prop · H503183 · 2018-03-20 00:00:00 — gymnasiesärskolan eller motsvarande utbildning. Detta kallas för kom- munernas aktivitetsansvar (29 kap. 9 § skollagen). Kommunen har inom ramen för aktivitetsansvaret uppgiften att erbjuda de ungdomar som berörs lämpliga individuella åtgärder. första hand syfta till att motivera den enskilde att påbörja eller återuppta Kommunen ska dokumentera sina insatser på lämpligt sätt och föra ett register över de ungdomar som omfattas av aktivitetsansva- 4.3Stöd ska ges med utgångspunkt i elevens utbildning i dess helhet Regeringens förslag: Regeringens förslag: Stöd i form av extra anpassningar och särskilt stöd ska ges med utgångspunkt i elevens utbildning i dess helhet, om det inte är uppenbart obehövligt. Detta ska gälla för alla skolformer som omfattas av bestämmelserna om stöd i form av extra anpassningar eller särskilt stöd. Det ska framgå av skollagen att det ska finnas kravnivåer för de ämnesområden som ingår i de individuella programmen i gymna- siesärskolan. Det ska tydliggöras att elever som till följd av en funk- tionsnedsättning har svårt att uppfylla de olika kravnivåer som finns ska ges stöd som syftar till att så långt som möjligt motverka funk- tionsnedsättningens konsekvenser samt att elever som lätt når de kravnivåer som gäller ska ges ledning och stimulans för att kunna nå längre i sin kunskapsutveckling. Det ska vidare tydliggöras att stöd i form av extra anpassningar inom ramen för den ordinarie undervis- ningen ska ges även när det kan befaras att en elev inte kommer att nå de kravnivåer som gäller för ett ämnesområde. Det ska också tydlig- göras att den anmälningsskyldighet och utredningsskyldighet som enligt skollagen gäller i fråga om särskilt stöd även gäller när det kan befaras att en elev inte kommer att nå de kravnivåer som gäller för ett ämnesområde. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens för- slag. Utredningens förslag avser endast stöd i gymnasieskolan och gym- nasiesärskolan, inte i övriga skolformer. Utredningen har inte föreslagit att det av skollagen ska framgå att det för ämnesområden i gymnasie- särskolan ska finnas kravnivåer. Utredningen har också en annan författningsteknisk lösning för att tydliggöra att bestämmelserna om stöd gäller även för alla elever i gymnasiesärskolan. Remissinstanserna: Majoriteten av de remissinstanser som yttrat sig om förslaget att stöd i form av extra anpassningar och särskilt stöd ska ges med utgångspunkt i elevens utbildning i dess helhet, om det inte är uppenbart obehövligt, tillstyrker eller har ingenting att invända. Detta gäller bl.a. Specialpedagogiska skolmyndigheten, , , , , , , , , och kommuner, Kommuner och Landsting (SKL), , , , , Föräldraalliansen , , Riksför- bundet Attention, Stiftelsen , , Trä- och Möbelföretagen, Grafiska företagen, GS – Facket för skogs-, trä-, och grafisk bransch och Transportföretagen. Universitets- och högskolerådet (UHR) för fram att en form av stöd kan vara att samtliga elever i början av gymnasieskolan får en intro- duktion till gymnasieskolans ”friare undervisningsform”. anser att det behövs ett förtydligande av vad som är extra anpassningar, särskilt stöd och andra anpassningar. 2017/18:183 versitet anser att det behöver bli tydligare hur individanpassning kan ske och vems ansvar det är. Vissa remissinstanser understryker vikten av en helhetssyn på både elev och lärmiljö, däribland Myndigheten för ungdoms- och civilsam- hällesfrågor som betonar vikten av att arbetet med utredning, anpassning och stöd ska ha ett främjande och förebyggande fokus och att elevhälsan också måste beaktas. Barn- och elevombudet framhåller vikten av att skolan i sin utredning om stöd även utreder elevens eventuella sociala svårigheter, för att se till att eleven får det stöd han eller hon eventuellt behöver. betonar vikten av att både extra anpassningar och särskilt stöd dokumenteras samt att man vid behov kartlägger en elevs svårigheter. Handikappförbunden (HSO) anser att ett förstärkt stöd innebär ökat fokus på eleven som problemet och att det bara handlar om pedagogiska lösningar. HSO anser, liksom Afasiför- bundet/Talknuten, att det är viktigt att ha fokus på hela lärmiljöns bety- delse, den fysiska, sociala och pedagogiska, för elevens möjligheter att nå målen. Några remissinstanser påtalar vikten av specialpedagogisk kompetens i skolan. tillstyrker förslaget men vill påpeka den stora bristen på speciallärare och specialpedagoger. tillstyrker utredningens förslag men framhåller vikten av att kunskap om bemötande, anpassningar och stöd finns hos elevens samtliga lärare. /Talknuten påtalar att det behövs kompetensutveckling av lärare och specialpedagoger. En majoritet av remissinstanserna som yttrat sig om förslaget att tydliggöra att alla elever i gymnasiesärskolan omfattas av skollagens be- stämmelser om extra anpassningar och särskilt stöd tillstyrker eller har ingenting att invända. Bland dessa finns , Skolinspek- tionen, Specialpedagogiska skolmyndigheten, , , , , , , , och kommuner, SKL, , vägledar- förening och HSO. avstyrker förslaget att en ny para- graf som enbart gäller för gymnasiesärskolan (9 a §) ska införas i 3 kap. skollagen. Nämnden anser bl.a. att det är lämpligare att utforma be- stämmelserna så att de kan tillämpas på samtliga skolformer, t.ex. genom att i bestämmelserna om stöd i form av extra anpassningar och särskilt stöd, ange ”de kunskapskrav eller motsvarande krav som minst ska uppnås”. På så sätt, anser nämnden, kan införandet av ytterligare en para- Skälen för regeringens förslag Bristande stöd kan leda till studiemisslyckanden Alla elever behöver någon form av ledning och stöd för sin kunskaps- utveckling – vissa mer, andra mindre. att bristande stöd i olika sammanhang framhålls som en av de huvud- sakliga orsakerna till studieavbrott. Det finns olika förklaringar både inom och utanför skolväsendet till vad som leder till att elever avbryter sina studier och lämnar gymnasieskolan eller går kvar utan att nå utbild- konstaterar att forskning visar att elever som avbrutit sin utbildning ofta efterfrågat särskilt stöd som bättre hade svarat mot just deras behov och svårigheter samt uppgett att stödet till dem kommit , haft för liten omfattning eller till och med saknats. Det finns brister i det stöd som ges i gymnasieskolan och gymnasiesärskolan De närmare bestämmelserna om barns och elevers utveckling mot målen och om olika stödåtgärder finns i 3 kap. skollagen. Synskadades Riksför- bund anser att det behövs ett förtydligande av vad som är extra anpass- ningar, särskilt stöd och andra anpassningar. En närmare redogörelse för vad som ryms inom de olika stödformerna har lämnats i avsnitt 4.2. Enligt visar forskning att det särskilda stödet till elever är mer bristfälligt i gymnasieskolan än i . tidigare utbildningsinspektion konstaterade vid en granskning av gym- nasieskolan före reformeringen 2011 att det då var vanligast att elever som behövde särskilt stöd fick det i ett eller flera av ämnena engelska, matematik och svenska. Dessa ämnen utgjorde några av de s.k. kärn- ämnena. Motsvarigheten till kärnämnen är s.k. gymnasiegemen- samma ämnen som innefattar ovanstående ämnen samt ämnena idrott och hälsa, historia, samhällskunskap, religionskunskap och naturkunskap. Stöd i karaktärsämnen, dvs. sådana ämnen genom vilka de olika gymna- sieprogrammen får sin karaktär, t.ex. yrkesämnen på yrkesprogrammen, erbjöds däremot sällan (2004 – Sammanställ- ningar och analyser av inspektionsresultaten, Rapport 266, 2005). I Gym- nasieutredningens referens- och fokusgrupper har framkommit att mön- stret är detsamma i dagens gymnasieskola. Även Transportföretagen på- pekar att det är ovanligt att en elev får särskilt stöd i karaktärsämnen. Enligt uppgifter till utredningen är stöd i samband med karaktärsämnen inom arbetsplatsförlagt lärande ännu mer ovanligt, trots att det inte finns något undantag från bestämmelserna om stöd när det gäller sådant lärande. Vad ska man tänka på när det gäller stöd vid kursutformad utbildning? har erfarit att gymnasieskolans kursutformning kan innebära svårigheter att ge adekvat stöd. Kraven på stödåtgärder är i huvudsak kopplade till att eleven inte kommer att nå de kunskapskrav som minst ska uppnås för ett godkänt betyg, dvs. minst betyget E. För gymnasieskolan gäller kunskapskraven enskilda kurser. En stor del av kursen kan dock ha genomförts innan stöd i form av extra anpassningar eller särskilt stöd sätts in och sedan avslutas kursen utan att stödåt- gärderna följer med i den resterande utbildningen. Detta skapar brister i kontinuitet när det gäller stödet och bidrar inte till att stärka helheten i elevens utbildning. En elev som är i behov av stöd i en kurs, exempelvis i form av tydligare instruktioner eller hjälp att strukturera sina studier, kan ha detta behov även i andra ämnen eller kurser. På motsvarande sätt kan elever med t.ex. läs- och skrivsvårigheter behöva stöd i läs- och skriv- processen i fler ämnen än svenska eller svenska som andraspråk då för- måga att läsa och skriva utgör grundläggande kunskaper som eleven beh- över för att tillgodogöra sig nödvändiga kunskaper även i övriga skol- 2017/18:183 ämnen. Motsvarande problematik finns även i gymnasiesärskolan efter- som den också till stora delar är kursutformad. Regeringen anser därför, i likhet med , att bedömningen av en elevs stöd- behov i gymnasieskolan och gymnasiesärskolan bör göras utifrån en hel- hetsbedömning av elevens förutsättningar att klara hela utbildningen. Det kan t.ex. innebära att stödåtgärder bör sättas in redan i inledningen av en kurs. Det bör förtydligas i lagtexten att stöd ska ges med utgångspunkt i elevens utbildning i dess helhet föreslår att skollagens bestämmelser om extra an- passningar inom ramen för den ordinarie undervisningen och om särskilt stöd (3 kap. 5 a och 8 §§) ska kompletteras med en ny bestämmelse om att stödet i gymnasieskolan och gymnasiesärskolan ska ges med utgångs- punkt i elevens utbildning i dess helhet, om det inte är uppenbart obehöv- ligt. Nämnden framför att det redan följer av gällande rätt att huvudmannen ska se till en elevs hela skolsituation. Nämnden anser vidare att särlösningar i sådan reglering i 3 kap. skollagen som är gemensam för flera olika skolformer i möjligaste mån bör undvikas. Formuleringen i utredningens förslag kan enligt nämnden uppfattas på så sätt att stödet i övriga skolformer inte ska ges med utgångspunkt i elevens utbildning i dess helhet. Om ett för- tydligande behövs bör enligt nämnden förtydligandet göras lika för samt- liga skolformer. Som framgått av avsnitt 4.2 gäller bestämmelserna om särskilt stöd i förskoleklassen, , grundsärskolan, specialskolan, samesko- lan, fritidshemmet, gymnasieskolan och gymnasiesärskolan. Det framgår av förarbetena att ett åtgärdsprogram ska omfatta elevens hela skolsitua- tion. Det betonas i förarbetena att det är viktigt att lägga fokus på elevens hela studiemiljö (prop. 2009/10:165 s. 290 och 665). Mot denna bak- grund delar regeringen nämndens uppfattning att det redan följer av gällande rätt att bedömningen av en elevs behov av särskilt stöd, även i gymnasiet och gymnasiesärskolan, ska göras utifrån en helhetsbedöm- ning av elevens förutsättningar att klara hela utbildningen. Som framgått ovan tillämpas dock bestämmelserna på det sättet och det särskilda stödet till elever är mer bristfälligt i gymnasieskolan än i grund- skolan. Enligt fokusgrupper är det mindre vanligt att en elev endast har behov av stöd i ett ämne och regeringen anser, i likhet med SKL, att det är angeläget att undvika en fragmentisering av utbild- ningen. Ett helhetsperspektiv på elevernas skolsituation är en viktig förutsättning för att t.ex. förebygga studieavbrott. I de allra flesta fall kan samordning mellan lärare och annan berörd skolpersonal, exempelvis när det gäller arbetssätt och hjälpmedel, bidra till att skapa mer sammanhang, helhet och kontinuitet i utbildningen för eleven vilket förbättrar förutsätt- ningarna för att eleven ska fullfölja utbildningen. Det kan dock finnas fall där det är uppenbart obehövligt att ge stöd med utgångspunkt i ut- bildningen som helhet. Det kan exempelvis handla om när en elevs stödbehov är uppenbart begränsat till enbart en kurs. Med hänsyn till de brister som har konstaterats när det gäller det särskilda stödet i gymnasieskolan och gymnasiesärskolan anser rege- ringen att det finns skäl att föra in det krav på ett helhetsperspektiv vid utformningen av stödåtgärder, som enbart kommer till uttryck i förarbetsuttalandena, direkt i lagtexten i 3 kap. 8 § skollagen, med en ventil för fall när det är uppenbart obehövligt. Av skäl som har framfört bör förtydligandet utfor- mas så att det träffar alla skolformer som bestämmelserna om särskilt stöd är tillämpliga på. Vad som ovan anförts om ett helhetsperspektiv gäller självfallet även i det fall en elev ges särskilt stöd i form av anpassad studiegång. Med elevens utbildning i dess helhet avses i ett sådant fall utbildningen såsom den utformats enligt beslut om anpassad studiegång. Motsvarande bör gälla exempelvis för elever i gymnasieskolan och gymnasiesärskolan för vilka det har fattats ett beslut om reducerat program (9 kap. 6 § gym- nasieförordningen [2010:2039]). Som framgått ovan har föreslagit att en ändring även bör göras i bestämmelserna om extra anpassningar inom ramen för den ordinarie undervisningen. Till skillnad från bestämmelserna om särskilt stöd gäller dessa bestämmelser även inom vuxen- utbildning (komvux) och särskild utbildning för vuxna (särvux). Ut- gångspunkten för utbildningen inom dessa skolformer är den enskildes behov och förutsättningar (20 kap. 2 § skollagen). Även inom komvux och särvux kan elever som har behov av stöd, exempelvis i form av att få tydligare instruktioner eller hjälp med att strukturera sina studier, ha detta behov i flera kurser. Regeringen anser därför att det finns skäl att i lag- texten förtydliga att även extra anpassningar inom ramen för den ordina- rie undervisningen bör göras med utgångspunkt från elevens utbildning i dess helhet, om det inte är uppenbart obehövligt. Förtydligandet bör utformas så att det träffar samtliga skolformer. Skollagens bestämmelser om stöd behöver förtydligas så att det framgår att de även omfattar gymnasiesärskolan Som framgått ovan gäller såväl bestämmelserna om stöd i form av extra anpassningar inom ramen för den ordinarie undervisningen som bestäm- melserna om särskilt stöd i gymnasiesärskolan. Eftersom utbildningen i gymnasiesärskolan endast ska vara öppen för ungdomar vars skolplikt har upphört och som inte bedöms ha förutsättningar att nå upp till gym- nasieskolans kunskapskrav därför att de har en utvecklingsstörning (18 kap. 4 § skollagen) ses skolformen ibland som en stödform i sig. Regeringen vill understryka att skolformen i sig inte ersätter det stöd i form av extra anpassningar eller särskilt stöd som en elev kan vara i behov av. I och med att undervisningsgrupperna ofta är relativt små i gymnasiesärskolan är det dock ofta möjligt att arbeta med extra anpass- ningar i relativt stor utsträckning för att eleverna ska kunna nå kun- skapskraven, vilket i vissa fall kan minska elevernas behov av särskilt stöd. konstaterar att det verkar råda en viss oklar- het om huruvida bestämmelserna om extra anpassningar och särskilt stöd även omfattar elever som i stället för kurser normalt sett läser ämnes- områden på individuella program i gymnasiesärskolan. 2017/18:183 råden, som består av estetisk verksamhet, hem- och konsumentkunskap, idrott och hälsa, natur och miljö, individ och samhälle samt språk och kommunikation finns det inte några kunskapskrav. I stället ska det i ämnesområdesplanerna anges kravnivåer (19 kap. 14 § skollagen och 1 kap. 5 a § gymnasieförordningen [2010:2039]). Det faktum att stöd- bestämmelserna i skollagen anger en handlingsskyldighet när det kan befaras att eleven inte kommer att nå kunskapskraven och att det inte finns kunskapskrav för ämnesområdena kan enligt vara en bidragande orsak till osäkerheten bland verksamma i gymnasie- särskolan om huruvida även elever på individuella program har rätt till extra anpassningar och särskilt stöd. Av propositionen Den nya skollagen – för kunskap, valfrihet och trygghet (prop. 2009/10:165) framgår inte att särskilt stöd i gymnasiesärskola skulle vara begränsat till elever på nationella program. Regeringen bedömer att avsikten inte har varit att utesluta elever på individuellt program i gymnasiesärskolan från att ha rätt till särskilt stöd. Regeringen anser därför, i likhet med utredningen och , att skollagen behöver förtydligas i syfte att främja en likvärdig tillämpning av stödbestämmelserna i gymnasiesärskolan. Hur bör förtydligandet göras? har föreslagit att det ska införas en ny paragraf i 3 kap. skollagen med rubriken ”Kunskapskrav i gymnasiesärskolan”. Av paragrafen ska det enligt utredningen framgå att när det i 5 a och 8 §§ anges att det kan befaras att en elev inte kommer att nå de kunskapskrav som minst ska uppnås, avses för gymnasiesärskolans del att det kan be- faras att eleven inte kommer att nå de kunskapskrav för kurser eller de kravnivåer för ämnesområden som ska uppnås. Skolväsendets över- klagandenämnd avstyrker att det ska införas en ny paragraf i 3 kap. och anser att det i stället är lämpligare att utforma de befintliga bestämmel- serna om dels stöd i form av extra anpassningar inom ramen för den ordinarie undervisningen, dels särskilt stöd, så att de kan tillämpas på samtliga skolformer. Regeringen delar uppfattningen att en särskild paragraf för gymnasiesärskolan inte bör införas i 3 kap. skollagen. Eftersom kravnivåer bara regleras på förordningsnivå bör det i 18 kap. skollagen, som innehåller bestämmelser om gymnasiesärskolan, införas bestämmelser om att det för ämnesområden i gymnasiesärskolan ska finnas kravnivåer. Vidare bör bestämmelserna i 3 kap. 5 a och 8 §§ skollagen justeras så att det anges att stöd i form av extra anpassningar inom ramen för den ordinarie undervisningen ska ges respektive anmälan om särskilt stöd göras till rektorn, om det kan befaras att en elev inte kommer att nå de kunskapskrav ”eller de kravnivåer” som gäller. Slutligen bör även den inledande bestämmelsen i 3 kap. 3 § skollagen, som innehåller bestämmelser om den ledning och stimulans som ska ges alla barn och elever i samtliga skolformer och i fritidshemmet, justeras på motsvarande sätt. I bestämmelsen bör det anges att elever som till följd av en funktionsnedsättning har svårt att uppfylla de olika kunskapskrav ”eller kravnivåer” som finns ska ges stöd som syftar till att så långt som möjligt motverka funktionsnedsättningens konsekvenser samt att elever som lätt når de kunskapskrav som minst ska uppnås ”eller de kravnivåer som gäller” ska ges ledning och stimulans för att kunna nå längre i sin kunskapsutveckling. Sammantaget innebär dessa förslag att det i skollagen infogas en reglering om kravnivåer som är förenlig med lagens systematik. Vem eller vilka har ansvaret för att stöd ges? anser att det behöver bli tydligare hur individ- anpassningen ska ske och vems ansvar det är. I läroplanerna för gym- nasieskolan respektive gymnasiesärskolan slås fast att alla som arbetar i skolan ska ge stöd och stimulans till alla elever så att de utvecklas så långt som möjligt samt uppmärksamma och stödja elever som är i behov av särskilt stöd. Det anges vidare att rektorn har ett särskilt ansvar för att lärarna anpassar undervisningens upplägg, innehåll och arbetsformer efter elevernas skiftande behov och förutsättningar, samt att undervis- ningen ska utformas så att elever som behöver särskilt stöd eller andra stödåtgärder får detta (förordningen [SKOLFS 2011:144] om läroplan för gymnasieskolan samt förordningen [SKOLFS 2013:148] om läroplan för gymnasiesärskolan). Regeringen föreslår dessutom i avsnitt 4.4 att varje elev i gymnasieskolan och gymnasiesärskolan ska ha en som ska följa elevens kunskapsutveckling och studiesituation med utgångspunkt i elevens utbildning i dess helhet samt att mentorn ska uppmärksamma tecken på att en elev kan behöva stöd. I gymnasieskolan och gymnasiesärskolan gäller samma krav på utred- ning om särskilt stöd som i de obligatoriska skolformerna anser att utredningen resonerar helt riktigt när det gäller att ha en helhetssyn på eleven och att man inom gymnasieskolan måste bredda typen av anpassningar och stöd för elever i behov av det. Förbundet betonar att stödet för elever med autism alltid ska vara individuellt utformat utifrån elevens specifika behov och förutsättningar. För detta krävs enligt förbundet att man gör en pedago- gisk kartläggning före upprättande av åtgärdsprogram och särskilt stöd. Förbundet framför att det finns ett sådant krav i och anser att ett sådant krav också ska finnas i gymnasieskolan. Förbundet anser vidare att extra anpassningar ska framgå av elevens individuella studie- plan på motsvarande sätt som särskilt stöd framgår av en elevs åtgärds- program. Som framgår av avsnitt 4.2 ska en elev i såväl de obligatoriska skol- formerna som i gymnasieskolan och gymnasiesärskolan, om det inom ramen för undervisningen eller på annat sätt framkommer att det kan befaras att eleven inte kommer att nå de kunskapskrav som minst ska uppnås, i första hand skyndsamt ges stöd i form av extra anpassningar inom ramen för den ordinarie undervisningen (3 kap. 5 a § skollagen). Om det kan befaras att en elev inte kommer att nå de kunskapskrav som minst ska uppnås, trots att stöd i form av extra anpassningar har getts inom ramen för den ordinarie undervisningen, ska en anmälan göras till rektorn. Detsamma gäller om det finns särskilda skäl att anta att extra anpassningar inte skulle vara tillräckliga. Rektorn ska se till att elevens behov av särskilt stöd skyndsamt utreds. Behovet av särskilt stöd ska även utredas om eleven uppvisar andra svårigheter i sin skolsituation (3 kap. 8 §). Av allmänna råd, som gäller för alla skolformer 2017/18:183 där stöd ges, framgår att den som utreder en elevs behov av särskilt stöd bör kartlägga elevens skolsituation och utifrån kartläggningen göra en pedagogisk bedömning av om eleven är i behov av särskilt stöd, och i så fall bedöma vilket behov av stöd eleven har (allmänna råd med kommentarer om arbete med extra anpassningar, särskilt stöd och åtgärdsprogram, SKOLFS 2014:40). Att det vid utredningen bör göras en kartläggning och en pedagogisk bedömning rekommenderas alltså redan för såväl som gymnasieskolan. Om utredningen visar att eleven är i behov av särskilt stöd ska han eller hon ges sådant stöd och ett åtgärdsprogram ska utarbetas och beslutas av rektorn (3 kap. 8 och 9 §§). Något motsvarande krav på dokumentation och beslut finns inte när det gäller extra anpassningar som vidtas i årskurser där det ges betyg. Som framgår av avsnitt 4.2 ska det dock i årskurser där det inte ges betyg upprättas skriftliga individuella åtgärds- planer. Det framgår av allmänna råd med kommentarer att extra anpassningar ska dokumenteras i sådana planer. I samband med att kravet att upprätta skriftliga individuella utvecklingsplaner avskaffades för de årskurser i de obligatoriska skolformerna där det ges betyg anförde dock regeringen att det inte finns något hinder för skolor att göra egna bedömningar om det finns behov av att upprätta skriftliga utvecklings- planer även i de fall då det inte finns någon skyldighet att göra det. För att uppföljningen av varje elevs kunskapsutveckling och behov av stöd ska säkerställas finns det därför möjlighet att upprätta skriftliga indi- viduella utvecklingsplaner i situationer när en sådan dokumentation inte är obligatorisk, men ändå anses tillföra något, t.ex. i de fall det finns skäl att dokumentera vissa anpassningar av skolmiljön som behöver göras för att en elev med funktionsnedsättning ska få de bästa förutsättningarna för sin kunskapsutveckling (prop. 2012/13:195 s. 15 f.).