prop · H503250 · 2018-04-26 00:00:00 — När det gäller sättet för hur nöjdförklaring ska lämnas bör det ankomma på den behöriga myndigheten att beakta omständigheterna i varje enskilt fall så att myndigheten, som JO framhåller, inte ställs inför problem när det gäller t.ex. identifieringen av den dömde. Enligt regeringens bedömning är föreskrifter om detta handlingsregler för att skapa en ordnad struktur kring vad som bör gälla i fråga om sättet för att lämna en nöjdförklaring. Regeringen delar därför utredningens bedömning om att dessa förutsättningar kan regleras i förordning. Förklaring enligt lagarna om arresteringsorder Den som vill påskynda verkställigheten av ett beslut om överlämnande från enligt en europeisk eller nordisk arresteringsorder kan enligt särskilda bestämmelser i lagen om överlämnande från enligt en (6 kap. 4 §) (5 kap. 3 §), överklagande och medger att beslutet om överlämnande får verkställas. Bestämmelserna har utformats med den nuvarande strafftidslagen som förebild och hänvisar uttryckligen till strafftidslagens bestämmelser om formkrav och handlingsregler när det gäller hur en sådan förklaring ska lämnas och vilka formkrav som ska gälla för att en sådan förklaring ska vara giltig. Som en följd av de ändrade regler om formkrav och handlingsregler för nöjdförklaring som föreslås bör därför även bestämmelserna om förklaring i de båda lagarna om arresteringsorder justeras och anpassas till de föreslagna ändringarna. Nöjdförklaring kan inte lämnas avseende beslut och domar om överförande av straffverkställighet Varken lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen, lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom eller lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. innehåller några regler om Någon möjlighet att nöjdförklara sig på ett beslut om verkställighet av en utländsk dom på frihetsberövande påföljd kan därför inte anses finnas. I vissa fall verkställs dock inte det utländska straffet direkt i utan en svensk påföljd behöver först sättas i dess ställe (s.k. påföljdsomvandling eller anpassning, se t.ex. 3 kap. 12–14 §§ lagen om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen). I dessa fall avgörs frågan om verkställighet genom Även om frågan inte närmare berörs i förarbetena till nämnda lagar kan inte avsikten ha varit att det ska vara möjligt att nöjdförklara sig över I fall när påföljdsomvandling eller anpassning av den utländska domen ska ske kan nämligen den stat som översänt domen först 2017/18:250 efter det att domen om påföljdsomvandling har meddelats bedöma om verkställigheten kommer att ske på ett för den staten godtagbart sätt. Om den andra staten anser att resultatet av påföljdsomvandlingen är oacceptabelt kan den, fram till dess att verkställighet påbörjats, återkalla översändandet av den utländska domen eller intyget. Verkställbarhetsförklaringen ska då upphävas och rätten att verkställa straffet stannar hos den andra staten (3 kap. 23 § lagen om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen). En möjlighet att nöjdförklara sig över dessa beslut och domar, och därmed möjliggöra att verkställighet kan påbörjas tidigare, skulle kunna leda till att den andra staten i praktiken berövas möjligheten att ta ställning till om överförandet av straffverkställigheten kan accepteras. En sådan ordning skulle inte vara önskvärd och möjligen även stå i strid med . Utredningen har inte föreslagit att någon möjlighet att nöjdförklara sig över nämnda beslut eller domar ska införas. Inte heller regeringen anser att det bör införas någon sådan möjlighet. Således framgår av förslaget till 2 § (jfr avsnitt 7.1.1) att ett utländskt fängelsestraff får verkställas här först när beslutet om verkställighet av det motsvarande utländska straffet fått laga kraft, eller i de fall beslutet om verkställighet innebär att en ny påföljd ska bestämmas genom svensk dom, när den domen fått laga kraft. 8.2.1Befogenheten att ta emot nöjdförklaring Regeringens förslag: En nöjdförklaring får lämnas inför Kriminalvården. Om en dömd inte är frihetsberövad får en nöjdförklaring också lämnas inför . Regeringens bedömning: befogenhet att ta emot nöjdförklaring bör flyttas över till Kriminalvården. Domstolarnas befogenhet att ta emot nöjdförklaring bör inte utökas. Utredningens bedömning överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen gör dock bedömningen att en dömds möjlighet att lämna nöjdförklaring inför domstol bör utvidgas till att även omfatta domar och beslut på fängelse. Enligt utredningens bedömning bör föreskrifter om behörighet att ta emot nöjdförklaring regleras i förordning. Remissinstanserna: avstyrker förslaget om att det införs en generell möjlighet till nöjdförklaring inför domstol. Även avstyrker förslaget i den delen och anser att möjligheten att lämna nöjdförklaring inför domstol ska begränsas till fall där domen avkunnas i den dömdes närvaro. () välkomnar utredningens förslag om att befogenheten att ta emot nöjdförklaringar flyttas över från till Kriminalvården. Skälen för regeringens förslag och bedömning Kriminalvården och bör även fortsättningsvis ges befogenhet att ta emot nöjdförklaring De myndigheter och andra icke statliga subjekt som enligt den nuvarande strafftidslagen är behöriga att ta emot nöjdförklaring är Kriminalvården (häkte och anstalter), , RMV (rättspsykiatriska avdelningar där rättspsykiatriska undersökningar utförs) samt landstingen, kommuner och enskilda (sjukvårdsinrättning där rättspsykiatrisk vård ges samt inrättning inom hälso- och sjukvården som i enlighet med avtal med staten åtagit sig att svara för att rättspsykiatriska undersökningar utförs). Regeringen delar utredningens slutsats att Kriminalvården även fortsättningsvis bör vara behörig att ta emot nöjdförklaring. Detsamma bör gälla i fråga om , som för många dömda utgör en naturlig kontaktpunkt där frågan om nöjdförklaring kan aktualiseras. När det gäller bör behörigheten, på motsvarande sätt som , begränsas till sådana fall där den dömde inte är frihetsberövad. I lagrådsremissen delade regeringen utredningens bedömning om att föreskrifter om inför vilken myndighet nöjdförklaring kan lämnas kan regleras i förordning. Enligt Lagrådet är emellertid reglerna om behörighet att ta emot nöjdförklaring av sådan vikt att de bör tas in i lag. Regeringen har förståelse för Lagrådets synpunkter. Bestämmelser om behörighet att ta emot nöjdförklaring bör därför införas i den nya lagen. Där bör således anges att Kriminalvården och, i vissa fall, har sådan behörighet. Det bör överlämnas åt de behöriga myndigheterna att i enlighet med respektive myndighets arbetsordning avgöra hur frågan närmare bör hanteras organisatoriskt, t.ex. inför vilken personal nöjdförklaring ska kunna lämnas. Som framhålls gäller som en grundläggande och självklar förutsättning att den som ska ta emot en nöjdförklaring har den kompetens som krävs för uppgiften. Domstolarnas befogenhet att ta emot nöjdförklaring bör inte utökas Nöjdförklaring kan enligt gällande regler lämnas inför domstol i fråga om domar som avser villkorlig dom eller beslut om utvisning. Utredningen föreslår att möjligheten för en dömd att lämna nöjdförklaring inför domstol ska utvidgas till att även omfatta domar eller beslut på fängelse. Enligt bör en sådan ordning inte föranleda några större praktiska förändringar för domstolarna. å sin sida ser inget behov av att nöjdförklaring ska kunna lämnas inför domstol och avstyrker förslaget i den delen. Tingsrätten anser att det framstår som mindre lämpligt att en nöjdförklaring ska kunna ske efter avkunnande av dom, då den dömde typiskt sett behöver att överväga domslutet och diskutera det med sin försvarare. När det gäller kanslidomar har tingsrätten svårt att se något egentligt behov av nöjdförklaring inför domstol i mål där den dömde inte är häktad. Är den dömde häktad finns redan möjlighet för honom eller henne att nöjdförklara sig inför Kriminalvården. lämnar liknande synpunkter när det gäller möjligheten att lämna nöjdförklaring inför domstol avseende kanslidomar och förordar därför en ordning där den möjligheten begränsas till fall där domen avkunnas i den dömdes närvaro. Mot bakgrund av remissinstansernas synpunkter gjorde regeringen i lagrådsremissen bedömningen att det saknades tillräckliga skäl för att införa utredningens förslag om en generell möjlighet att lämna nöjdförklaring inför domstol när det gäller domar eller beslut som avser fängelse. Det föreslogs därför att möjligheten att lämna nöjdförklaring inför domstol bör begränsas till att avse fängelsedomar som avkunnas i den dömdes närvaro. Som framgår anser regeringen emellertid i likhet med 2017/18:250 Lagrådet att det föreslagna regelverket om nöjdförklaring bör kompletteras med bl.a. ett krav om betänketid i de fall en dömd är frihetsberövad när han eller hon vill lämna en nöjdförklaring. Ett krav om betänketid medför att det inte kommer att vara möjligt att avge en nöjdförklaring inför domstol i enlighet med vad som föreslås i lagrådsremissen. Regeringen delar Lagrådets bedömning om att skälen för att införa ett krav om betänketid väger tyngre än förslaget om att utöka domstolarnas befogenhet att ta emot nöjdförklaring. Domstolarnas befogenhet att ta emot nöjdförklaring bör därför inte utökas till att omfatta domar eller beslut på fängelse. befogenhet att uppta nöjdförklaring flyttas över till Kriminalvården () har i ett tidigare lagstiftningsärende rörande förslag till ändringar i strafftidslagen framfört förslag om att myndighetens befogenhet att uppta nöjdförklaring flyttas över till Kriminalvården (Ju2012/8024/L5). Som skäl för det har RMV i huvudsak framfört att det mycket låga antal ärenden av denna typ som kan förekomma ställer oproportionerligt stora krav på myndigheten när det gäller upprätthållande och utveckling av kompetens samt administrativ hantering. Någon egentlig kartläggning av antalet nöjdförklaringsärenden inom den rättspsykiatriska undersökningsverksamheten har inte gjorts men enligt RMV har inget sådant ärende varit aktuellt vid någon undersökningsenhet . Det beror enligt RMV sannolikt på att det 1995 genomfördes ändringar i lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning som bl.a. innebär att vistelsetiderna vid de rättspsykiatriska undersökningsenheterna minskat och uppgår till . Det har inte heller i övrigt framkommit något som ger anledning att tro annat än att antalet nöjdförklaringsärenden inom den rättspsykiatriska undersökningsverksamheten även i fortsättningen kommer att vara mycket få. Mot bakgrund av att det i praktiken sällan förekommer ärenden om nöjdförklaring vid de rättspsykiatriska undersökningsenheterna framstår det, som utredningen konstaterar, inte som ändamålsenligt att upprätthålla den nuvarande ordningen. Vad därefter gäller den behörighet på området som tillkommer sjukvårdsinrättningar där rättspsykiatrisk vård ges torde visserligen sannolikheten där vara något större för att ärenden om nöjdförklaring kan uppkomma än vid de rättspsykiatriska undersökningsenheterna. Å andra sidan kan även i det avseendet ifrågasättas om kraven på att upprätthålla kompetens och administration står i rimlig proportion till det antal ärenden som kan tänkas förekomma. Dessutom är behörigheten begränsad till att omfatta endast häktade personer medan behörigheten att uppta nöjdförklaring avseende en intagen i kriminalvårdsanstalt, som ges rättspsykiatrisk vård, tillkommer Kriminalvården. Som utredningen konstaterar framstår det inte heller i denna del som ändamålsenligt att i fortsättningen upprätthålla den nu gällande ordningen. I stället bör även i de fall den häktade vistas på en rättspsykiatrisk undersökningsenhet eller en sjukvårdsinrättning där rättspsykiatrisk vård ges, frågan om nöjdförklaring hanteras av Enligt regeringen bör därför Prop. 2017/18:250 befogenhet att ta emot nöjdförklaring flyttas över till Kriminalvården. Regleringen om uppskov moderniseras och Regeringens förslag: Regleringen om uppskov moderniseras och förtydligas genom att det uttryckligen i lagen anges att även den dömdes familjeförhållanden kan utgöra skäl för att bevilja uppskov samt att prövningen ska omfatta samhällsskyddsintressen. En dömd som är gravid eller ammar barn ska få beviljas uppskov som anses skälig. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen föreslår dock att uppskovstiden ska räknas från och med den dag som domen eller beslutet i den del som avser fängelsestraff får Vidare föreslår utredningen att en ansökan om uppskov inte heller ska kunna beviljas om den dömde är omhändertagen enligt 26 kap. 22 § eller 28 kap. 11 § första eller tredje stycket . föreslår även att särregleringen för gravida eller ammande kvinnor tas bort. Remissinstanserna: Ingen remissinstans invänder mot förslaget om att bestämmelsen om uppskov moderniseras. inga principiella invändningar mot att särregleringen för kvinna som är gravid eller ammar barn tas bort men anser att det saknas en närmare analys av hur förslaget förhåller sig till principen om barnets bästa. Justitiekanslern () och finns det skäl att behålla en ventil som i undantagsfall möjliggör uppskov än för kvinna som är gravid eller ammar barn. (BO) motsätter sig inte att särregleringen tas bort. BO betonar dock vikten av att det sker en noggrann avvägning mellan barnets behov av anknytning till sin förälder, och risken för skadliga inverkningar av miljön i anstalt, i fall där möjligheten övervägs för en intagen att få ha sitt spädbarn hos sig Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande ordning gäller att uppskov med verkställigheten får beviljas på ansökan av den som dömts till fängelse och inte är häktad om det finns särskilda skäl med hänsyn till den dömdes hälsotillstånd, arbets- eller utbildningsförhållanden eller Uppskov får beviljas , högst sex Finns det synnerliga skäl får uppskov beviljas under ytterligare Är den som ansöker om uppskov kvinna och är hon gravid eller ammar barn får uppskov beviljas under tid som anses skälig, utan någon angiven begränsning. Normalt beviljas uppskov inte för Det finns dock inget som hindrar att redan i det första beslutet medge uppskov om förutsättningarna för uppskov är uppfyllda. Uppskovstiden räknas från den dag då domen eller beslutet får verkställas 2017/18:250 (12 § första stycket lagen [1974:202] om beräkning av strafftid m.m. [strafftidslagen]). Uppskov får inte beviljas om det finns skälig anledning att anta att den dömde avviker. Framkommer något som ger anledning till sådant antagande sedan uppskov har beviljats ska beslutet om uppskov återkallas (12 § andra stycket strafftidslagen). Vidare gäller i de fall den dömde visar att han eller hon har gett in en ansökan om uppskov senast den dag då han eller hon enligt föreläggande skulle ha inställt sig i kriminalvårdsanstalt och uppskov inte har sökts i målet, att verkställigheten ska anstå i avvaktan på Kriminalvårdens beslut (12 § tredje stycket strafftidslagen). I förordningen (1974:286) om beräkning av strafftid m.m. (strafftidsförordningen) ges kompletterande bestämmelser om ansökningsförfarandet och om Kriminalvårdens utredningsskyldighet (10 och 11 §§). Enligt regeringen bör även fortsättningsvis gälla som en grundläggande utgångspunkt att verkställigheten av ett fängelsestraff ska påbörjas så snart som möjligt efter det att straffet är verkställbart. möjligheten till uppskov med verkställigheten därför alltjämt bör präglas Regeringen delar utredningens bedömning att de nuvarande i lagtexten angivna skälen för uppskov alltjämt framstår som i allt väsentligt rimliga och väl avvägda. Det gäller även i fråga om tidsfristerna om högst sex månader respektive högst samt beträffande styrkan i de skäl som ska föreligga för att uppskov ska kunna beviljas. I likhet med utredningen anser regeringen dock att regleringen behöver förtydligas och anpassas till dagens förhållanden på så sätt att även den dömdes familjeförhållanden som skäl för att kunna beviljas uppskov bör lyftas fram och framgå direkt Det är ett förtydligande som Hovrätten för uttryckligen ställer sig bakom. Enligt dagens förhållanden är det en inte helt ovanlig situation att den dömde t.ex. är ensam vårdnadshavare och tvingas ordna med tillsyn av barn inför en förestående verkställighet. kan sådana skäl ligga till grund för uppskov. innebär således ett förtydligande av vad som redan gäller och inte någon ändring i sak. Sammantaget föreslås således att uppskov med verkställigheten ska kunna beviljas om det finns särskilda skäl med hänsyn till den dömdes hälsa, familje-, arbets- eller utbildningsförhållanden eller andra liknande omständigheter, eller om det finns synnerliga skäl under ytterligare högst . bör alltjämt vara fakultativ. Därmed ges även fortsättningsvis utrymme för viss flexibilitet när det gäller att i varje enskilt fall bedöma om uppskov ska beviljas eller inte. Vad det ytterst handlar om är en samlad bedömning av föreliggande omständigheter där bl.a. de negativa konsekvenserna för den dömde av att inte beviljas uppskov får ställas mot samhällets krav och Det innebär när det gäller det senare att också s.k. samhällsskyddsintressen, som t.ex. fortsatt brottsaktivitet hos den dömde eller brottsofferperspektiv, bör beaktas vid prövningen av om uppskov ska Att prövningen i viss utsträckning omfattar sådana intressen kommer till uttryck i den nuvarande regleringens andra stycke. Således föreskrivs där att uppskov inte får beviljas om det finns skälig anledning att anta att den dömde kommer att avvika. bedömning finns det skäl att modernisera och ytterligare lyfta fram betydelsen av sådana intressen. Regeringen föreslår därför att det direkt av bestämmelsen ska framgå att prövningen ska ske även mot intresset av samhällsskydd. I det avseendet föreslår regeringen till skillnad mot utredningen som ett bättre uttryckssätt att uppskov får beviljas i den utsträckning som intresset av samhällsskydd medger det. Det innebär att sådana omständigheter som t.ex. att det finns risk för att den dömde kommer att avvika eller begå brott som regel inte ska leda till att uppskov beviljas. Utredningen lämnar vidare förslag om att den särreglering som gäller för en kvinna som ansöker om uppskov och som är gravid eller ammar barn tas bort. Enligt utredningens bedömning bör en längsta tid för uppskov respektive vara tillräcklig även i dessa fall och motiverar det med att hänsyn då även tagits till den möjlighet för en intagen som finns att enligt fängelselagen (2010:610) medges att ha sitt spädbarn hos sig i anstalt, i vart fall under delar av verkställigheten. Justitiekanslern () och , som inte delar utredningens bedömning, anser att det finns skäl att även fortsättningsvis behålla en ventil som i undantagsfall möjliggör uppskov för kvinnor som är gravida eller ammar barn. motiverar sitt ställningstagande med att skälen för förändringen inte kan anses uppväga det intrång och men som det i vissa fall kan medföra för kvinnor och barn att särregleringen avskaffas. Kammarrätten i , som i och för sig inte motsätter sig förslaget i sak, anser att det saknas såväl en närmare motivering till förslaget som en analys av vilka konsekvenser det kan få. Vidare anser Kammarrätten i att det närmare bör utredas bl.a. hur rättstillämparen ska förhålla sig till principen om barnets bästa när det gäller denna typ av skäl, liksom när andra familjerelaterade skäl som involverar barn, åberopas som grund för uppskov. I lagrådsremissen föreslog regeringen i likhet med utredningen att särregleringen för gravida eller ammande kvinnor tas bort. Som skäl för det anfördes att en modern lagstiftning bör ta sin utgångspunkt i det svenska samhällets jämställda syn på kvinnor och män. Vidare anfördes att den ventil som finns och som regeringen föreslår ska finnas kvar, om att uppskov kan medges som vid synnerliga skäl, generellt sett ger tillräckliga möjligheter att beakta omständigheter som hänför sig till den enskilde och undvika oskäliga eller olämpliga resultat. Lagrådet invänder mot detta förslag och anser inte att det har framkommit tillräckliga skäl för att slopa den särskilda bestämmelsen för gravida eller ammande kvinnor. Regeringen har förståelse för Lagrådets synpunkter och bedömer att skälen för att ta bort särregleringen inte sammantaget uppväger de nackdelar en sådan förändring i vissa fall skulle kunna medföra för dömda som är gravida eller ammar och deras barn. Bestämmelser som tillerkänner gravida kvinnor vissa förmåner eller som i övrigt medför vissa rättsverkningar för gravida ska kunna tillämpas analogt på det sättet att den som ändrat könstillhörighet från kvinna till man också omfattas av de rättigheter som följer med att vara gravid eller att ha fött ett barn (se prop. 2012/13:107 s. 20). Enligt regeringen finns det dock – när det är fråga om att införa en bestämmelse i en ny modern lag – ett värde i att regleringen ges en könsneutral utformning som tydligt anger vilka som omfattas (jfr prop. 2017/18:121 s. 61). Som Lagrådet förordar bör särregleringen behållas 2017/18:250 men den bör enligt regeringen ges en könsneutral utformning. Regeringen föreslår därför att bestämmelsen utformas på så sätt att en dömd som är gravid eller ammar barn får beviljas uppskov som anses skälig. När det gäller frågan om barnets bästa vill regeringen understryka vikten av att ett barnrättsperspektiv genomsyrar alla åtgärder som rör barn. Det ställer bl.a. krav på att ett barns behov och rättigheter i sin egenskap av nära anhörig till en dömd person tas tillvara. I ett enskilt fall där t.ex. familjerelaterade skäl som involverar barn åberopas som grund för uppskov bör krävas att Kriminalvården samråder med (jfr prop. 2009/10:135 s. 127). Vad därefter gäller frågan om hur tiden för uppskov bör räknas anser regeringen, till skillnad från utredningen, att uppskovstiden i stället lämpligen bör räknas från den dag då domen eller beslutet i den del som avser fängelsestraff är verkställbart. Vidare ska för en tillämpning av regleringen alltjämt krävas att den dömde ansöker om uppskov med verkställigheten. Detta bör framgå direkt av lagtexten. Därutöver föreslår regeringen i likhet med utredningen som ytterligare förutsättning för att uppskov ska kunna beviljas att den dömde inte är häktad eller intagen i i ett annat mål. Till skillnad från utredningen anser emellertid regeringen att det saknas tillräckliga skäl för att även ställa krav på att den dömde för att en ansökan om uppskov ska kunna beviljas inte är omhändertagen. Vad gäller frågor om t.ex. ansökningsförfarandet kan dessa lämpligen regleras i förordning. Möjligheten till återkallelse utvidgas Regeringens förslag: Möjligheten att återkalla ett beviljat uppskov Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: De remissinstanser som uttalar sig i frågan ställer sig bakom utredningens förslag i sak. ombudsmän () lämnar vissa författningstekniska synpunkter. Kammarrätten i och Kriminalvården lämnar sådana framhåller att möjligheten att återkalla beviljade uppskov bör användas restriktivt. Skälen för regeringens förslag: En rimlig utgångspunkt är att den som fått en ansökan om uppskov beviljad ska känna sig trygg med att beslutet inte plötsligt ändras eller tas tillbaka. Å andra sidan bör det inte förekomma att en person, som beviljats uppskov under vissa förutsättningar, kan bryta mot dessa och ändå inte behöva påbörja Enligt nuvarande ordning gäller att om uppskov har beviljats och det därefter framkommer något som ger anledning att anta att den dömde kommer att avvika ska beslutet återkallas. uppmärksammar att det i praktiken förekommer att det även i andra fall kan finnas skäl att återkalla ett beviljat uppskov. möjlighet för Kriminalvården att återkalla ett beslut i fall där den dömde t.ex. hoppar av den utbildning eller avbryter den anställning som det meddelade uppskovet vilar på.