av medlemmarnas sammanlagda omsättning. Vid tillämpning av 6 § första stycket 1 b är den högsta sanktionsavgiften av av medlemmarnas sammanlagda omsättning. En förening kan vara en ekonomisk eller en ideell förening. Bestämmelsen är tillämplig enbart när den som har gjort sig skyldig till en överträdelse är en förening, dvs. det saknar betydelse om den juridiska personen ingår i en koncern i vilken det även ingår en förening. Hur omsättningen ska beräknas när uppgift om omsättningen saknas eller är bristfällig regleras i 7 §. Övervägandena finns i avsnitt 7.5.6. Paragrafen införs till följd av artikel 42.2 första stycket h och andra stycket i förordningen om referensvärden. Bestämmelsen är tillämplig om Finans- inspektionen ska använda sig av den beräkningsmodell avseende sank- tionsavgift som utgår ifrån en juridisk persons (eller koncernens i tillämp- liga fall) omsättning och sådana uppgifter saknas (jfr 5 kap. 9 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning). Övervägandena finns i avsnitt 7.5.6. Paragrafen införs till följd av artikel 43.1 a–c i förordningen om referens- värden och innehåller bestämmelser om val av ingripande. Paragrafen är utformad efter förebild av bl.a. 5 kap. 15 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning. I paragrafen anges vilka omständigheter hänförliga till överträdelsen som ska beaktas vid valet mellan olika sanktioner, dvs. ingripandeåtgärder, vid tillämpningen av detta kapitel. Även om paragrafen enligt dess ordalydelse riktar sig till , är den tillämplig även vid överklagande av ett sanktionsbeslut till allmän förvaltningsdomstol. En sammanvägd bedömning ska göras vid valet av sanktion. Uppräkningen i paragrafen, liksom i 9 och 10 §§, är exemplifierande och utgör inte hinder mot att ta hänsyn till andra omständigheter än de som anges. Överträdelsens allvarlighet och varaktighet ska utgöra utgångspunkt för valet av ingripande. I fråga om varaktighet gäller att en överträdelse som pågått är mer klandervärd än den som varat endast tillfälligt. Särskild hänsyn ska också tas till graden av ansvar för den som begått överträdelsen och skador som uppkommit till följd av överträdelsen. Med skador avses bl.a. skador som drabbat tredje man, men även den skada marknaden kan lida av att t.ex. få felaktig information om ett referens- värde. Särskild hänsyn ska även tas till överträdelsens konkreta och potentiella effekter på det finansiella systemet eller den reala ekonomin. Vid den bedömningen bör det ha betydelse hur kritiskt det aktuella referensvärdet är med avseende på den finansiella stabiliteten och den reala ekonomin (jfr artikel 43.1 b). Övervägandena finns i avsnitt 7.6. Paragrafen införs till följd av artikel 43.1 f–h i förordningen om referens- värden. I paragrafen anges hur ett antal olika faktorer som inte är hän- förliga till själva överträdelsen, utan till personen som har begått över- trädelsen, ska inverka på valet av ingripande. Paragrafen är utformad efter förebild av bl.a. 15 kap. 1 c § lagen (2004:297) om bank- och finansi- eringsrörelse. Den kan också i viss mån jämföras med bestämmelsen om straffskärpning på grund av återfall i 30 kap. 4 § andra stycket brotts- balken. Av första stycket följer att det är en försvårande omständighet om den som har begått överträdelsen har gjort sig skyldig till en över- trädelse. Vid denna bedömning är det av särskild betydelse om den nya överträdelsen är av likartat slag som den tidigare överträdelsen samt om det har gått mellan överträdelserna. Det är särskilt försvårande om tidsperioden är kort eller om överträdelserna är identiska. Om har förflutit mellan överträdelserna eller om de är av väsentligt olika slag, bör bestämmelsen inte tillämpas i försvårande riktning. Iandra stycket anges två omständigheter som ska betraktas som för- mildrande i valet av ingripande. ska beakta omständig- heterna var för sig. Omständigheterna är således inte kumulativa. När det gäller punkt 1 krävs det att det är fråga om ett samarbete av väsentlig betydelse och att den ansvarige självmant för fram viktig information som inte redan förfogar över (jfr prop. 2013/14:228 s. 312). Bestämmelsen bör inte tolkas motsatsvis. I viss mån kan denna förmildrande omständighet jämföras med bestämmelsen om strafflindring i 29 kap. 5 § första stycket . Där anges att rätten i skälig omfattning ska beakta om den tilltalade i ett brottmål frivilligt har angett sig eller lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utred- ningen av brottet. Bestämmelsen innebär således att det kan komma i fråga att välja en lindrigare sanktion med anledning av ett samarbete som skett t.ex. först efter det att har konstaterat en överträdelse, men innan utredningen är färdigställd. Av rättssäkerhetsskäl bör det inte komma i fråga att tillämpa bestämmelsen på så sätt att en lindrigare sanktion väljs mot bakgrund av att den ansvarige har lämnat uppgifter om någon annans överträdelse. När det gäller punkt 2 är det av betydelse, särskilt om det är en över- trädelse som pågått eller satts i system, att det vidtagits snabba och relevanta åtgärder mot oegentligheterna sedan de anmälts eller påtalats av . Övervägandena finns i avsnitt 7.6. Paragrafen införs till följd av artikel 43.1 d och e i förordningen om referensvärden. I paragrafen anges vilka hänsyn som ska tas när sanktions- avgiftens storlek bestäms. Paragrafen är delvis utformad efter förebild av 9 kap. 26 § lagen om värdepapperscentraler och kontoföring av finansiella instrument. Bestämmelsen innebär att storleken på en sanktionsavgift ska regleras i höjande riktning för att exempelvis ta hänsyn till om en överträdelse inne- burit en vinst för personen i fråga, men den kan också medföra att avgiften sänks till följd av personens finansiella ställning. Med finansiell ställning avses exempelvis en juridisk persons årsomsättning. Paragrafen har fått sin placering efter synpunkter från Lagrådet. Övervägandena finns i avsnitt 7.6. Paragrafen innehåller bestämmelser om möjlighet att avstå från ingrip- ande. Paragrafen är utformad efter förebild av 5 kap. 17 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning. Enligt punkt 1 får avstå från ingripande om över- trädelsen är ringa. Med ringa överträdelse bör förstås överträdelser som framstår som bagatellartade. Ingripande behöver inte heller ske om över- trädelsen är ursäktlig. Så skulle t.ex. kunna vara fallet om det är uppenbart att överträdelsen begåtts av förbiseende. Enligt punkt 2 behöver ingripande inte ske om personen i fråga gör rättelse. Det kan t.ex. handla om ett företag som upptäckt att man inte uppfyller gällande krav, åtgärdar detta och på eget initiativ anmäler åsido- sättandet till . Enligt punkt 3 behöver ingripande inte heller ske om något annat organ har vidtagit åtgärder mot personen och dessa åtgärder bedöms tillräckliga. Enligt punkt 4 får avstå från ingripande om det finns särskilda skäl. Bestämmelsen kan användas om det av andra skäl än de som anges i punkterna 1–3 skulle vara stötande att besluta om en sanktion. En annan situation när det blir aktuellt att avstå från ingripande är om någon annan myndighet har beslutat om ingripande på ett sätt som innebär att dubbelprövningsförbudet hindrar ett nytt ingripande. Paragrafen har fått sin placering efter synpunkter från Lagrådet. Övervägandena finns i avsnitt 7.6. 12–16 §§ Paragraferna innehåller bestämmelser om verkställighet av ett beslut om sanktionsavgift och återföring. Paragraferna är utformade efter förebild av 29–32 §§ lagen om värdepapperscentraler och kontoföring av finan- siella instrument. I 12 § finns en bestämmelse som anger att sanktionsavgiften ska betalas till , eller den som anges i beslutet, efter det att beslutet om den fått laga kraft. Med formuleringen i 13 § om att beslut får verkställas enligt utsöknings- balken avses att verkställighet får ske utan föregående dom eller utslag om avgiften inte har betalats. I 14 § anges att om sanktionsavgiften inte betalas i rätt tid ska Finans- inspektionen lämna den obetalda avgiften för indrivning. Den paragrafen klargör också att mål om uttagande av fordran handläggs som allmänt mål hos . I 15 § finns en preskriptionsbestämmelse som innebär att en sanktions- avgift som har beslutats faller bort i den utsträckning verkställighet inte har skett från det att beslutet fick laga kraft. I 16 § klargörs att det som anges om sanktionsavgift också gäller för återföring. Övervägandena finns i avsnitt 7.8. Paragrafen innehåller bestämmelser om överklagande av Finansinspek- tionens beslut och motsvarar delvis 4 § i den hittillsvarande lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om referensvärden. Till skillnad från i den hittillsvarande lagen anges det inte att bestämmelsen även omfattar beslut enligt förordningen om referensvärden. Rätten att överklaga beslut enligt EU-förordningar följer i stället av 41 § förvalt- ningslagen. Med beslut avses endast beslut i enskilda fall. Övervägandena finns i avsnitt 8. Paragrafen reglerar möjligheterna för att bestämma att vissa beslut enligt förordningen om referensvärden ska gälla . Paragrafen motsvarar delvis 5 § i den hittillsvarande lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om referensvärden. Ändringen i förhållande till den paragrafen innebär att möjligheten att bestämma att ett beslut ska gälla kan utnyttjas när det gäller samtliga beslut om föreläggande, förbud eller återkallelse som kan fattas enligt förordningen om referensvärden samt enligt förevarande lag. Övervägandena finns i avsnitt 8. I punkt 1 anges när lagen träder i kraft. Punkt 2 innebär att denna lag upphäver den hittillsvarande lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om referensvärden. Punkt 3 innebär att sanktioner inte får beslutas mot personer för över- trädelser som har ägt rum före ikraftträdandet, eftersom några bestäm- melser om sådana sanktioner inte gällde . Övervägandena finns i avsnitt 14. 16.2Förslaget till lag om ändring i lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument 2 kap. 11 § I paragrafen finns bestämmelser om vad ett prospekt ska innehålla. Iandra stycket, som innehåller upplysningsbestämmelser, införs en punktuppställning.