prop · H503224 · 2018-04-09 00:00:00 — Dessutom är överenskommelserna inte bindande för landstingen vilket kan leda till att inte får viktigt beslutsunderlag. En lagreglering medför en viss inskränkning av det kommunala självstyret men i och med utformningen av den föreslagna lagen torde de negativa effekterna vara begränsade och fördelarna följande. –att det blir ett tydligt och långsiktigt ansvar, –att det blir lättare för landstingen att långsiktigt planera sin verksamhet, –att landstingen ges möjlighet att samarbeta och upphandla privata vårdgivare, –att det blir lägre administrationskostnader, och –att landstingens kostnader ska täckas. Vid en jämförelse mellan de för- och nackdelar som finns med en lagreglering från landstingens synvinkel så anser regeringen att fördelarna väger tyngre än nackdelarna. Regeringens bedömning är att en lagreglering av landstingens ansvar för försäkringsmedicinska utredningar dessutom bidrar till att socialförsäkringens behov av försäkringsmedicinska utredningar tillgodoses. Lagregleringen medför även att det skapas ett stabilt regelverk runt den försäkringsmedicinska verksamheten som bidrar till ökad rättssäkerhet och att den försäkrade kan känna förtroende för verksamheten genom att han eller hon tillförsäkras ett skydd när det gäller säkerhet och integritet. Regeringens samlade bedömning är att lagförslagen är motiverade med hänsyn till det övergripande syftet att tydliggöra ansvaret för försäkringsmedicinska utredningar och att bidra till ökad förutsebarhet och rättssäkerhet för de försäkrade som ska genomgå en försäkringsmedicinsk utredning. De alternativa modellerna, som redovisats ovan, medför visserligen inget ingrepp i den kommunala självstyrelsen, men har betydande nackdelar jämfört med att ge ett lagstadgat ansvar. Regeringen anser att samhällets intresse av en väl fungerande socialförsäkring, de försäkrades behov av att det finns en fungerande verksamhet och ett tydligt ansvar för de försäkringsmedicinska utredningarna väger i detta fall tyngre än landstingens självstyrelse. Detta behov bedöms inte heller kunna tillgodoses på ett för det kommunala självbestämmandet mindre ingripande sätt. Regeringen anser därför att förslaget utgör ett proportionellt ingrepp i den kommunala självstyrelsen. 2017/18:224 7.2 Regeringens förslag: Ett landstings ansvar för tillhandahållande av försäkringsmedicinska utredningar ska avse utredningar av försäkrade som är bosatta inom . Detsamma ska gälla i fråga om försäkrade som har skyddad folkbokföring enligt 16 § folkbokföringslagen och som stadigvarande vistas inom . ansvar ska även omfatta den som, utan att vara bosatt inom , är försäkrad i enligt vad som följer av och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av om samordning av de sociala trygghetssystemen och är förvärvsverksam eller registrerad som arbetssökande inom område. Utredningens förslag: Utredningen har inget motsvarande förslag men däremot ett resonemang om lokaliseringsprincipen enligt kommunallagen. Förslag enligt Ds 2016:41: Överensstämmer i stort sett med regeringens förslag. Ds 2016:41 hade dock inget förslag beträffande försäkrade som inte är bosatta inom ett landsting men ändå anses försäkrade i . Remissinstanserna: De flesta remissinstanserna har inga synpunkter på förslagen i Ds 2016:41. Däremot påpekar att de ibland behöver begära försäkringsmedicinska utredningar för personer som omfattas av socialförsäkringen men som inte tillhör ett landsting och inte heller är kvarskrivna. anser att det bör förtydligas vad som ska gälla i dessa ärenden. Skälen för regeringens förslag Enligt den föreslagna lagen är det landstingen som ska ansvara för att försäkringsmedicinska utredningar kan tillhandahållas på begäran av . Ett av skälen till att det är landstingen som bör ha detta ansvar är ambitionen att uppnå en god geografisk spridning av de verksamheter som utför försäkringsmedicinska utredningar bl.a. för att försäkrade inte i onödan ska behöva resa långa sträckor för att genomgå en sådan utredning. Utredningen anförde i sitt betänkande SOU 2015:17 att man övervägt möjligheten att genom lagstiftning peka ut hur många eller vilka landsting som ska utföra de försäkringsmedicinska utredningarna. I detta sammanhang hänvisades till kommunallagens (1990:900) bestämmelse om allmänna befogenheter och lokaliseringsprincipen. Enligt denna bestämmelse får kommuner och landsting själva ha hand om angelägenheter av allmänt intresse som har anknytning till kommunens eller område eller deras medlemmar, jfr 2 kap. 1 § nya kommunallagen (2017:725). Av förarbetena till kommunallagen framgår att paragrafen uttrycker vad kommuner och landsting får göra. För att kommunerna och landstingen ska få ha hand om en angelägenhet krävs att det är av allmänt intresse att kommunen eller har hand om den. om en angelägenhet är av allmänt intresse är om det kan anses vara ett allmänt, samhälleligt och till det egna området knutet intresse att kommunen eller vidtar en åtgärd. Denna fråga får bedömas med utgångspunkt i om det är lämpligt, ändamålsenligt och skäligt att kommunen eller befattar sig med angelägenheten. Allmänintresset förutsätter inte att det finns ett kvantitativt betydande behov. Om det kan anses vara ett allmänt intresse att en kommun eller ett landsting har hand om en angelägenhet, får kommunen eller ha hand om den även om åtgärden bara kommer en mindre del av kommunens eller område eller ett mindre antal av medlemmarna direkt till godo (prop. 2016/17:171 s. 299). Försäkrade som är bosatta inom Regeringen konstaterar att kommunallagens bestämmelse om allmänna befogenheter och lokaliseringsprincipen visserligen anger gränsen för vad en kommun eller ett landsting får göra men bestämmelsen innebär inte några preciserade skyldigheter för kommuner eller landsting. Eftersom det i den föreslagna lagen om försäkringsmedicinska utredningar anges att landstingen ska ansvara för att sådana utredningar kan tillhandahållas på begäran av anser regeringen att det även behövs en uttrycklig bestämmelse som anger och avgränsar skyldighet i detta avseende. Då det är som initierar och begär att en försäkringsmedicinsk utredning ska utföras bör det i lagen finnas en bestämmelse som tydligt anger vilket landsting som ansvarar för att en utredning kan tillhandahållas i det enskilda fallet och således anger vilket landsting som ska rikta sin begäran till. Eftersom landstingen redan har ett ansvar att tillhandahålla god hälso- och sjukvård åt dem som är bosatta inom enligt 8 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30), förkortad HSL, är landstingen väl förtrogna med den bestämmelsens utformning och det ansvarets omfattning. Regeringen anser därför att en bestämmelse om ansvar för försäkringsmedicinska utredningar bör utformas på ett liknande sätt. Bestämmelsen bör således utgå från var den försäkrade är bosatt. Av förarbetena till HSL framgår bl.a. att med bosättning avses detsamma som i den då gällande folkbokföringsförordningen. Den förordningen har numera ersatts av folkbokföringslagen (1991:481) och Utredningen om socialförsäkringen och EG anförde i sitt slutbetänkande att det får antas att folkbokföringslagen numera är vägledande i fråga om bosättningsbegreppet även på hälso- och sjukvårdens område (SOU 1993:115 s. 249 f.). Detta innebär att en försäkrad som ska genomgå en försäkringsmedicinsk utredning som regel bör anses bosatt i det landsting i vilket hon eller han är folkbokförd. Försäkrad som har skyddad folkbokföring Regeringen har beslutat propositionen Ökat skydd för hotade och förföljda personer samt några åtgärder för att öka kvaliteten i folkbokföringen (prop. 2017/18:145). I propositionen lämnas bl.a. förslag om ett nytt skyddsinstitut – skyddad folkbokföring – som ska ersätta kvarskrivning. Skyddad folkbokföring innebär att en person som av särskilda skäl kan antas bli utsatt för brott, förföljelser eller allvarliga trakasserier 2017/18:224 på annat sätt kan medges att få vara folkbokförd på en annan folkbokföringsort än där personen är bosatt. Dessa lagändringar i bl.a. folkbokföringslagen (1991:481) föreslås träda i kraft . Regeringen anser att personer med skyddad folkbokföring, precis som gäller för kvarskrivna i fråga om hälso- och sjukvård, ska likställas med bosatta personer inom det landsting där han eller hon stadigvarande vistas. Det innebär att den person som medgetts skyddad folkbokföring är att anse som bosatt i nämnda landsting och inte behöver vända sig till det landsting som personen på grund av den skyddade folkbokföringen kan vara folkbokförd i. Regeringen föreslår därför att ett landstings ansvar för tillhandahållande av försäkringsmedicinska utredningar även ska omfatta utredningar av försäkrade som har skyddad folkbokföring enligt 16 § folkbokföringslagen och som stadigvarande vistas inom . Försäkrade som inte är bosatta i Enligt vad som följer av och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av om samordning av de sociala trygghetssystemen kan en person vara försäkrad för socialförsäkringsförmåner i utan att vara bosatt i landet. Till exempel kan en person som är bosatt i i och arbetar i i ha rätt till sjukpenning från . Så är även fallet om arbetet i upphör . I dessa fall anser regeringen att ansvaret för en eventuell försäkringsmedicinsk utredning ska åligga det landsting inom vars område personen arbetar eller är registrerad som arbetssökande. Beträffande försäkrade som inte är bosatta inom ett landsting ankommer det på att utreda till vilket landstingsområde som den försäkrade ska anses höra. Avtal med andra vårdgivare Regeringens förslag: Ett landsting ska få sluta avtal med ett annat landsting eller någon annan om att i egenskap av vårdgivare utföra de uppgifter som ska ansvara för enligt den föreslagna lagen. Ett sådant avtal ska ange de villkor som gäller för överlämnandet och utförandet av uppgifterna. Ett landsting ska också få utföra sådana uppgifter som ett annat landsting ansvarar för enligt lagen. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens för- Utredningen föreslog att det införs en bestämmelse i lagen som ger landstingen möjlighet att sluta avtal med ett annat landsting eller någon annan om att utföra de uppgifter som ska ansvara för enligt den föreslagna lagen. Genom ett sådant avtal får ett landsting utföra de uppgifter som ett annat landsting ansvarar för. Förslag enligt Ds 2016:41: Överensstämmer i sak med regeringens I Ds 2016:41 föreslogs att ska få sluta avtal med ett annat landsting eller någon annan om att ta över uppgiften att tillhanda- hålla försäkringsmedicinska utredningar. Avtalet ska ange de villkor som gäller för överlämnandet och utförandet av uppgifterna. få åta sig att utföra de uppgifter som ett annat landsting ansvarar för. Remissinstanserna: Kommuner och Landsting (SKL), de flesta landsting och tillstyrker utredningens och departementsskrivelsens förslag. SKL ställer sig positiva till att landstingen själva kan avgöra hur man organiserar sin verksamhet och hur samarbetet kan ske mellan landstingen samt att de kan avgöra om de vill upphandla verksamhet av privata aktörer. anser att skrivningarna i utredningen kring hur samverkan mellan och landstingen ska ske var för vag och lämnade för stort utrymme för tolkning. anser angående förslaget i Ds 2016:41 att det är viktigt att det finns utförare av utredningar med geografisk spridning. Om landstingen väljer att samarbeta så som lagen medger, innebär det längre resor för boende i landsting som inte själva gör försäkringsmedicinska utredningar. Detta medför ökade kostnader för och ett mer ingripande utredningsförfarande för berörda individer. föreslår därför någon form av avståndsbegränsning för samarbete mellan landstingen, eller att landstingen får ansvar för att tillhandahålla ambulerande team om avstånden är stora. anser att förslaget i Ds 2016:41 är bra och ger möjlighet för vissa landsting eller andra leverantörer som har stor kapacitet att få tillräckligt underlag och kontinuerliga flöden, då beställningar av erfarenhet varierar stort över året och mellan åren. Skälen för regeringens förslag Avtalssamverkan med andra landsting Enligt den föreslagna lagen ska landstingen ansvara för att försäkringsmedicinska utredningar kan tillhandahållas på begäran av . Enligt förslaget är det landstingen själva som avgör hur de vill organisera den försäkringsmedicinska utredningsverksamheten, dvs. om ska utföra utredningarna i egen regi, i samverkan med ett annat landsting eller genom en privat vårdgivare. Ett skäl till att det är landstingen som ska ansvara för de försäkringsmedicinska utredningarna är ambitionen att uppnå en god geografisk spridning över landet där dessa utredningar kommer att utföras. Regeringen kan dock, i likhet med , konstatera att det finns geografiska och demografiska skillnader mellan landstingen vilket skapar olika förutsättningar för landstingen att tillhandahålla försäkringsmedicinska utredningar på begäran av . Utredningen har i sitt betänkande SOU 2015:17 konstaterat att de flesta landsting vill kunna samarbeta med ett annat landsting och att det finns landsting som är villiga att ta emot försäkrade från andra landsting. Ut- redningen konstaterade vidare att inte alla landsting är intresserade av att utföra försäkringsmedicinska utredningar i egen regi. Utredningen ansåg därför att en samarbetsmöjlighet mellan landstingen kan medföra att inte alla landsting utför försäkringsmedicinska utredningar, vilket leder till att det blir större volymer för de landsting som har utredningsverksamhet. Fördelarna med det kan vara att – landstingen kan utveckla och effektivisera verksamheten, 2017/18:224 – landstingen kan öka kompetensen hos sin personal genom att de får större volymer och därmed mer rutin i att utföra utredningar, –det blir lättare att tillgodose kraven på specialistkunskaper, –landstingen kan göra större upphandlingar och –problematiken med jäv kan minskas. Enligt regeringens proposition 2017/18:151 En generell rätt till avtalssamverkan föreslås en ny bestämmelse om avtalssamverkan i kommunallagen. Genom sådan avtalssamverkan kommer kommuner och landsting att få en generell rätt att överlåta utförandet av sina uppgifter till en annan kommun eller ett annat landsting. Av propositionen framgår att avtalssamverkan i praktiken kan avse olika kommunala verksamheter som bedrivs med stöd av den allmänna befogenheten i kommunallagen, men även verksamheter som kommunen eller bedriver med stöd av speciallagstiftning (prop. 2017/18:151 s. 28). I författningskommentaren till kommunallagens nya bestämmelse om avtalssamverkan anges att den är subsidiära i förhållande till avvikande reglering i lag eller annan författning. På de områden där det finns avvikande bestämmelser om avtalssamverkan är kommunallagens generella bestämmelser om avtalssamverkan således inte tillämpliga. Sådana bestämmelser finns t.ex. i 15 kap. 1 § HSL (prop. 2017/18:151 s. 58 f.). Den aktuella bestämmelsen i HSL anger bl.a. att landsting och kommuner får med bibehållet huvudmannaskap sluta avtal med någon annan om att utföra de uppgifter som eller kommunen ansvarar för enligt hälso- och sjukvårdslagen. 15 kap. 1 § HSL är således sådan speciallagstiftning som gör att kommunallagens bestämmelse om avtalssamverkan inte är blir tillämplig. 4 § i den föreslagna lagen om försäkringsmedicinska utredningar har motsvarande innebörd som den aktuella bestämmelsen i HSL. Detta innebär att den föreslagna lagen om försäkringsmedicinska utredningar får anses utgöra sådan speciallagstiftning som åsyftas i propositionen 2017/18:151. Regeringen gör bedömningen att en befogenhet för att samverka med annat landsting bör regleras i den föreslagna lagen. Ett landsting behöver således inte utföra försäkringsmedicinska utredningar i egen regi eftersom landstingen får sluta avtal med en eller flera vårdgivare, offentlig eller enskild, om att utföra försäkringsmedicinska utredningar för deras räkning. Avtal med privata vårdgivare Ett flertal landsting har i sina remissvar på utredningens betänkande påpekat behovet av att det finns en möjlighet för landstingen att samarbeta kring utförandet av försäkringsmedicinska utredningar. Några landsting har dessutom påpekat att det finns fördelar med samarbete med privata utförare av försäkringsmedicinska utredningar. Regeringen anser att landstingen bör ha möjlighet att, på samma sätt som med hälso- och sjukvård, kunna upphandla försäkringsmedicinska utredningar av en eller flera privata aktörer. bör dock ha kvar det övergripande ansvaret i egenskap av huvudman för att försäkringsmedicinska utredningar kan tillhandahållas på begäran. Vid sådan upphandling ska landstingen tillämpa lagen (2007:1091) om offentlig upphandling samt följa upp och kontrollera kvaliteten i de upphandlade utredningarna. Regeringen föreslår därför att Prop. 2017/18:224 lagen om försäkringsmedicinska utredningar bör innehålla en bestäm- melse som medger att ett landsting får sluta avtal med någon annan i egenskap av vårdgivare om att utföra de uppgifter som ska ansvara för enligt den föreslagna lagen. Villkor om överlämnande och utförande av försäkringsmedicinska utredningar De krav och villkor som ska gälla för överlämnande och utförande av försäkringsmedicinska utredningar ska framgå av det avtal som ska upprättas mellan och den vårdgivare som ska utföra utredningar. Det kan t.ex. vara kvalitetskrav, tidsfrister, ersättningsfrågor och andra frågor som inte är reglerade i lag eller förordning. Det är även lämpligt att i dessa avtal ange vilka faktorer, som kommer att användas vid uppföljning av de försäkringsmedicinska utredningarnas effekter. har framfört att det bör finnas någon form av avståndsbegränsning för samarbete mellan landstingen för att minska längre resor för boenden i landsting som inte själva gör försäkringsmedicinska utredningar. Regeringen anser inte att samarbetet mellan landstingen bör begränsas på det sätt som har framfört eftersom landstingen sannolikt kommer att ta ansvar för att de som bor inom inte i onödan tvingas till mer omfattande resor än vad som är nödvändigt. Regeringens förslag: Ett landsting ska informera om vilken eller vilka vårdgivare som ska utföra de försäkringsmedi- cinska utredningar som ansvarar för enligt den föreslagna Utredningen och Ds 2016:41: Saknar förslag i denna fråga. Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: SKL, landstingen i och i län instämmer i regeringens förslag. Inga övriga remissynpunkter finns på Skälen för regeringens förslag: Som framgår av avsnitt 7.1 föreslår regeringen att ett landsting bör tillhandahålla försäkringsmedicinska utredningar på begäran av . Ett landsting har dock möjlighet att själv bestämma hur vill organisera de försäk- Ett landsting kan därför komma att sluta avtal med ett annat landsting eller någon annan i egenskap av vårdgivare om att utföra de uppgifter som ansvarar för enligt den före- När anser att det behövs en försäkringsmedicinsk utredning ska kontakta det aktuella och begära en utredning. Eftersom kan välja att bedriva de försäk- ringsmedicinska utredningarna i egen regi eller i samarbete med ett annat landsting eller överlåta utförandet av utredningarna till en privat vård- 2017/18:224 givare är det viktigt att får kännedom om vilken eller vilka vårdgivare som kommer att utföra de försäkringsmedicinska utredningarna för att ska kunna skicka underlaget till rätt vårdgivare. Regeringen föreslår därför en skyldighet för landstingen att informera om vilken eller vilka vårdgivare som ska utföra de försäkringsmedicinska utredningar som ansvarar för enligt den föreslagna lagen. Ersättning för kostnader för Regeringens förslag: Ett landsting ska ha rätt till ersättning från staten för kostnader avseende utförda försäkringsmedicinska utred- Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Förslag enligt Ds 2016:41: Överensstämmer med regeringens förslag. I Ds 2016:41 fanns även ett utkast på en framtida förordning. Remissinstanserna: De flesta remissinstanser inklusive Kommuner och Landsting (SKL) och landsting ställer sig i huvudsak positiva till förslagen. SKL anser att det är bra med tydliga tidsgränser men att de s.k. särskilda skälen för förlängd utredning behöver utvecklas. SKL yrkar även på att en årlig indexuppräkning görs för att täcka ökade även bör utgå för uppstart av permanent verksamhet. ställer sig mycket tveksamma till eller avvisar att ersättningen inte skulle utgå om utredningen inte levereras inom bestämda tidsramar eftersom verksamheterna har kostnaderna oavsett när utredningen genomförs. Många lyfter också upp att det är väsentligt att ersättningen täcker alla Om det blir aktuellt att även ta på sig ett uppdrag för andra landstings räkning, kommer även detta att kräva en hel del arbete kring avtal, relationer och utveckling. Flera landsting påpekar också att det är önskvärt med en fast ersättning utifrån prognostiserade beställningar från Skälen för regeringens förslag: Genom den nya lagen om försäk- ringsmedicinska utredningar som föreslås i denna proposition får lands- tingen ett nytt ansvar. Landstingen ska få full kompensation för de kost- nader som de har för att göra de försäkringsmedicinska utredningarna. remissvaren på betänkandet För kvalitét – Med gemensamt ansvar (SOU 2015:17) framhåller också Kommuner och Landsting (SKL) och flera landsting att en viktig förutsättning för att de ska ställa sig posi- tiva till förslaget om ett lagstadgat ansvar för landstingen att utföra de försäkringsmedicinska utredningarna är att de får full kostnadstäckning så att inga resurser tas från hälso- och sjukvårdsuppdraget. Lagrådet anser att det bör övervägas att införa en särskild lagbestäm- melse om landstingens rätt till ersättning. En sådan bestämmelse bör i lagen om försäkringsmedicinska utredningar och inte i Regeringen instämmer i Lagrådets synpunkt och föreslår att det i en Prop. 2017/18:224 paragraf i lagen om försäkringsmedicinska utredningar anges att lands- tingen ska få ersättning för sina kostnader för den försäkringsmedicinska utredningsverksamheten. Den närmare regleringen av ersättning till landstingen för försäkringsmedicinska utredningar bör ske i form av en förordning. De kostnader som landstingen bör få ersättning för är direkt förknippade med utredningarna t.ex. för personal och lokaler. Vidare bör landstingen få ersättning för administration och för kostnader de har för att säkerställa kvaliteten i verksamheten. I såväl utredningens betänkande (SOU 2015:17) som i Ds 2016:41 föreslogs att ersättning till landstingen ska lämnas i form av en styckersättning. Detta har inte mött några invändningar från remissinstanserna och regeringen anser också detta vara en lämplig modell. Ersättningen för landstingens centrala administration bör dock inte ingå i styckkostnadsersättningen. De administrativa kostnaderna är inte proportionerliga mot antalet gjorda utredningar och det skulle därför missgynna de mindre landstingen om dessa kostnader ingick i styckersättningen. Landstingen måste kunna ha viss beredskap för att kunna leverera de utredningar har begärt. Om beställningar uteblir kan detta innebära kostnader som inte fullt ut kompenseras via en styckersättning. I den överenskommelse som staten har slutit med SKL om en pilotverksamhet för aktivitetsförmågeutredningar garanterades landstingen att få en ersättning som motsvarar av den prognostiserade volymen. Liknande bör gälla även i den nu föreslagna ordningen. Avsikten är att landstingen ska få ersättning för sina kostnader. Med hänsyn till får dock landstingen inte överkompenseras. Landstingen måste därför även lämna en redovisning till över de kostnader som har haft för att göra de försäkringsmedicinska utredningarna. Det bör eftersträvas att redovisningskraven inte blir för betungande för landstingen och som de måste uppfylla vad som kan anses vara nödvändigt med tanke på .