prop · H503123 · 2018-03-06 00:00:00 — Mot den angivna bakgrunden och med beaktande av de legalitetshänsyn som gör sig gällande på straffrättens område, anser regeringen sammantaget inte att det är motiverat att, som utredningen föreslår, även införa rekvisitet sexuella ändamål i den nya regleringen. Exploatering i andra verksamheter När det gäller exploatering i brottslig verksamhet bedömer regeringen, till skillnad från utredningen, att behovet av ett kompletterande straffrättsligt skydd inte är lika tydligt framträdande. Ett visst straffrättsligt skydd finns redan genom bestämmelsen om människohandel (4 kap. 1 a § ). Det skyddet är särskilt gott för de fall barn exploateras för brottslig verksamhet. Av betydelse i sammanhanget är också att den som förmår någon annan att begå brott inte sällan kan dömas för anstiftan av brottet (23 kap. 4 § ). Vid brott som begås under påverkan av våld eller hot finns det dessutom ett straffrättsligt skydd genom bestämmelsen om olaga tvång (4 kap. 4 § ). Därutöver ska det som försvårande omständighet vid bedömningen av straffvärdet för ett brott särskilt beaktas om den tilltalade har förmått en person att medverka till brottet genom t.ex. missbruk av hans eller hennes ungdom (29 kap. 2 § första stycket 5 ). Det kan tilläggas att det inte finns något internationellt åtagande på detta från människohandel fristående område. Slutligen kan konstateras att andra svårigheter till följd av en sådan kriminalisering inte kan uteslutas, t.ex. när det gäller utredning av brott där ett offer för en exploatering i vissa fall skulle kunna anses vara både misstänkt och målsägande. Regeringen bedömer sammantaget att exploatering i brottslig verksamhet åtminstone inte bör omfattas av den nya straffbestämmelsen. Regeringen kommer till samma slutsats när det gäller behovet av nykriminalisering i förhållande till exploatering för avlägsnande av organ och för krigstjänst. Dessa exploateringsformer torde, som påpekar, i praktiken vara relativt sällsynta i och bör därför hållas utanför den nya regleringen. Sammanfattningsvis bedömer alltså regeringen att nykriminaliseringen bör avgränsas till att avse exploatering i tvångsarbete, arbete under uppenbart orimliga villkor och tiggeri. Ingenting hindrar dock att bestämmelsens tillämpningsområde senare utvidgas om ett tydligare behov framträder, på motsvarande sätt som skett när det gäller människohandelsbestämmelsens gradvisa utvidgning sedan den infördes. Regeringen avser att följa utvecklingen och vidta åtgärder om så behövs. En ny straffbestämmelse bör träffa såväl exploatering utan samband med ett människohandelsförfarande som exploatering som vidtas av någon annan än den som har genomfört människohandeln. Därutöver bör straffbestämmelsen kunna omfatta fall där förutsättningarna för människohandel inte bedöms vara uppfyllda. Straffbestämmelsen bör vidare utformas så att den inte riskerar att urholka användningen av människohandelsbestämmelsen. En annan viktig utgångspunkt vid utformningen av den nya regleringen är att den bör kunna träffa de 2017/18:123 uppmärksammade problemen med exploatering på ett så ändamålsenligt och adekvat sätt som möjligt. Nykriminaliseringen måste också vara väl avgränsad, inte minst eftersom den kommer att beröra verksamhetsområden som i sig kan vara helt legala. Straffbestämmelsen bör alltså utformas så att det inte är svårt att göra en klar avgränsning mot det straffria området. För att åstadkomma detta bör straffansvaret förbehållas uppenbart klandervärda beteenden som utgör angrepp på den enskildes frihet och frid. När det gäller straffbestämmelsens närmare utformning ser regeringen fördelar med utredningens val att utgå från bestämmelsen om människohandel. Dels finns det systematiska fördelar då även det nya brottet är avsett att vara ett brott mot frihet och frid och placeras i 4 kap. , där bestämmelsen om människohandel finns. Dels finns det fördelar som hänger samman med att nykriminaliseringen i många fall kommer träffa förfaranden med människohandelsliknande inslag, utan att de för den sakens skull utgör människohandel. betänkligheter i fråga om de utrednings-, bevis- och tillämpningssvårigheter som är förknippade med människohandelsbrottet, föranleder inte regeringen att göra någon annan bedömning. Fördelarna med den av regeringen förordade utformningen väger nämligen tyngre än de eventuella nackdelar som kan anföras mot en sådan ordning. Att regeringen föreslår ändringar i bestämmelsen om människohandel (4 kap. 1 a § ) i syfte att motverka några av de utpekade svårigheterna är också av betydelse. Utredningens förslag kritiseras av bl.a. , med motiveringen att förslagets utformning är vag och innehåller rekvisit som innefattar värderingar. Regeringen vill i det sammanhanget understryka att en nykriminalisering, utifrån de legalitetsaspekter som gör sig gällande på straffrättens område, ställer höga krav på tydlighet och konkretion. är det ofrånkomligt att nykriminaliseringen aktualiserar svåra avgränsningar som till viss del också måste överlämnas till rättstillämpningen. Utredningens förslag kritiseras vidare för att leda till konkurrens- och gränsdragningsproblem. Regeringen ser dock, med hänsyn till problemens komplexitet när det gäller exploatering, att det är svårt att undvika vissa överlappningar i förhållande till befintliga straffbestämmelser. Regeringens förslag är för övrigt mer avgränsat än utredningens förslag och särskilt anpassat för exploatering i tvångsarbete, arbete under uppenbart orimliga villkor och tiggeri. Det straffbara handlandet ska bestå i att genom olaga tvång, vilseledande eller utnyttjande av någons beroendeställning, skyddslöshet eller svåra situation … Den nya regleringen föreslås träffa gärningar av varierande karaktär, och som är tillräckligt allvarliga för att de ska kunna sägas utgöra ett angrepp på offrets frihet och frid. Regeringen ser därför, liksom utredningen, ett behov av att det uppställs ett krav på användande av ett otillbörligt medel i den nya straffbestämmelsen. Ett sådant krav, som ju också finns i bestämmelsen om människohandel, medför en nödvändig avgränsning i förhållande till andra, mindre allvarliga brott. Nästa fråga är vilka otillbörliga medel som bör ingå i den nya straffbestämmelsen. Ett av nykriminaliseringens huvudsakliga syften är att skydda personer som av olika skäl redan är utsatta. Det otillbörliga medlet utnyttjande av någons utsatta belägenhet framstår därför, vid en första anblick, som väl lämpat för det nya brottet. En beaktansvärd begränsning i detta medel är dock att det förutsätter att offrets alternativ allvarligt har begränsats (se prop. 2003/04:111 s. 59 och prop. 2001/02:124 s. 35). Det ska alltså vara fråga om situationer där offret inte har haft något annat verkligt eller godtagbart alternativ än att underkasta sig en åtgärd. Offren för de nu avsedda förfarandena kan dock i många fall rent faktiskt ha andra alternativ än att underkasta sig en exploatering. Det innebär att ett införande av rekvisitet utnyttjande av någons utsatta belägenhet skulle medföra ett enligt regeringens uppfattning alltför högt ställt krav och därmed en risk för att uppenbart klandervärda förfaranden hamnar utanför det straffbara området. Regeringen föreslår därför att uttrycket utnyttjande av någons beroendeställning, skyddslöshet eller svåra situation införs i stället. Med det avses i huvudsak samma praktiska situationer som omfattas av rekvisitet utnyttjande av någons utsatta belägenhet. Men till skillnad från det sistnämnda kravet, kommer det för straffansvar enligt det nya brottet inte krävas att offret inte har haft något annat verkligt eller godtagbart alternativ än att underkasta sig en exploatering. I likhet med utredningen anser regeringen att även olaga tvång och vilseledande bör anges i straffbestämmelsen. Regeringen ser emellertid inte, till skillnad från utredningen, något behov av att därutöver inkludera begreppet annat motsvarande medel. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det första ledet i det straffbara handlandet bör bestå i ett krav på att gärningsmannen utnyttjar en persons beroendeställning, skyddslöshet eller svåra situation, eller de andra otillbörliga medlen olaga tvång eller vilseledande. Rekvisitet bör förenas med ett krav på orsakssamband, som kopplar samman rekvisitet med det straffbara handlandets andra led, dvs. exploateringen i viss närmare angiven verksamhet. … exploatera personen i viss verksamhet Det straffbara handlandets andra led föreslås bestå i en exploatering av en person i viss verksamhet. De situationer som bör fångas upp av straffbestämmelsen är sådana där användningen av personen framstår som oacceptabel, vilket kan vara fallet även inom ett verksamhetsområde som under andra omständigheter i och för sig är legalt. Det ska också vara fråga om ett användande som utgör ett angrepp på personens frihet och frid. Mot den bakgrunden ansluter sig regeringen till Juridiska fakultetsstyrelsen vid Lunds universitets synpunkt att det av utredningen föreslagna begreppet – utnyttja – är tämligen oprecist. Regeringen anser att begreppet exploatera, som alltid innebär ett otillbörligt användande och som redan finns i bestämmelsen om människohandel (4 kap. 1 a § ), bör väljas i stället. Som redan framgått finns behovet av nykriminalisering där personer exploateras i tvångsarbete, arbete under uppenbart orimliga villkor och 2017/18:123 tiggeri. Därför framstår det som självklart att begreppet tvångsarbete uttryckligen bör inkluderas i straffbestämmelsen. definition av begreppet tvångsarbete tillämpas internationellt och måste även antas ligga till grund för begreppet tvångsarbete i människohandelsbestämmelsen (4 kap. 1 a § ). Kombinationen av begreppen otillbörligt medel och tvångsarbete må vara, som påpekar, något komplicerad. De eventuella svårigheterna med en sådan kombination torde dock vara relativt begränsade i praktiken, varför problemet inte bör överdrivas. Straffbestämmelsen bör utöver tvångsarbete uttryckligen omfatta arbetsförhållanden eller arbetsvillkor som är så dåliga att de vid en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet på ett påfallande och negativt sätt skiljer sig från vad som kan anses acceptabelt på arbetsmarknaden. Regeringen är, liksom , tveksam till om utredningens förslag med tillräcklig tydlighet träffar sådan arbetskraftsexploatering. Regeringen har av avgränsningsskäl också valt en annan formulering av exploateringsverksamheterna än vad utredningen gjort. Med viss vägledning från sanktionsdirektivet (2009/52/EG) bedömer regeringen att begreppet särskilt svåra arbetsförhållanden i och för sig vore väl lämpat för att beskriva den typ av arbetssituationer som avses. För att tydligare förmedla att bestämmelsen även kan träffa andra villkor, t.ex. i fråga om lön, anser dock regeringen att begreppet arbete under uppenbart orimliga villkor bör användas i stället. Slutligen anser regeringen att även tiggeri uttryckligen bör anges i straffbestämmelsen. Begreppet tiggeri förekommer inte i svensk lag. Det kan konstateras att det inte är okomplicerat att närmare ange vad begreppet bör omfatta. För att åstadkomma ett starkt straffrättsligt skydd för de som exploateras i denna verksamhet, ser regeringen det som angeläget att begreppet tiggeri i detta sammanhang inte ges en snäv innebörd. Med tiggeri enligt den nya straffbestämmelsen bör, som utgångspunkt, avses situationer där någon utan erbjudande av motprestation vänder sig till allmänheten i syfte att få motta en mindre gåva, som från givarens perspektiv framstår som avsedd för någons försörjning. Begreppet bör dock även kunna innefatta förfaranden där det förekommer viss motprestation från den som tigger, förutsatt att situationen sammantaget ändå präglas av det benefika inslaget. De närmare avgränsningarna för begreppet bör överlämnas till rättstillämpningen. Några remissinstanser, bl.a. (svenska sektionen), befarar att även acceptabla former av samarbeten i tiggeri skulle kunna träffas av en kriminalisering. Regeringen delar Amnestys uppfattning att det är angeläget att den nya regleringen bara träffar klandervärda beteenden. Lagförslaget innebär att straffansvaret endast kommer att träffa den som exploaterar, dvs. otillbörligt använder, andra i tiggeri. Regeringen ser därmed ingen risk för att normala samarbeten i tiggeri kommer att träffas av straffansvar. Avslutningsvis kan framhållas att den föreslagna nykriminaliseringen inte straffbelägger tiggeri som sådant. Tvärtom innebär regleringen ett förstärkt skydd för de människor vars tiggeri otillbörligt utnyttjas av andra. Genom kravet på exploatering kommer det straffbara området inte heller att omfatta sedvanlig penninginsamling för exempelvis välgörande ändamål, bl.a. sådan som Prop. 2017/18:123 organiseras av biståndsorganisationer, skolklasser eller liknande. Sammanfattningsvis föreslår regeringen att det andra ledet i straffbestämmelsen ska bestå i att gärningsmannen exploaterar offret i tvångsarbete, arbete under uppenbart orimliga villkor eller tiggeri. 6.2.2Ett starkt skydd för barn Regeringens förslag: Om brottsoffret är , ska det för straffansvar inte krävas att gärningsmannen använt olaga tvång eller vilseledande, eller utnyttjat offrets beroendeställning, skyddslöshet eller svåra situation. Detta ska gälla även om gärningsmannen inte haft uppsåt till men varit oaktsam beträffande omständigheten att offret inte fyllt . Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna uttalar sig inte särskilt i frågan. förespråkar dock i första hand ett strikt ansvar, och i andra hand en högre kontrollskyldighet i förhållande till brottsoffrets ålder. ECPAT anser att det bör införas en särskild brottsrubricering för brott mot barn. Skälen för regeringens bedömning: Nykriminaliseringen kommer att träffa exploateringar som utgör angrepp på den enskildes frihet och frid och som i många fall också kan ha människohandelsliknande inslag. Det är en självklar utgångspunkt att barn, inte minst utifrån de rättigheter som framgår av , måste tillförsäkras ett starkt skydd mot sådana exploateringar, särskilt i då det finns en beaktansvärd risk för att fler barn kan komma att exploateras. Enligt regeringens bedömning talar redan dessa omständigheter för att en nykriminalisering, i likhet med bestämmelsen om människohandel, bör innefatta en särskild reglering avseende brottsoffer under . För samma slutsats talar den omständigheten att en del av det straffbara handlandet föreslås bestå i ett krav på användande av ett otillbörligt medel, vilket vid människohandel med barn inte utgör en förutsättning för straffansvar. De skäl som regeringen anför till stöd för förslaget om införande av ett oaktsamhetsansvar i bestämmelsen om människohandel (se avsnitt 4.5) gör sig i hög grad gällande även i förhållande till den föreslagna nya regleringen om människoexploatering. Regeringen kan inte se någon uppenbar risk för att en särskild reglering av detta slag med avseende på barn skulle medföra ett alltför vidsträckt gärningsmannaansvar, särskilt då kravet på exploatering begränsar det straffbara området till endast otillbörliga användanden av personer. Mot den bakgrunden föreslår regeringen att nykriminaliseringen bör innefatta samma reglering avseende brottsoffer under som bestämmelsen om människohandel. Det kan däremot inte komma i fråga att, som förespråkar, uppställa ett strikt ansvar eller en uttryckligen lagreglerad kontrollskyldighet i fråga om offrets ålder. Det bör inte heller, som ECPAT förordar, införas någon särskild brottsrubricering avseende brott mot barn. 2017/18:123 6.2.3 Ett offers samtycke till en exploatering Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon bestämmelse om att ett offers samtycke till en exploatering saknar betydelse för straffansvaret. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens i fråga om betydelsen av ett offers samtycke. Remissinstanserna yttrar sig inte särskilt i frågan. Skälen för regeringens bedömning: Offren för de exploateringsformer som kommer att omfattas av nykriminaliseringen torde inte sällan vara personer som till följd av utsatthet varken inser sitt människovärde fullt ut eller sina rättigheter i samhället. Det kan även vara så att offren just på grund av sin utsatthet underlättar gärningsmannens exploatering, exempelvis genom att aktivt söka upp en arbetsgivare i förhoppning om att få ett arbete om än med mycket dåliga arbetsförhållanden eller villkor i övrigt. Utrymmet för ett brottsoffer att samtycka till en exploatering begränsas av kravet på att exploateringen ska ha skett genom olaga tvång, vilseledande eller utnyttjande av offrets beroendeställning, skyddslöshet eller svåra situation. Ett godkännande från offrets sida som framkallas genom ett sådant medel torde aldrig anses utgöra något rättsligt relevant samtycke enligt svensk rätt (jfr prop. 2003/04:111 s. 61). Det förhållandet att exploateringsrekvisitet innefattar ett krav på otillbörlighet innebär ytterligare begränsningar för utrymme till samtycke. Av 24 kap. 7 § följer att en gärning som någon begår med samtycke från den mot vilken den riktas utgör brott endast om gärningen, med hänsyn till den skada, kränkning eller fara som den medför, dess syfte och övriga omständigheter, är oförsvarlig. För att ett samtycke ska vara giltigt måste det vara lämnat av någon som är behörig att förfoga över det aktuella intresset och som är kapabel att förstå innebörden av samtycket. Samtycket måste också vara frivilligt, allvarligt menat och lämnat med full insikt om relevanta förhållanden. Frågan om samtycke saknar alltid relevans vid tvångsarbete, som per definition förutsätter ofrivillighet. De föreslagna brotten fullbordas vid exploateringen. Ett eventuellt samtycke efter denna tidpunkt saknar över huvud taget relevans för straffansvaret. Till exempel bör det vara ovidkommande för straffansvaret om en arbetstagare i det skedet accepterar de dåliga arbetsvillkoren. 6.2.4Brottets beteckning, gradindelning, straffskalor och straffbestämmelsens placering Regeringens förslag: Det nya brottet delas in i två grader, som ges beteckningarna människoexploatering respektive grov människoexploatering. Straffbestämmelsen ska placeras i en ny paragraf, 4 kap. 1 b § . Straffet för människoexploatering ska vara fängelse i högst . Straffet för grov människoexploatering ska vara fängelse i lägst två och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen avsett en verksamhet som bedrivits i större omfattning, medfört betydande eller inneburit ett särskilt hänsynslöst utnyttjande av annan. Utredningens förslag skiljer sig delvis från regeringens. Utredningen föreslår andra brottsbeteckningar, utnyttjande av annans nödläge respektive grovt utnyttjande av annans nödläge, och att den nya straffbestämmelsen placeras i 4 kap. 3 § . Utredningen föreslår vidare en annan formulering för en av kvalifikationsgrunderna för det grova brottet och att maximistraffet för detta ska vara fängelse . Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna uttalar sig inte särskilt i dessa frågor. Ett fåtal remissinstanser har dock synpunkter på de föreslagna straffskalorna. Enligt bör det övervägas om straffskalan för brott av normalgraden ska vara densamma som för koppleri. Hovrätten anser att det ligger närmare till hands att jämföra med straffskalan för grovt koppleri eller människohandel. Hovrätten tillägger att det inte finns någon större anledning att se mindre allvarligt på ett utnyttjande med användande av ett otillbörligt medel än på motsvarande handelsåtgärd. En gradering med ett brott av normalgraden och ett mindre grovt brott skulle enligt hovrätten i så fall kunna vara en framkomlig väg. resonerar på liknande sätt när det gäller de föreslagna straffskalorna. ECPAT anser att brott som riktas mot barn alltid bör betraktas som grova. Plattformen civila mot människohandel ser den föreslagna gradindelningen som försvårande för tillämpningen och ställer sig frågan hur ett utnyttjande av annans nödläge kan vara annat än ett grovt utnyttjande. Skälen för regeringens förslag Exploatering av en person utgör alltid en mer eller mindre omfattande kränkning av den utsattes personliga integritet. Det kan emellertid antas att det nya brottet kommer att träffa gärningar av vitt skilda slag och som kan variera avsevärt i fråga om straffvärde. Dessa omständigheter är av betydelse för vilka straffskalor det nya brottet bör ha. Straffskalan bör vara så pass vid att den tar höjd för de mest allvarliga exploateringsfallen, som den ger utrymme för rimliga straffvärdebedömningar i de fall kränkningen av offrets frihet och frid har varit mer begränsad. För att åstadkomma flexibilitet i straffmätningen föreslås att brottet gradindelas på så sätt att ett grovt brott införs. Plattformen civila mot människohandels invändning mot en gradindelning föranleder inte någon annan bedömning. Eftersom den nya straffbestämmelsen avser fullbordad exploatering kan det, som bl.a. anför, finnas skäl för att dess straffskalor bör ligga närmare den som gäller för människohandel än de för t.ex. koppleri och grovt koppleri. Vid en jämförelse med bestämmelsen om människohandel torde dock den nya straffbestämmelsen, i den praktiska tillämpningen, kunna träffa fler slags gärningar av mindre allvarligt slag. Det synes därtill finnas tydliga likheter mellan den nya straffbestämmelsen och brotten koppleri och grovt koppleri. 2017/18:123 Sammantaget är regeringens bedömning att straffskalorna för brottet bör vara fängelse i högst eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst två och högst . Maximistraffet motsvarar det som gäller för människohandel och som föreslås gälla även för grovt koppleri, och ger ett stort utrymme för att vid straffvärdebedömningen kunna beakta förekomsten av människohandelsliknande inslag. Liksom utredningen anser regeringen att det vid bedömningen av om ett exploateringsbrott är grovt särskilt ska beaktas om gärningen har avsett en verksamhet som bedrivits i större omfattning eller medfört betydande . Därutöver ska det, till skillnad från vad utredningen föreslår, särskilt beaktas om brottet varit särskilt hänsynslöst. En människoexploatering bör nämligen alltid, oavsett svårighetsgrad, betraktas som hänsynslös. Det grova brottet bör därmed förbehållas fall där hänsynslösheten i brottet framstår som mer kvalificerad än annars. En exploatering av ett barn torde i högre grad än när det gäller vuxna kunna bedömas som särskilt hänsynslöst. Nykriminaliseringen är avsedd att komma åt exploatering, dvs. otillbörliga användanden, av personer. Regeringen anser därför att ordet exploatering bör ingå i brottsbeteckningen. Vidare ser regeringen fördelar med att brottsbeteckningen återspeglar både brottets allvar och de likheter som finns med brotten människorov och människohandel. Regeringen föreslår därför att brotten benämns människoexploatering respektive grov människoexploatering. Straffbestämmelsens placering i 4 kap. I lagrådsremissen föreslogs att den nya straffbestämmelsen om människoexploatering skulle placeras i 4 kap. 3 § . Enligt Lagrådet bör den nya straffbestämmelsen i stället följa efter straffbestämmelsen om människohandel (4 kap. 1 a §); brotten är sakligt näraliggande och uppbyggda på ett likartat sätt. Eftersom det nya brottet föreslås bli subsidiärt till människohandel (se avsnitt 6.2.6) är en placering efter sistnämnda straffbestämmelse enligt Lagrådet given. Lagrådet anser att en placering mellan brotten olaga frihetsberövande och olaga tvång inte ter sig naturlig. Lagrådet föreslår därför att den nya straffbestämmelsen placeras i 4 kap. 2 § och att brottet olaga frihetsberövande flyttas från denna paragraf till 3 §. Regeringen delar Lagrådets uppfattning att den nya straffbestämmelsen bör placeras efter brottet människohandel. Regeringen ser dock fördelar med att detta sker på så sätt att en helt ny paragraf införs i kapitlet.