prop · H503174 · 2018-03-20 00:00:00 — På motsvarande sätt bör det, när det gäller bestämmelsen om resor, ta sikte inte på resan som sådan utan på det brott som resenären har för avsikt att begå. Till detta brott ska det alltså inte krävas att man kan fastställa en koppling. Medverkan till resebrott enligt 5 b § rekryteringslagen förutsätter inte att det kan fastställas en koppling till något specifikt eller konkret brott som resenären har för avsikt att be- gå, utan det är tillräckligt att uppsåtet omfattar att resenären har för avsikt 2017/18:174 att t.ex. begå särskilt allvarlig brottslighet. En medverkanslösning bedöms mot denna bakgrund vara förenlig med artikel 13. Till skillnad från Attunda tingsrätt ser regeringen inte några svårigheter till följd av att andra artiklar i direktivet hänvisar till artikel 10. Som framgår av avsnitt 6.2.6 föreslår regeringen en ändring i finansieringslag- en som bl.a. motiveras av den hänvisning som finns i artikel 11 om ter- rorismfinansiering. Övriga hänvisningar, i bestämmelser om bl.a. påfölj- der och domsrätt, kräver inte lagändring. De kan inte heller väntas orsaka några tillämpningssvårigheter eftersom rättstillämparen inte behöver för- hålla sig direkt till direktivtexten. Sammanfattningsvis bedömer regeringen att det inte krävs någon sär- skild lagstiftning för att bestämmelserna om organiserande eller annat underlättande av resor för terrorismsyften ska vara genomförda. Regeringens förslag: Domsrätten för terrorismrelaterade brott utvid- gas. Bestämmelsen om oinskränkt domsrätt för vissa brott i 2 kap. 3 § 6 ska även omfatta förberedelse och stämpling till terror- istbrott. Domsrättsreglerna i rekryteringslagen ska, utöver de fall som om- fattas , avse brott enligt lagen som har begåtts •av en utlänning som befinner sig i , eller •till förmån för en juridisk person som är etablerad i . Dessutom justeras den bestämmelse som gäller domsrätt över vissa brott med anknytning till EU. Den ska nu gälla brott som har begåtts mot en av unionens institutioner eller mot en av dess byråer eller ett av dess organ, om byrån eller organet har säte i . Domsrättsreglerna i finansieringslagen ska, utöver de fall som om- fattas , avse brott enligt lagen som har begåtts •av en utlänning med hemvist i , •till förmån för en juridisk person som är etablerad i , eller •mot en av unionens institutioner eller mot en av dess byråer eller ett av dess organ, om byrån eller organet har säte i . Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker eller har inga invändningar mot förslagen. anser att motiveringen till att helt efterge kravet på dubbel straffbarhet är bristfällig. Enbart det förhållandet att terrorism är gränsöverskridande innebär enligt universi- tetet inte att det utan vidare är motiverat att låta ansvar för samtliga de gärningar som faller under lagstiftningen inträda oberoende av lagen på gärningsorten, och det bör särskilt beaktas att det i många fall rör sig om brottslighet som tids- och faremässigt befinner sig synnerligen långt från en terroristhandling i egentlig mening. Även ser problem med förslagen om avsteg från kravet på dubbel straffbarhet. ligt finns en risk för att andra länder börjar agera på samma sätt som , något som skulle kunna leda till att svenskar eller ut- Prop. 2017/18:174 länningar på besök i löper en risk att saker de gjort i och som var lagliga här kan bestraffas när de åker utomlands eller tillbaka till sina hemländer. anser att ett slopande av kravet på dubbel straffbarhet ofrånkomligen innebär en rad problem utifrån ett rättssäkerhetsperspektiv, även om samfundet har förståelse för de argu- ment som i betänkandet anförs för att i nu aktuella fall inte tillämpa prin- cipen. Med beaktande av detta och då det dessutom är oklart vilka förslag som kommer att lämnas avseende den pågående översynen av terrorism- lagstiftningen, kan samfundet inte ställa sig bakom förslaget i denna del. Skälen för regeringens förslag De gärningar som nykriminaliseras bör omfattas av särskilda domsrättsregler som inte kräver dubbel straffbarhet Brotten i direktivet och tilläggsprotokollet omfattas till stor del av be- stämmelser om domsrätt som går utöver de bestämmelser om svensk domstols behörighet som gäller för alla brott enligt 2 kap. . För brott som har begåtts utomlands krävs för svensk domsrätt enligt den huvudregel som finns i 2 § att gärningsmannen har en viss anknyt- ning till . Det handlar om brott som begåtts av svenska medborg- are, utlänningar med hemvist i och personer som efter brottet blivit medborgare eller tagit hemvist här. Under vissa förutsättningar är det dessutom tillräckligt att utlänningen finns här i riket. I de fall som omfattas av 2 § krävs, med några undantag, att det föreligger dubbel straffbarhet, dvs. att gärningen är straffbar även på orten där den begicks. I 3 § 6 finns bestämmelser om oinskränkt domsrätt, vilket innebär att svensk domstol är behörig oavsett var brottet har begåtts och oavsett vem som har begått det. Det gäller bl.a. vid terroristbrott och försök till terror- istbrott samt vid de brott som omfattas av straffskärpningsregeln i 5 § terroristbrottslagen. För brotten i finansieringslagen och rekryteringslagen finns särskilda domsrättsbestämmelser som innebär att det i vissa situationer ska dömas vid svensk domstol även när det inte finns domsrätt enligt 2 kap. 2 eller 3 § . Enligt 6 § finansieringslagen gäller detta när brott enligt lagen har begåtts av en svensk medborgare eller en utlänning som be- finner sig här i landet, medan 9 § rekryteringslagen omfattar fall då brott enligt den lagen har begåtts av en svensk medborgare eller av en utlän- ning med hemvist i eller mot en av EU:s institutioner eller mot ett organ som inrättats i enlighet med fördraget om Europeiska unionen eller fördraget om Europeiska unionens funktionssätt och som har säte i . De särskilda bestämmelserna innebär att det inte ställs något krav på dubbel straffbarhet för att brotten ska kunna lagföras i . När det gäller rekryteringslagens bestämmelse om brott som riktas mot EU:s institutioner och organ inom EU krävs det inte heller att den som begått brottet har någon anknytning till . Domsrätten enligt lagar- na gäller även i de fall ett brott ska bestraffas enligt eller ter- roristbrottslagen enligt den subsidiaritetsbestämmelse som finns i 5 § fi- nansieringslagen och 8 § rekryteringslagen. 2017/18:174 De utvidgningar som görs i terroristbrottet, terroristbrottslagens straff- skärpningsregel samt rekryteringslagens och finansieringslagens straffbe- stämmelser (se avsnitt 6.2) medför en utvidgning av domsrätten enligt 2 kap. 3 § 6 , 6 § finansieringslagen och 9 § rekryteringslag- en. När kriminaliseringen i rekryteringslagen och finansieringslagen ut- vidgades anförde regeringen att de gärningar som ska förhindras är av gränsöverskridande karaktär och att det inte kan uteslutas att gärningarna begås i länder där de inte är straffbara. Regeringen ansåg då att domstol- ens behörighet inte borde begränsas av ett krav på dubbel straffbarhet (prop. 2015/16:78 s. 57 f.). De gärningar som regeringen nu föreslår ska kriminaliseras är av samma karaktär och regeringen anser att de nämnda skälen för en utvidgad domsrätt gör sig gällande även här. De gärningar som nykriminaliseras bör därmed omfattas av de ovannämnda bestäm- melserna, något som inte kräver lagändring. Finansieringslagen och rekryteringslagen bör ha enhetliga bestämmelser om domsrätt över brott som begåtts av personer med anknytning till De domsrättsregler som gäller för terrorismrelaterad brottslighet har till- kommit i olika sammanhang, vilket har fått till konsekvens att det finns skillnader mellan lagarna. har, mot bakgrund av ambitionen att åstadkomma en enhetlig och ändamålsenlig reglering, i uppdrag att analysera och ta ställning till behovet av förändringar när det gäller reglerna om domsrätt för brott som omfattas av den straffrättsliga lagstiftningen mot terrorism (dir. 2017:14). Regeringen anser emellertid att det , när stora ändringar görs i rekryteringslagen och finansi- eringslagen, finns anledning att se över lagarnas bestämmelser om doms- rätt över brott som har begåtts av svenska medborgare och utlänningar med viss anknytning till . Som framgått finns enligt båda lagarna domsrätt när brotten begåtts av svenska medborgare. När det däremot gäller utlänningar grundar sig domsrätten för brott mot rekryteringslagen på hemvist i medan motsvarande domsrätt för brott mot finansi- eringslagen grundar sig på om utlänningen befinner sig i . Lagarnas bestämmelser om svenska medborgare, liksom rekryterings- lagens bestämmelse om utlänningar med hemvist i , har sin bak- grund i bedömningen att de bakomliggande instrumentens krav på doms- rätt över medborgare och personer som är bosatta i staten inte tillåter att domsrätten begränsas genom krav på dubbel straffbarhet eftersom instru- menten inte föreskriver en sådan möjlighet (prop. 2001/02:149 s. 29 och prop. 2009/10:78 s. 34). Det har vid genomförandet av olika instrument gjorts olika bedömningar i den frågan, men numera får det anses stå klart att ett krav på dubbel straffbarhet i den nationella lagstiftningen inte hindras av att det inte finns något uttalat godkännande av sådana krav. Såväl som EU anger nämligen uttryckligen i sina instrument om det i ett visst fall inte ska vara tillåtet att villkora domsrätten med att gärningen är straffbar där den begicks. Finansieringslagens bestämmelse om utlänningar som befinner sig i synes syfta till att genomföra en bestämmelse i finansieringskon- ventionen som innebär att en konventionsstat ska kunna utöva domsrätt över misstänkta som befinner sig inom statens territorium och som den Också i den här delen nämndes i lagstiftningsärendet den begränsning i domsrätten som följer av kravet på dubbel straffbarhet (prop. 2001/02:149 s. 29). Bestämmelser som ger uttryck för den s.k. aut dedere aut judicare-principen finns i flera instrument, däribland de som ska genomföras, och det kan konstateras att lagstiftningsbehovet ver- kar ha bedömts på olika sätt i olika sammanhang (se t.ex. prop. 2009/10:78 s. 35 angående terrorismkonventionens och terrorismrambe- slutets bestämmelser, där det konstaterades att domsrätt skulle kunna grundas på bestämmelserna i 2 kap. 2 § första stycket 2 respektive 3 , dvs. bestämmelser vilka som huvudregel förutsätter att gär- ningen är straffbar där den begicks). Regeringen konstaterar att de nu aktuella bestämmelserna i finansier- ingslagen och rekryteringslagen är tillämpliga vid brott av liknande ka- raktär och har införts för att genomföra liknande bestämmelser. Oavsett hur behovet av regleringen förhåller sig till de ursprungliga syftena finns det, som konstaterats ovan, sakliga skäl att efterge kravet på dubbel straffbarhet för de brott som behandlas i lagarna. Regeringen anser mot den bakgrunden att regleringen om domsrätt över medborgares och utlän- ningars brott enligt rekryteringslagen och finansieringslagen bör vara en- hetlig. Rekryteringslagen bör därför kompletteras i fråga om utlänningar som befinner sig i och finansieringslagen i fråga om utlänningar med hemvist här. Enligt lagarna bör sammanfattningsvis svensk domstol vara behörig, även om det inte finns domsrätt enligt 2 kap. 2 eller 3 § , i fråga om brott enligt respektive lag som har begåtts av en svensk medborgare, en av en utlänning med hemvist i eller av en utlänning som befinner sig här i landet. Direktivets och tilläggsprotokollets bestämmelser om domsrätt m.m. Artikel 19 i direktivet behandlar behörighet (domsrätt) och lagföring. I punkt 1 anges fem fall då varje medlemsstat ska ha domsrätt över brott som avses i artiklarna 3–12 och 14 (dvs. samtliga brott i direktivet): a)Brottet har begåtts helt eller delvis inom dess territorium. b)Brottet har begåtts ombord på ett fartyg som för medlemsstatens flagg eller ett luftfartyg registrerat i medlemsstaten. c)Gärningsmannen är medborgare eller bosatt i medlemsstaten. d)Brottet har begåtts till förmån för en juridisk person som är etable- rad inom dess territorium. e)Brottet har begåtts mot den berörda medlemsstatens institutioner eller befolkning eller mot en eller ett av unionens institutioner, organ eller byråer med säte i medlemsstaten. I punkt 1 anges också att varje medlemsstat kan utvidga sin behörighet om brottet har begåtts inom en annan medlemsstats territorium. Vidare anges i punkt 2 att varje medlemsstat kan utvidga sin behörighet beträff- ande tillhandahållande av utbildning för terrorismsyften enligt artikel 7, om gärningsmannen tillhandahåller utbildning till personer som är med- borgare eller bosatta i medlemsstaten och punkt 1 inte är tillämplig. Med- lemsstaten ska informera kommissionen om detta. Punkt 3 behandlar si- tuationer då flera medlemsstater är behöriga (se vidare sist i detta av- snitt). Av punkt 4 följer att en medlemsstat ska ha domsrätt för brotten i direktivet när den vägrar att överlämna eller utlämna en person som misstänks för eller som dömts för ett sådant brott till en annan medlems- stat eller till ett tredjeland (aut dedere aut judicare). Enligt punkt 5 ska varje medlemsstat säkerställa att domsrätten omfattar fall där något av de brott som avses i artikel 4 (om brott med anknytning till en terrorist- grupp) och artikel 14 (om osjälvständiga brottsformer) helt eller delvis begåtts inom dess territorium, oavsett var terroristgruppen är baserad el- ler utövar sin verksamhet. Enligt punkt 6, slutligen, ska artikeln inte ute- sluta utövande av den behörighet i straffrättsliga frågor som fastställs av en medlemsstat i enlighet med dess nationella rätt. Genom en hänvisning i artikel 9 i tilläggsprotokollet gäller terrorism- konventionens bestämmelser om domsrätt m.m. i artikel 14 även i förhål- lande till protokollets brott. Krav på domsrätt finns i punkt 1 a–c som med några skillnader, bl.a. att det inte krävs domsrätt när gärningsman- nen är bosatt i konventionsstaten, motsvarar artikel 19.1 a–c i direktivet. Punkt 2 anger att en part får fastställa att den har domsrätt även i vissa andra fall. I punkterna 3–5 finns reglering av liknande slag som i direk- tivets punkt 4, 6 och 3. Svensk rätt motsvarar i huvudsak direktivets och tilläggsprotokollets krav i fråga om domsrätt De bestämmelser om domsrätt som staterna är förpliktade att genomföra är de som finns i artikel 19.1, 4 och 5 i direktivet samt artikel 14.1 och 3 i terrorismkonventionen. De nämnda bestämmelserna i direktivet motsva- rar rambeslutets artikel 9.1 (med undantag för vissa ändringar i punkt e), 3 och 4, med den skillnaden att direktivets reglering gäller i förhållande till fler brott. Konventionens krav är också i tillämpliga delar av liknande slag. Regeringen bedömer att svensk rätt i huvudsak motsvarar bestäm- melsernas krav (se vidare prop. 2002/03:38 avsnitt 5.4 och 6.5, prop. 2009/10:78 avsnitt 7.4 och 8.3 samt betänkandets avsnitt 7.6; notera ock- så diskussionen ovan om bestämmelsernas förhållande till nationella krav på dubbel straffbarhet – liksom den omständigheten att regeringens för- slag i detta avsnitt hursomhelst innebär att det för de brott som genomför direktivet och tilläggsprotokollet inte kommer att krävas dubbel straff- barhet i de situationer som omfattas av bestämmelserna). Som framgår nedan bedömer regeringen emellertid att kraven i direktivets arti- kel 19.1 d och e innebär att det bör införas ny lagstiftning. Domsrätten bör utvidgas i fråga om brott som begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad i Direktivets artikel 19.1 d (motsvarande artikel 9.1 d i terrorismrambeslut- et) kräver att varje medlemsstat har domsrätt när brottet har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad inom dess territorium. Be- stämmelsen har inte någon uttrycklig motsvarighet i svensk rätt och vid genomförandet av det ursprungliga rambeslutet ansågs den kräva lagstift- ning (prop. 2002/03:38 s. 52 f.). Den lagtekniska lösning som då valdes var att i 2 kap. 3 § 6 lägga till terroristbrott, försök till ter- roristbrott samt brott som avses i 5 § terroristbrottslagen. Därigenom in- fördes oinskränkt domsrätt över dessa brott vilket innebär att domsrätten även innefattar fall där brottet har begåtts till förmån för en juridisk per- son som är etablerad i . Genom ändring av rambeslutet kom rambeslutets domsrättsregel att gälla även i förhållande till rambe- slutets nya brott. Den nu aktuella punkten i artikeln om domsrätt föran- ledde ingen lagstiftning. Det praktiska behovet av en bestämmelse mot- svarande rambeslutets ansågs vara litet och befintliga svenska domsrätts- regler bedömdes tillsammans med de förslag till utökad domsrätt som lades fram (9 § rekryteringslagen) på ett tillfredsställande sätt leva upp till rambeslutets krav (prop. 2009/10:78 s. 34). Regeringen konstaterar att domsrätten är vidsträckt och omfattar de flesta praktiskt viktiga fallen. Det kan diskuteras om man, som vid genomförandet av änd- ringsrambeslut, skulle kunna avstå från ytterligare lagstiftning. Oavsett hur man bedömer direktivets krav, ser regeringen dock av tydlighetsskäl ett värde i att domsrättsreglerna kompletteras. När det gäller de delar av direktivet som genomförs genom bestämmel- ser i terroristbrottslagen (se avsnitt 6.2.1, 6.2.7 och 6.3.1) finns oin- skränkt domsrätt enligt 2 kap. 3 § 6 för flertalet gärningar (terroristbrott, försök till terroristbrott samt brott som avses i straffskärp- ningsregeln i 5 § terroristbrottslagen). Regeln torde utan särskild före- skrift gälla även medverkan till de brott, inbegripet medverkan till för- söksbrott, som omfattas (se det lagrådsyttrande som redovisas på s. 225 i betänkandet). I de här fallen kommer alltså brott som begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad inom svenskt territorium alltid att kunna prövas vid svensk domstol. Möjligheten finns emellertid inte fullt ut för alla de gärningar som i svensk rätt motsvarar artikel 4 om brott med anknytning till en terroristgrupp, dvs. försök, förberedelse, stämpling och medverkan till terroristbrott. Regeringen anser därför att bestämmelsen om oinskränkt domsrätt i bör utvidgas till att omfatta även förberedelse och stämpling till terroristbrott. För de av direktivets brott som genomförs genom straffbestämmelser i rekryteringslagen och finansieringslagen (se avsnitt 6.2.2–6.2.6, 6.3.2 och 6.3.3) finns ingen motsvarande reglering om oinskränkt domsrätt att utgå ifrån. I stället bör 6 § finansieringslagen och 9 § rekryteringslagen kompletteras med en bestämmelse som innebär att det, även om det inte finns domsrätt enligt 2 kap. 2 eller 3 § , för brott enligt res- pektive lag döms vid svensk domstol om brottet har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad i . Domsrätten bör justeras respektive utvidgas i fråga om brott som begåtts mot institutioner m.m. i eller EU Enligt artikel 19.1 e i direktivet ska varje medlemsstat ha domsrätt över brott i direktivet som har begåtts dels mot dess institutioner eller befolkning, dels mot unionens institutioner, organ eller byråer med säte i medlems- staten. Uppräkningen av de institutioner etc. inom EU som avses har änd- rats något i förhållande till terrorismrambeslutets motsvarande bestäm- melse (artikel 9.1 e), där detta led av bestämmelsen avser brott som be- gåtts mot en av unionens institutioner eller ett organ som inrättats i enlig- het med de fördrag som anges i bestämmelsen och som har säte i den medlemsstaten. Rambeslutets motsvarighet till det första ledet i bestämmelsen – som alltså kräver domsrätt över brott som har begåtts mot institu- tioner eller befolkning – har såvitt avser brotten i rambeslutet ansetts 2017/18:174 motsvaras av bestämmelsen i 2 kap. 3 § 4 (prop. 2002/03:38 s. 52 och prop. 2009/10:78 s. 35). Enligt den bestämmelsen föreligger oinskränkt domsrätt över brott som förövats mot , en svensk kom- mun eller annan menighet eller en svensk allmän inrättning. Regeringen bedömer att det i den här delen inte finns något lagstiftningsbehov. Det andra ledet i bestämmelsen – om domsrätt över brott mot bl.a. EU:s institutioner – saknade vid tiden för genomförandet av det ur- sprungliga rambeslutet motsvarighet i svensk rätt. Lagstiftningsbehovet löstes genom den ovan nämnda ändringen i 2 kap. 3 § 6 som innebär att brotten omfattas av oinskränkt domsrätt. För de brott som till- kom genom ändringsrambeslut infördes den domsrättsgrund i 9 § rekryteringslagen som avser brott enligt lagen som har begåtts mot en av Europeiska unionens institutioner eller mot ett organ som inrättats i enlighet med fördraget om Europeiska unionen eller fördraget om Euro- peiska unionens funktionssätt och som har säte i . Regeringen an- ser att den bestämmelsen bör anpassas efter den nya lydelsen i direktivets bestämmelse. En motsvarande bestämmelse behöver också föras in i fi- nansieringslagen, som genomför direktivets artikel om terrorismfinansi- ering. Rambeslutets bestämmelse har tidigare tolkats på så sätt att skrivning- en om säte inom endast gäller särskilda organ inom EU och inte de centrala institutionerna (prop. 2009/10:78 s. 52). Direktivets text kan uppfattas som att den skrivningen även gäller i förhållande till institu- tionerna. Oavsett hur direktivet ska uppfattas anser regeringen att behör- igheten liksom bör gälla oberoende av var EU:s institutioner har sitt säte. , som visserligen inte har någon EU-institution inom sina gränser, har som medlem i EU ett intresse av att brott som begås mot uni- onens institutioner kan utredas och lagföras. Kravet på säte i bör alltså endast gälla och byråer. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att 6 § finansieringslagen och 9 § rekryteringslagen ska ange att det, även om det inte finns domsrätt enligt 2 kap. 2 eller 3 § brottsbal- ken, för brott enligt respektive lag döms vid svensk domstol om brottet har begåtts mot en av Europeiska unionens institutioner eller mot en av dess byråer eller ett av dess organ, om byrån eller organet har säte i . Bestämmelserna om kompetenskonflikter kräver inga nya åtgärder Artikel 19.3 i direktivet gäller när ett brott omfattas av fler än en med- lemsstats behörighet och vilken som helst av dessa medlemsstater har möjlighet att lagföra på grundval av samma faktiska omständigheter. Då ska de berörda medlemsstaterna samarbeta för att besluta vilken av dem som ska lagföra gärningsmännen för att om möjligt centralisera förfaran- dena till en enda medlemsstat. I detta syfte kan medlemsstaterna anlita Eurojust för att underlätta samarbetet mellan de rättsliga myndigheterna och samordningen av deras verksamhet. Det anges också faktorer till vil- ka hänsyn ska tas. Regleringen motsvarar i huvudsak artikel 9.2 i terror- ismrambeslutet. Hänvisningen till Eurojust har dock ersatt en öppnare skrivning om organ eller mekanismer som inrättats i EU. Vidare är de faktorer som hänsyn ska tas till inte längre angivna i den ordning i vilken de ska beaktas. För brott enligt tilläggsprotokollet gäller en liknande reg- lering enligt artikel 14.5 i konventionen, där det anges att de berörda par- Prop. 2017/18:174 terna i de fall där mer än en part gör gällande domsrätt över ett påstått brott, om det är lämpligt, ska samråda för att avgöra vilken domsrätt som är den lämpligaste för lagföring. Bestämmelserna säger inte hur en kompetenskonflikt ska lösas utan kräver endast att medlemsstaterna samarbetar eller samråder för att lösa konflikten. De har inte tidigare ansetts kräva några särskilda åtgärder för genomförande. Regeringen gör ingen annan bedömning nu och vill där- till uppmärksamma förordningen (2014:1553) om förebyggande och lös- ning av tvister om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden inom Europeiska unionen, som genomför rådets rambeslut /948/RIF av om förebyggande och lösning av tvister om ut- övande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden.