prop · H6034 · 2018-10-16 00:00:00 — Om det finns en skyldighet att upprätta prospekt enligt något av nämnda direktiv och föremålet för prospektet utgörs av överlåtbara värdepapper eller andra investeringsprodukter som hänvisar till ett referensvärde ska emittenten, erbjudaren eller den person som ansöker om upptagande till handel på en reglerad marknad se till att prospektet även innehåller tydlig och väl synlig information om huruvida referensvärdet har tillhandahållits av en administratör som ingår i Esmas register över administratörer och referensvärden. Det bör ställas krav på att lämna information om referensvärde i informationsbroschyren för en värdepappersfond Reglerna i UCITS-direktivet har i svensk rätt genomförts i lagen om värdepappersfonder. Av den lagen följer att det för varje värdepappersfond ska finnas en informationsbroschyr som ska ges in till så snart den färdigställts (4 kap. 15 och 21 §§). Skyldigheten att upprätta en informationsbroschyr åligger det fondbolag eller förvaltningsbolag som förvaltar den aktuella värdepappersfonden. Skyldigheten i förordningen om referensvärden att se till att informationsbroschyren även innehåller tydlig och väl synlig information om huruvida referensvärdet har tillhandahållits av en administratör som ingår i Esmas register över administratörer och referensvärden kommer därför i samtliga fall att gälla för ett fondbolag eller förvaltningsbolag som står under Finansinspek- tionens tillsyn. Eftersom förordningen om referensvärden är direkt 2018/19:4 tillämplig i föranleder den nu aktuella bestämmelsen i förord- ningen inte någon lagstiftningsåtgärd. I syfte att göra det tydligare för dem som omfattas av den bestämmelsen bör det emellertid införas en upplys- ningsbestämmelse i lagen om värdepappersfonder som hänvisar till bestämmelsen i förordningen. Motsvarande krav bör ställas när det gäller specialfonder I och rådets direktiv /61/EU av om förvaltare av alternativa investeringsfonder samt om ändring av direktiv /41/EG och 2009/65/EG och förordningarna (EG) nr 1060/2009 och (EU) nr 1095/2010 (i det följande benämnt AIFM- direktivet) finns regler som tar sikte på förvaltare av alternativa investeringsfonder (AIF-förvaltare). De alternativa investeringsfonder som dessa förvaltare förvaltar träffas dock indirekt av reglerna i AIFM- direktivet. Definitionen av en alternativ investeringsfond är vid och omfattar en mängd olika typer av fonder såsom hedgefonder, riskkapital- fonder, fastighetsfonder och infrastrukturfonder. AIFM-direktivet har i svensk rätt genomförts i lagen om förvaltare av alternativa investerings- fonder. Direktivet hindrar inte att det i nationell rätt ställs upp andra eller ytterligare krav på alternativa investeringsfonder som vänder sig till icke- professionella investerare (se artikel 43.1). En sådan reglering finns i för s.k. specialfonder (12 kap. lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder). En specialfond är också en fondtyp som faller inom ramen för definitionen av en alternativ investeringsfond. För specialfonder gäller samma placeringsbestämmelser som för värdepappersfonder, men det finns möjlighet att få undantag från bestämmelserna (12 kap. 13 § lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder). Även för alternativa investeringsfonder ska det finnas en informations- broschyr (10 kap. 1 § lagen om förvaltare av alternativa investerings- fonder). Kravet på innehållet i den överensstämmer till stor del med de krav som gäller för informationsbroschyren för värdepappersfonder. För specialfonder har bestämmelserna anpassats så att de helt motsvarar det som gäller för värdepappersfonder (12 kap. 7 §). Eftersom det är vanligt att specialfonder på samma sätt som värdepappersfonder marknadsförs till konsumenter och andra icke-professionella investerare, är det lämpligt att det informationskrav om användningen av ett referensvärde som gäller för värdepappersfonder enligt förordningen om referensvärden gäller även för specialfonder. En bestämmelse med den innebörden bör tas in i lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder. Regeringen anser därför, i motsats till , att det finns skäl för att i svensk rätt införa längre gående krav när det gäller specialfonder än dem som ställs upp för alternativa investeringsfonder i förordningen om referensvärden. Kravet bör dock endast omfatta svenska specialfonder, dvs. inte utländska motsvarigheter till specialfonder som får marknadsföras till icke- professionella investerare i (jfr 4 kap. 2 § lagen om förvaltare av alternativa investeringsfonder). Skälen för att ställa ett sådant informa- tionskrav på de utländska specialfonderna överväger inte den administ- rativa börda det skulle innebära för fonder som hör hemma i ett annat land men marknadsförs i att behöva följa flera nationella regelverk. Information om ett referensvärde i ett prospekt Reglerna i prospektdirektivet har i svensk rätt i huvudsak genomförts i lagen (1991:980) om handel med finansiella instrument. (2 kap. 9 och 10 §§) följer att vid ett erbjudande till allmänheten som innefattar emission av överlåtbara värdepapper ska prospektet upprättas av emittenten, dvs. utgivaren eller utfärdaren av det aktuella instrumentet (se definitionen i 1 kap. 1 §). Vid ett erbjudande till allmänheten om köp av aktier, konvertibler, teckningsoptioner eller teckningsrätter som lämnas av någon som innehar sådana överlåtbara värdepapper ska prospektet upp- rättas av det aktiebolag som har gett ut värdepapperen. erbjudanden till allmänheten ska prospektet upprättas av den som lämnar Vid en ansökan om att överlåtbara värdepapper ska tas upp till handel på en reglerad marknad ska prospektet upprättas av den som gör En skyldighet att upprätta ett prospekt enligt prospektdirektivet kan således åligga såväl subjekt som står under tillsyn som andra företag. Ett prospekt ska godkännas av i de fall är hemmedlemsstat (2 kap. 25 § första stycket och 37–40 §§). Ett prospekt ska innehålla all information rörande emittenten och de överlåtbara värdepapperen som är nödvändig för att en investerare ska kunna göra en välgrundad bedömning av emittentens och en eventuell garants tillgångar och skulder, finansiella ställning, resultat och framtids- utsikter samt de överlåtbara värdepapperen (2 kap. 11 § lagen om handel med finansiella instrument). Motsvarande krav finns i prospektförord- ningen (artikel 6). Prospektförordningen ska i denna del börja tillämpas I förordningen om referensvärden ställs alltså upp ytter- ligare krav på vad ett prospekt ska innehålla. Informationen kan dock anses vara sådan information som är nödvändig för att en investerare ska kunna göra en välgrundad bedömning av investeringen. I likhet med motsvarande bestämmelse i förordningen om referens- värden om sådana prospekt som ska upprättas enligt UCITS-direktivet föranleder inte heller den nu aktuella bestämmelsen i förordningen om sådana prospekt som ska upprättas enligt prospektdirektivet någon lagstift- I syfte att göra det tydligare för de som omfattas av den bestämmelsen bör det emellertid införas en upplysningsbestämmelse i lagen om handel med finansiella instrument som hänvisar till bestäm- melsen i förordningen. Regeringens förslag: Bestämmelsen i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om referensvärden om att Finans- inspektionen har rätt att ta ut avgifter för prövningar av ansökningar, anmälningar och underrättelser enligt EU-förordningen ska föras över till den nya lagen med samma rubrik. Administratörer av referensvärden och sådana enheter under tillsyn som har fått ett godkännande av ett referensvärde för användning i unionen enligt artikel 33.1 i EU-förordningen, ska betala årliga avgifter för att bekosta verksamhet enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om referensvärden. Regeringen ska få meddela föreskrifter om avgifterna. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. efterfrågar ökad tydlighet kring kostnader förknippade med tillsynens art samt fördel- ningen av årliga tillsynskostnader mellan de företag som omfattas av förordningen om referensvärden. anser vidare att kostnader förknippade med tillsyns- aktiviteter enligt förordningen bör ta hänsyn till de övervakade indexens art och betydelse. Skälen för regeringens förslag: kan, i sin egenskap av behörig myndighet enligt förordningen om referensvärden, pröva ansökningar, anmälningar och underrättelser enligt förordningen. Enligt den nu gällande lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s förord- ning om referensvärden har möjlighet att ta ut avgifter för de prövningar som ska göras enligt förordningen (3 §). Storleken på avgifterna regleras i förordningen (2001:911) om avgifter för prövning av ärenden hos . Bestämmelsen om rätt att ta ut sådana avgifter bör föras över till den nya kompletteringslagen. Förutom prövning av sådana ärenden kommer verksamhet till följd av förordningen bestå i tillsyn över att förordningen följs. De företag som står under tillsyn betalar årliga av- gifter till inspektionen enligt förordningen (2007:1135) om årliga avgifter för finansiering av verksamhet. Sådana avgifter ska vara proportionella mot de kostnader som inspektionen haft för tillsynen och övrig verksamhet som inte finansieras på annat sätt. Dessa avgifter får inspektionen – till skillnad från avgifter för prövningar – inte behålla utan de ska redovisas mot inkomsttitel på statens budget. tillsyn enligt förordningen om referensvärden kommer i första hand att avse administratörer av referensvärden. Där- utöver kommer viss tillsyn att utövas i förhållande till rapportörer och enheter under tillsyn. kommer dessutom att ha ansvar för att övervaka att vissa emittenter m.fl. informerar om eventuell använd- ning av referensvärden i samband med offentliggörande av prospekt enligt prospektdirektivet eller UCITS-direktivet (artikel 29.2 i förordningen om referensvärden). Bestämmelser om att företag som står under tillsyn ska betala årliga avgifter för att bekosta inspektionens verksamhet finns i ett stort antal lagar på finansmarknadsområdet (se t.ex. 13 kap. 16 § lagen om bank- och finansieringsrörelse och 10 kap. 11 § lagen om värde- pappersfonder). Genom förordningen och kompletteringslagen övergår svenska administratörer av referensvärden till att vara företag under tillsyn. Det finns ingen anledning att göra någon annan bedömning än vad som gjorts beträffande andra företag under tillsyn när det gäller finansiering av inspektionens verksamhet. Svenska administratörer av referensvärden bör därför vara skyldiga att betala årliga avgifter för att bekosta verksamhet enligt förordningen om referensvärden. Som framgår i avsnitt 4.2.4 kan det förekomma att en administratör i ett tredjeland tillhandahåller ett referensvärde som får användas av enheter under tillsyn i unionen. En förutsättning för det är att administratören har fått ett förhandserkännande från den behöriga myndigheten i sin referens- medlemsstat (artikel 32.1). I de fall är den utpekade behöriga myndigheten för en sådan administratör kommer inspektionen i viss utsträckning att bedriva tillsyn över att administratören följer rele- vanta krav i förordningen (artikel 32.8). Tillsynen över dessa administra- törer kommer emellertid att vara väsentligen mindre omfattande än den tillsyn som kommer bedrivas i förhållande till svenska administratörer. Ett beslut om förhandserkännande är också begränsat genom att använd- ningen av referensvärdet i unionen endast får ske fram till dess att referensvärdet och administratören har införts i Esmas register över administratörer och referensvärden i enlighet med det förfarande för beslut om likvärdighet som föreskrivs i förordningen (artikel 30). Mot denna bakgrund finns det inte tillräckliga skäl att ålägga dessa administratörer att betala årliga avgifter till . En enhet under tillsyn får under vissa förutsättningar tillhandahålla ett referensvärde från ett tredjeland för användning i unionen. En förut- sättning för ett sådant tillhandahållande är att enheten får ett godkännande av referensvärdet efter ansökan till sin behöriga myndighet (artikel 33.1). Ett godkänt referensvärde ska anses vara tillhandahållet av den aktuella enheten under tillsyn och den enheten är också ansvarig för referensvärdet och för efterlevnaden av kraven i förordningen (artikel 33.4 och 33.5). Den behöriga myndigheten har befogenhet att besluta om att godkännandet ska upphöra om den har välgrundade skäl att anse att villkoren för godkännande är uppfyllda (artikel 33.6). I de fall Finans- inspektionen är behörig myndighet för en sådan enhet under tillsyn kommer inspektionen alltså att bedriva tillsyn över att enheten följer relevanta krav i förordningen. På samma sätt som administratörer bör även andra enheter under tillsyn som fått ett godkännande av ett referensvärde från ett tredjeland vara skyldiga att betala årliga avgifter för att bekosta verksamhet. När det gäller rapportörer under tillsyn, dvs. sådana enheter under tillsyn som rapporterar dataunderlag till en administratör i unionen, innehåller förordningen krav i fråga om styrning och kontroll (artikel 16). Rapport- örer under tillsyn är t.ex. skyldiga att ha ett kontrollramverk som bl.a. ska säkerställa att dataunderlaget inte utsätts för otillbörlig påverkan och att dataunderlaget lämnas i enlighet med förordningen och den uppförande- kod som administratören ska etablera (artikel 16.1 b). När det gäller upp- förandekoden har den administratör som utarbetat koden ett ansvar att regelbundet förvissa sig om att rapportörerna håller fast vid den. Rapport- ören är också skyldig att fullt ut samarbeta med administratören och den behöriga myndigheten vid revision och tillsyn av tillhandahållandet av ett referensvärde samt tillhandahålla alla upplysningar och viss dokument- ation (artikel 16.4). Om det är fråga om rapportering av dataunderlag till ett referensvärde som utgör en referensränta ställs ytterligare krav på rapportörernas system och kontroller (artikel 18 och bilaga I till förord- ningen). Storleken på den krets av subjekt som rapporterar dataunderlag till ett visst referensvärde varierar beroende på storlek och typ av referensvärde. I vissa fall kan denna krets vara mycket vid, t.ex. i fråga om råvaruindex där rapportörerna kan utgöras av deltagare på den aktuella råvarumark- Är det fråga om ett aktieindex kan det vara fråga om en enda rapportör, t.ex. i form av en reglerad marknad. Kretsen av rapportörer är inte heller nödvändigtvis begränsad till en medlemsstat utan ett referens- värde kan ha rapportörer belägna i ett flertal medlemsstater. antas att en ordning där dessa enheter är skyldiga att betala årliga avgifter skulle vara svårhanterlig i praktiken. Rapportörer under tillsyn betalar redan årliga avgifter för att bekosta verksamhet enligt de näringsrättsliga lagar som styr respektive verksamhet. fattar att företagen i fråga följer de författningar som reglerar verksam- heten (se t.ex. 25 kap. 1 § lagen om värdepappersmarknaden). över att dessa rapportörer följer förordningen om referensvärden bör till viss del kunna bedrivas inom ramen för den ordinarie tillsynen. över rapportörerna är vidare en följd av att det finns en administratör av referensvärdet i fråga, som kan anses vara den som i första hand drar nytta Det är därför rimligt att skyldigheten att betala årliga avgifter begränsas till administratörerna. Tillsynen över att enheter under tillsyn som inte också rapporterar dataunderlag till en administratör använder ett referensvärde i enlighet med förordningens krav (artikel 29.1) bör kunna bedrivas inom ramen för den tillsyn som bedrivs enligt den lag som reglerar enhetens verksamhet. Detsamma gäller fondbolag och tillsynen över att informationsbroschyren för de värdepappersfonder som fondbolaget förvaltar innehåller informa- tion om eventuella referensvärden (artikel 29.2). Kontrollen av att ett prospekt uppfyller kraven enligt förordningen kommer att kunna ske i samband med prövning av prospekt enligt lagen om handel med finansiella instrument. Sammanfattningsvis bör administratörer av referensvärden och sådana enheter under tillsyn som har fått ett godkännande att tillhandahålla ett referensvärde från tredjeland vara skyldiga att med årliga avgifter bekosta verksamhet enligt kompletteringslagen. Regeringen bör få meddela föreskrifter om avgifterna. efterfrågar ökad tydlighet kring kostnader för- knippade med tillsynens art samt fördelningen av årliga tillsynskostnader mellan de företag som omfattas av förordningen Vidare anser att Finansinspek- tionens kostnader förknippade med tillsynsaktiviteter enligt den förord- ningen bör ta hänsyn till de övervakade indexens art och betydelse. förordningen om årliga avgifter för finansiering av verksamhet följer att avgifterna ska uppgå till det belopp som motsvarar årliga kostnader för den verksamhet som ska finansieras med avgifterna (2 §). Avgifterna ska ge full kostnadstäckning för respektive avgiftsgrupp (4 §). Det är dessa principer som är utgångspunkten när de årliga avgifterna bestäms. instämmer med att de årliga avgifterna bör variera beroende på indexets art och betydelse. Ett kritiskt referensvärde bör t.ex. ta större tillsynsinsatser i anspråk än ett referensvärde som inte är kritiskt och därmed föranleda högre kostnader. Hur de årliga avgifterna bör beräknas är emellertid en fråga som bör beredas i samband med de förslag Prop. 2018/19:4 till ändringar i förordningen om årliga avgifter för finansiering av verksamhet som ska lämna i särskilda rapporter till regeringen (se 3 § första stycket 3 förordningen [2009:93] med instruktion för ). Regeringens förslag: Sekretessen för uppgift i en anmälan om en överträdelse av marknadsmissbruksförordningen för uppgift som kan avslöja anmälarens identitet ska inte gälla om anmälaren varit rapport- eringsskyldig enligt artikel 14 i EU:s förordning om referensvärden. Regeringens bedömning: Det är inte nödvändigt att införa några ytterligare sekretessbestämmelser till följd av reglerna i EU-förord- ningen. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. Skälen för regeringens förslag och bedömning I avsnitt 9.2 behandlas de regler om tystnadsplikt som gäller i fråga om vissa uppgifter som utbyts mellan behöriga myndigheter enligt förord- ningen om referensvärden (artikel 48). I detta avsnitt görs bedömningar när det gäller vilka bestämmelser i offentlighets- och sekretesslagen (för- kortad OSL) som är tillämpliga i verksamhet enligt förordningen och kompletteringslagen. Sekretess i verksamhet till följd av förordningen Sekretess gäller i verksamhet som består i tillstånds- givning eller tillsyn med avseende på bank- och kreditväsendet, värde- pappersmarknaden eller försäkringsväsendet (30 kap. 4 § OSL). Sekretess gäller för uppgift om affärs- eller driftförhållanden för den som myndig- hetens verksamhet avser, om det kan antas att denne lider skada om upp- giften röjs (punkt 1). Här gäller ett rakt skaderekvisit, dvs. en presumtion för offentlighet. När det gäller uppgift om ekonomiska eller personliga förhållanden för annan som har trätt i affärsförbindelse med den som myndighetens verksamhet avser finns inget skaderekvisit utan sekretessen är absolut (punkt 2). Det kan noteras att tillämpningsområdet för bestäm- melsen har utvidgats sedan den först infördes, från att endast avse tillsyn över vissa tillståndspliktiga institut till att numera avse tillsyn med avseende på värdepappersmarknaden (se prop. 1991/92:113 s. 130–133). Begreppet tillsyn ska inte ges en alltför snäv tolkning (prop. 1979/80:2 Del A s. 233). Även verksamhet som syftar till att förhindra problem i bank- och kreditväsendet, värdepappersmarknaden och försäkringsväsen- det kan klassas som tillsyn (prop. 2015/16:5 s. 708). Den verksamhet som ska bedriva enligt förord- ningen om referensvärden kommer att innebära tillsyn över företag som redan står under inspektionens tillsyn, däribland kreditinstitut och fond- bolag. Verksamheten kommer också att avse den som är skyldig att upp- rätta ett prospekt (artikel 29.2, se avsnitt 11.2). Tillsynen över att det regel- verk som gäller för prospekt följs omfattas redan av nämnda sekretess- bestämmelse. Tillsynen över administratörer är dock ny. Den verksamhet som bedrivs till följd av förordningen måste dock betecknas som tillsyn med avseende på värdepappersmarknaden eller bank- och kreditväsendet. Det finns även särskilda sekretessbestämmelser som tar sikte på Finans- inspektionens verksamhet enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning (30 kap. 6 a–6 c §§ OSL). Det kan konstateras att den verksamhet som bedriver enligt förordningen om referensvärden även skulle kunna omfattas av nämnda bestämmelser, nämligen om uppgifterna ligger till grund för en utredning om överträdelser av marknadsmissbruksförordningen (jfr avsnitt 5.3). I ett sådant fall bör bestämmelserna om sekretess för verksamhet enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning ha företräde framför de ovan nämnda mer generellt tillämpliga bestämmelserna. Mot bakgrund av det som anförs ovan behöver det inte införas någon ny sekretessbestämmelse med anledning av den verksamhet som Finans- inspektionen kommer att bedriva till följd av förordningen om referens- värden. Skydd för anmälarens identitet Förordningen om referensvärden innehåller inte, till skillnad från andra EU-rättsakter på finansmarknadsområdet, någon bestämmelse om skydd för en anmälares identitet. Vid genomförandet i svensk rätt av kapitaltäckningsdirektivet infördes en ny bestämmelse i offentlighets- och sekretesslagen (30 kap. 4 b § första stycket) som innebär att sekretess gäller i en statlig myndighets verksam- het som består i tillståndsgivning eller tillsyn med avseende på bank- och kreditväsendet, värdepappersmarknaden eller försäkringsväsendet för uppgift i en anmälan eller utsaga om överträdelse av en bestämmelse som gäller för den som myndighetens verksamhet avser, om uppgiften kan avslöja anmälarens identitet (prop. 2013/14:228 s. 254–259). Bestäm- melsen är alltså tillämplig i den del av verksamhet som består i tillståndsgivning eller tillsyn med avseende på bl.a. värde- pappersmarknaden, och anknyter därmed till tillämpningsområdet för den bestämmelse som behandlas ovan (30 kap. 4 §). Det innebär att bestäm- melsen omfattar den tillsyn som kommer att bedriva enligt förordningen om referensvärden och kompletteringslagen. Sekretess kommer därmed att gälla hos för uppgifter i en anmälan eller utsaga om överträdelser av förordningen om referensvärden, om uppgiften kan avslöja anmälarens identitet. Att sådan sekretess gäller även för anmälningar som avser överträdelser av förordningen om referensvärden är rimligt. När det gäller övervakning enligt marknadsmiss- bruksförordningen finns dock en särskild bestämmelse i offentlighets- och sekretesslagen om sekretess för uppgift i en anmälan eller utsaga (30 kap. 6 b §). Bestämmelsen innehåller ett undantag; sekretessen gäller inte om anmälaren varit rapporteringsskyldig enligt artikel 16 i marknadsmiss- bruksförordningen. Undantaget omfattar de rapporter om misstänkt mark- nadsmissbruk som bl.a. marknadsoperatörer och värdepappersföretag ska lämna till . Samma typ av rapporteringsskyldighet finns i artikel 14 i förordningen om referensvärden. Enligt den bestämmel- sen är administratörer skyldiga att till den behöriga myndigheten rapport- era förfaranden som kan utgöra marknadsmanipulation enligt marknads- missbruksförordningen. När det nämnda undantaget från sekretess infördes anförde regeringen att det när rapporteringsskyldighet gäller inte finns ett sådant behov av att uppmuntra anmälningar som motiverar det utökade skyddet för s.k. visselblåsare (prop.