prop · H503282 · 2018-07-03 00:00:00 — De nationella minoriteternas nutida och historiska närvaro liksom deras språk och kulturer behöver aktivt synliggöras och stödjas så att språken hålls levande och utvecklas och så att kulturen fortsätter att utövas och utvecklas. Språken och kulturerna är såväl egna kulturarv som en integrerad del av det gemensamma kulturarvet och den samtida kulturen i . Det är därför av stor vikt att de nationella minoriteterna ges möjligheter att lära sig, använda och vidareutveckla det egna minoritetsspråket och möjligheter att utöva och utveckla den egna kulturella Det allmänna har därför enligt språklagen (2009:600), i fråga 2017/18:282 om minoritetsspråken, och lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk ett särskilt ansvar för att skydda och främja de nationella minoritetsspråken och för att främja de nationella minoriteternas möjligheter att behålla och utveckla sin kultur. Barns utveckling av en kulturell identitet och användning av det egna minoritetsspråket ska främjas särskilt. De nationella minoritetsspråken har på en övergripande nivå samma ställning. Den åtskillnad som kan göras är mellan de territoriellt bundna språken (finska, meänkieli och samiska) och de territoriellt obundna språken (jiddisch och chib). Denna avgränsning gäller endast i fråga om tillämpningen av det territoriella skyddet som i tillämpas inom förvaltningsområden. Därutöver finns det ingen skillnad i skyddsnivå mellan språken. 5.2Revitalisering av de nationella minoritetsspråken Regeringens bedömning: Om de nationella minoritetsspråken ska kunna bestå och utvecklas som levande språk i , är det nödvändigt att fortsatt vidta åtgärder för att bryta den pågående språkbytesprocessen. Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Bedömningen har dock gjorts i samma sammanhang som utredningens förslag om bevarandeprogram för minoritetsspråken. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig över bedömningen instämmer i den. Universitets- och högskolerådet betonar utbildningsväsendets roll i revitaliseringsarbetet. Skälen för regeringens bedömning: De nationella minoritetsspråken är en viktig del av såväl identiteten som kulturarvet för de nationella minoriteterna. Minoritetsspråken är en levande del av det gemensamma kulturarvet och en av de faktorer som utgör grunden för gruppernas status som nationella minoriteter. Även för individen kan minoritetsspråket vara avgörande för identiteten. För många individer är minoritetsspråket även modersmålet. Det nationella minoritetsspråket är bärare av många värden. Det är ett kommunikationsverktyg, en markör för tillhörighet och identitet och knyter samman närstående. Minoritetsspråket ger möjlighet till en känsla av samhörighet inom respektive nationell minoritet. Men för dem som av olika skäl inte fått möjlighet att tillgodogöra sig minoritetsspråket kan det leda till en känsla av exkludering i förhållande till andra inom minoriteten. Utan insatser för att bevara och revitalisera minoritetsspråken upphör de att existera som levande språk i , och med dem riskerar även stora delar av identiteten att försvinna för de individer som tillhör de nationella minoriteterna. I minoritetsspråken är stora kulturella värden och unik kunskap integrerade, och om de dör ut riskerar även betydande delar av de nationella minoriteternas kulturarv att gå förlorade för kommande generationer. I förlängningen är säkerställandet av minoritetsspråkens möjlighet till revitalisering avgörande för efterlevnad av de Skr. 2017/18:282 internationella åtagandena om de nationella minoriteterna. Det pågår alltjämt en språkbytesprocess bland de nationella minoriteterna. Denna process har fortsatt med betydande kraft sedan regeringen, genom den minoritetspolitiska strategin, pekade på utmaningen . Detta innebär att majoritetsspråket har tagit över och dominerar på i stort sett alla samhällsområden och i de flesta situationer där språken kan användas. De s.k. språkdomänerna domineras således av svenskan, vilket ger allt färre sammanhang att bruka och samlas kring minoritetsspråken. Språkbytesprocessen innebär att allt färre individer kan tala de nationella minoritetsspråken och att den språkliga utvecklingen inte fortlöper på ett tillfredsställande sätt. Dessa samlade omständigheter gör att en ond cirkel för minoritetsspråkens utveckling uppstår med en växelverkan mellan antalet talare, terminologibrist och brist på forum att utveckla språken. En avgörande faktor är att överföringen av språk mellan generationerna inte fungerar fullt ut, vilket leder till att antalet talare minskar . Regeringen bedömer därför i propositionen En stärkt minoritetspolitik (prop. 2017/18:199 s. 24–26) att en fungerande överföring av språk och kultur mellan generationer är en central uppgift för minoritetspolitiken. För att det ska vara möjligt att bryta språkbytesprocessen krävs fortsatt en aktiv hållning från det allmänna i syfte att stärka de nationella minoritetsspråken. Genom interaktion mellan främjandeåtgärder och aktivitet från minoriteterna är det möjligt att bryta den negativa trenden och revitalisera språken. Åtgärder behöver fortsatt inriktas på både barn och vuxna. Barn och unga ska ges förutsättningar att stärka sin språkutveckling med målet att kunna tala minoritetsspråken på förstaspråksnivå. För att det ska vara möjligt är det nödvändigt att åtgärderna är inriktade på att talarna ska kunna tillägna sig minoritetsspråket fullt ut. Liksom Universitets- och högskolerådet anför bär utbildningsväsendet ett stort ansvar som samhällsområde för att åstadkomma sådana språkmiljöer för barn och unga likväl som vuxna. Vuxna talare bör ges stöd för att kunna återta minoritetsspråket, eller att utveckla ett språk som av olika skäl inte använts tidigare i livet. För vuxna talare behöver åtgärderna anpassas efter olika livssituationer och olika mål med språkinlärningen. Utöver åtgärder med rent revitaliserande syfte är det nödvändigt med fortsatt språkvård, exempelvis genom ytterligare standardisering, terminologiutveckling och insatser för att tillgängliggöra språken digitalt. Det är även nödvändigt att de olika åtgärderna anpassas efter respektive minoritetsspråks och varietets förutsättningar och behov. I den minoritetspolitiska strategin uttalas att utgångspunkten för arbetet med minoritetsspråken bör vara att majoritetssamhället kan bidra till minoritetsspråkens överlevnad och utveckling genom att dels skapa ett språkbevarande klimat, dels bistå med konkreta verktyg för revitalisering (prop. 2008/09:158 s. 36). Regeringen är fortsatt av denna uppfattning och följer noga minoritetsspråkens utveckling. Med anledning av att språkbytesprocessen alltjämt fortgår är det nödvändigt att det allmänna fortsätter åtgärderna för språkrevitalisering. 5.2.1Långsiktigt handlingsprogram för bevarande av de nationella minoritetsspråken Regeringens bedömning: Ett långsiktigt och samlat handlingsprogram för bevarande av de nationella minoritetsspråken bör utarbetas och antas. Programmet bör innehålla såväl övergripande som specifika åtgärder och en tydlig ansvarsfördelning. Organiseringen av språkcentrum eller motsvarande funktioner för att främja de nationella minoritetsspråken bör utredas för att kunna ingå i handlingsprogrammet. Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har dock föreslagit att programmet ska benämnas bevarandeprogram. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som yttrat sig över bedömningen instämmer i den, däribland , Universitets- och högskolerådet, och Tornedalsteatern. lyfter fram att läsfrämjande insatser bör inkluderas i det föreslagna arbetet. anser att ett sådant program bör innehålla en tydlig ansvarsfördelning mellan olika aktörer som har ansvar på området. Landspartiet svenska samer betonar att ska ha en ledande roll i att forma språkpolitiken för samiska och anför att alla samiska språkvarieteter måste beaktas. Frantzwagner Sällskapet anför att svensk är i ett akut behov av långsiktiga språkbevarande insatser. Skälen för regeringens bedömning Den starka språkbytesprocess som de nationella minoritetsspråken har varit utsatta för har lett till en ansträngd situation för språken. Minoritetspolitiken har haft positiv effekt för minoritetsspråken, men förverkligandet av de rättigheter som ska garantera de nationella minoritetsspråkens överlevnad som levande språk i har gått för långsamt. Utredningen bedömer att politikområdet införts i ett allt för sent skede för att minoritetsspråken ska kunna bevaras och utvecklas utan betydande språkrevitaliserande åtgärder. Remissinstanserna delar denna bedömning och bl.a. Tornedalingar i anför att ett bevarandeprogram är viktigt. Regeringen instämmer i såväl utredningens som remissinstansernas bedömning om behovet av ett samlat grepp för minoritetsspråkens fortlevnad. Det krävs fortsatt arbete för att det ska vara möjligt att vända den negativa utvecklingen. Frågan om bevarandeprogram för de nationella minoritetsspråken har aktualiserats . Bland annat har återkommit till behovet av en övergripande och strukturerad strategi som utgår från såväl de minoritetsspråktalandes situation som situationen för respektive språk. De åtgärder som har vidtagits har inte varit tillräckliga för att åstadkomma faktiska möjligheter för enskilda som tillhör de nationella minoriteterna att återta eller utveckla sina språk. Minoritetsspråken har därmed inte kunnat revitaliseras och därför kvarstår risken för att de ska dö ut. Detta tydliggörs bl.a. i remissvaret från Frantzwagner Sällskapet som anför att svensk är i behov av långsiktiga språkbevarande insatser. Detsamma kan sägas för alla minoritetsspråken och samtliga varieteter av dessa. Det kan t.ex. Skr. 2017/18:282 konstateras att flera av de samiska språkvarieteterna, som sydsamiska, är hotade och i stort behov av språkbevarande åtgärder. Mot denna bakgrund anser regeringen, liksom utredningen och remissinstanserna, att det är angeläget att ett långsiktigt och samlat handlingsprogram för bevarande av de nationella minoritetsspråken utarbetas och antas, för att främja möjligheten för minoritetsspråken att revitaliseras och fortleva som levande språk i . Processen med att utarbeta programmet för de nationella minoritetsspråken bör vägledas av vissa utgångspunkter. Programmet bör innehålla en avdelning per minoritetsspråk. Programmets syfte är att på ett strukturerat, samlat och långsiktigt sätt bidra till arbetet för att bryta den pågående språkbytesprocessen och till revitalisering av minoritetsspråken. Programmet bör vila på vetenskaplig grund och beprövad erfarenhet. Goda exempel från andra länder och näraliggande processer bör tillvaratas. Flera remissinstanser framhåller specifika områden som bör ingå, t.ex. lyfter att läsfrämjande bör inkluderas och Universitets- och högskolerådet betonar utbildningsväsendets roll. Det är med anledning av detta viktigt att betona att programmet måste vara övergripande mellan olika berörda sektorer. Det är inte tillräckligt att programmet avgränsas till vissa sektorer, som utbildningsväsendet eller det språkvårdande arbetet. I utarbetandet av programmet är det nödvändigt att ett samlat grepp tas kring vilka sektorer och aktörer som kan bidra till bevarandet och revitaliseringen av minoritetsspråken. Även i fråga om ansvar för såväl utarbetande som genomförande av programmet är det nödvändigt med en samlad och strukturerad ansats. I likhet med vad anför, anser regeringen att programmet bör innehålla en tydlig ansvarsfördelning mellan de olika aktörer som har ansvar både för arbetet inom programmet och det generella språkarbetet. Landspartiet svenska samer betonar att ska ha en ledande roll i det samiska språkarbetet. Det är även regeringens uppfattning att är en given huvudaktör i processen för samiska. Likaså är och folkminnen (ISOF), som har det generella ansvaret för språkvården av de övriga fyra minoritetsspråken, en given aktör i fråga om finska, jiddisch, meänkieli och chib. Även andra statliga myndigheter, bl.a. , och lärosätena med särskilt ansvar för minoritetsspråken, behöver på olika sätt involveras i arbetet med att utarbeta programmet. Det är även nödvändigt att de nationella minoriteterna är delaktiga och ges inflytande i hela processen. Slutligen behöver kommuner och landsting involveras för att kunna bidra med såväl värdefulla inspel som insatser. Landspartiet svenska samer anför att alla samiska språkvarieteter måste beaktas i arbetet med programmet. Regeringen instämmer i detta och påminner därför om att samtliga fem nationella minoritetsspråk och samtliga varieteter därav ska omfattas av programmet. Det är viktigt att den fortsatta språkvården har förutsättningar att hantera den språkliga utvecklingen, särskilt av de olika varieteterna och dialekterna inom Det är också viktigt att notera att det inte ska göras 2017/18:282 någon inbördes skillnad i skyddsnivå mellan minoritetsspråken i processen med att utforma programmet. Programmet bör bestå av såväl övergripande som specifika åtgärder. Övergripande åtgärder innebär bl.a. långsiktigt arbete genom exempelvis utpekat särskilt ansvar, stärkta möjligheter till språkvård m.m. Därutöver tillkommer behovet av språkcentrum eller motsvarande funktioner. Regeringens bedömning är därför att dessa frågor bör ingå i programmet. Specifika åtgärder innebär bl.a. riktade insatser i fråga om särskilda behov som identifierats. Målet med denna typ av konkreta åtgärder är att undanröja mindre hinder som får stora konsekvenser för revitaliseringen. Regeringen bedömer att det utifrån dessa utgångspunkter ska utarbetas och antas ett långsiktigt och samlat handlingsprogram för bevarande av de nationella minoritetsspråken. Språkcentrum eller motsvarande funktioner för de nationella minoritetsspråken bör utredas Förutsättningarna ser olika ut för de fem nationella minoritetsspråken och deras varieteter. Som angetts ovan har dock samtliga minoritetsspråk som gemensamt att de har behov av språkrevitaliserande åtgärder för att den pågående språkbytesprocessen ska kunna vändas. Utredningen har konstaterat att samiskt språkcentrum utgjort ett nödvändigt och värdefullt bidrag i revitaliseringen av sydsamiskan och regeringen instämmer i detta. Inrättande av språkcentrum eller motsvarande funktioner för de nationella minoritetsspråken kan utgöra en viktig åtgärd för att revitalisera jiddisch, finska, meänkieli och chib. Språkcentrum utgör samlande och pådrivande motorer i det språkrevitaliserande arbetet. De stärker minoriteternas egenmakt och ger en naturlig förankring i minoriteten. Språkcentrum fyller därmed en funktion som är svår för sektorsmyndigheter eller kommuner att fylla. Ett exempel på detta förhållande är att språkcentrum kan utveckla och sprida särskilda metoder som innebär överföring av språk mellan generationer, t.ex. det mentorprogram som Samiskt språkcentrum utvecklat. De kan även utgöra en tydlig aktör att använda som ingång i språkrevitaliserande arbete. För finska och meänkieli har det föreslagits i en förstudie från Sverigefinländarnas delegation och –Tornionlaaksolaiset att ett språkcentrum ska inrättas för finska och meänkieli (Ku2015/02857/DISK). Utredningen anser att regeringen bör ta nästa steg och ge och folkminnen (ISOF) i uppdrag att, med utgångspunkt i förstudien, utreda formerna för inrättandet av språkcentrum för finska och meänkieli i samråd med företrädare för talare av dessa språk. Utredningen anser att behovet av revitalisering av jiddisch och chib är minst lika stort som för finska och meänkieli, men anför att det beträffande dessa minoritetsspråk ännu inte finns någon förstudie eller liknande underlag. Utredningen föreslår därför att ett första steg är att regeringen ger ISOF i uppdrag att utreda förutsättningarna för att inrätta en funktion motsvarande språkcentrum för jiddisch och chib, i samråd med företrädare för talare av för dessa språk. ISOF har i sitt remissvar anfört att de ser positivt på att utredningen uppmärksammat behovet av resurser för språkrevitalisering för vart och ett av de nationella minoritetsspråken och att de står till förfogande för att Skr. 2017/18:282 genomföra ett sådant utredningsuppdrag som föreslås av utredningen. Utredningen bedömer vidare att Samiskt språkcentrums verksamhet är välfungerande och anför att denna verksamhet bör fortsätta. anför i sitt remissvar att det finns ett stort behov av att Samiskt språkcentrums verksamhet kan breddas till att omfatta ytterligare samiska varieteter. Detta är en återkommande position från och har anförts vid upprepade tillfällen. leder det samiska språkarbetet och Samiskt språkcentrum bedrivs inom ramen för myndigheten. Regeringen avser mot bakgrund av ovan att uppdra åt ISOF att utreda förutsättningarna för att organisera språkcentrum eller motsvarande funktioner för jiddisch, finska, meänkieli och chib. Regeringen avser även att uppdra åt att utreda formerna för att utveckla Samiskt språkcentrums verksamhet för att främja ytterligare samiska språkvarieteter. Detta för att språkcentrum eller motsvarande funktioner ska kunna vara en del av handlingsprogrammet. Stöd för de nationella minoriteternas kultur Regeringens bedömning: De nationella minoriteternas kultur utgör en viktig del av såväl det gemensamma kulturarvet som det samtida kulturlivet och bör fortsatt stödjas av det allmänna. detta bör vara att de nationella minoriteterna ska ges möjlighet att utveckla och bibehålla ett levande kulturliv. Utredningens bedömning: Utredningen har inte gjort någon Skälen för regeringens bedömning: Gemensamt för judar, romer, samer, sverigefinnar och tornedalingar är att de har en lång historia och Kulturuttryck som skapats av människor med anknyt- ning till dessa grupper har på djupet präglat det samhälle vi lever i och minoriteternas historia är därför en självklar del av vår gemensamma historia och historien om . De nationella minoriteternas kultur är en viktig del av såväl det gemensamma kulturarvet som det samtida De nationella minoriteternas kultur är bärare av flera värden. uttryck för identitet och en gemensam bakgrund och historia. tryck är värdefulla för den fortsatta utvecklingen av de nationella minoriteternas kulturella identitet och samhörighet. uttryck av kultur och konst skapar forum för diskussion om samtiden och om minoritetens situation. Kultur ger upphov till stolthet och synlighet. levande kulturliv för de nationella minoriteternas kulturer bör därför stödjas av det allmänna. I linje med den fortsatta inriktningen för minoritetspolitiken bör de nationella minoriteterna ges möjlighet att utöva egenmakt över det egna kulturlivet och kulturens utveckling. Detta förutsätter starka nationella Det allmännas roll är att ge stöd och möjligheter för de nationella minoriteterna att utöva sin kultur och att bygga upp varaktiga strukturer för detta. Regeringen har vidtagit ett antal åtgärder i detta syfte, bl.a. har det statliga stödet till de nationella minoriteternas kulturutövning 2017/18:282 ökat betydligt . Det lämnas t.ex. stöd för utgivning av litteratur och tidskrifter, egna teaterscener, etablering och drift av museer och tillfälliga konstprojekt. Utöver dessa insatser har det regionala och lokala stödet för kulturutövning stärkts, exempelvis genom kultursamverkansmodellen som har medfört bättre möjligheter för de nationella minoriteterna att påverka det regionala kulturutbudet. Ekonomiskt stöd är dock inte alltid tillräckligt. Därför vidtas löpande andra stödjande åtgärder för att främja utvecklingen på området. Ett sådant exempel är Svenska Filminstitutets uppdrag att främja tillgången till barn- och ungdomsfilm på de nationella minoritetsspråken, som är permanent . Andra exempel är uppdrag att främja utgivning och spridning av litteratur på nationella minoritetsspråk –2019 och ansvar för samisk kultur. Denna typ av insatser ger förutsättningar för de nationella minoriteterna att bygga upp kapacitet att långsiktigt utöva sina kulturer genom mångfaldiga kulturuttryck och som en del av det gemensamma kulturarvet. De nationella minoriteternas kultur bör således stödjas av det allmänna genom möjligheter för minoriteterna att själva utveckla och bibehålla ett levande och mångfaldigt kulturliv med hög kvalitet. Åtgärderna bör utgå från behov av såväl ekonomiskt stöd som behovet av att vidta särskilda stödjande åtgärder för att bygga upp kapacitet. Centralt för allt stöd ska dock vara att de nationella minoriteterna själva ska utöva egenmakt och ägandeskap över sina kulturliv. och har det centrala ansvaret för att stödja och främja de nationella minoriteternas kultur. Detta ansvar bör kvarstå. Därutöver tillkommer kommer det regionala och lokala arbetet där regeringen bedömer att det är centralt att kommuner och landsting hörsammar nödvändigheten i att stärka de nationella minoriteternas möjligheter till inflytande och delaktighet, t.ex. i kultursamverkansmodellen. 6 Hälso- och sjukvård för de nationella minoriteterna 6.1 De nationella minoriteterna och minoritetsspråken inom hälso- och sjukvården Enligt 3 kap. 1 § hälso- och sjukvårdslagen (2017:30) och 1 kap. 6 § patientlagen (2014:821) är målet med hälso- och sjukvården en god hälsa och en vård på lika villkor för hela befolkningen. att möjligheterna att få del av hälso- och sjukvårdens tjänster ska vara lika för alla, oavsett var de bor i landet, och inte får påverkas av förhållanden såsom ålder, kön, förmåga att ta initiativ, utbildning, betalningsförmåga, nationalitet eller kulturella olikheter. I hälso- och sjukvårdslagen anges även att det där det bedrivs hälso- och sjukvård ska finnas den personal, de lokaler och den utrustning som behövs för att god vård ska kunna bedrivas (5 kap. 2 §). I patientlagen finns också en bestämmelse om att information som lämnas till patienten ska anpassas till patientens ålder, mognad, erfarenhet, språkliga bakgrund och andra individuella förutsättningar (3 kap. 6 §). Det har gjorts några försök att kartlägga de behov som de olika nationella minoriteterna har på hälso- och sjukvårdsområdet. Undersökningar om nationella minoriteters hälsa är dock behäftade med metodproblem då det saknas folkhälsostatistik som inkluderar tillhörighet till nationell minoritetsgrupp som bakgrundsvariabel. Den kunskap som finns på området medger ändå slutsatsen att de nationella minoriteternas hälsosituation avviker på ett negativt sätt från den övriga befolkningen. Det finns också stöd för att det finns en bristande kunskap om de nationella minoriteternas hälsosituation och kultur och att denna brist utgör utmaningar för en förbättrad folkhälsa hos dessa grupper (Hur mår nationella minoriteter, , 2010). I en webbenkät som utredningen om en stärkt minoritetspolitik genomfört bland de nationella minoriteterna lyfte många av de svarande fram språksvårigheter som ett hinder för jämlik hälsa. Utredningen bedömer att den som saknar eller har begränsade möjligheter att förklara sin situation och sitt mående är utsatt för en ökad risk för felbehandling och kan uppleva ett otryggt möte med hälso- och sjukvården. Detta kan också i förlängningen leda till att individer avstår från att söka vård. Behovet av att få tala sitt eget språk i kontakter med sjukvården lyfts särskilt fram när det gäller psykisk ohälsa. Ett annat framträdande problem är bristande kulturkompetens, dvs. brist på kunskap om och förståelse för de nationella minoriteternas kultur och livssituation. Fördomar och okunskap i detta avseende i förhållande till majoritetssamhället kan också leda till att vården inte ges på lika villkor men kanske framför allt en ovilja att uppsöka sjukvården. Det finns alltså en del som tyder på att minoritetslagen inte har fått tillräckligt genomslag inom hälso- och sjukvården. Av de landsting i förvaltningsområden som har svarat på utredningens enkätundersökning är det få som har gjort någon analys eller utredning av behovet av anpassningar av hälso- och sjukvården efter de nationella minoriteternas behov.