prop · H503257 · 2018-09-04 00:00:00 — Skiljemännen får även fortsättningsvis besluta om sin egen ersättning Parterna ska solidariskt betala ersättning till skiljemännen för arbete och utlägg. Skiljemännen får i en slutlig skiljedom förplikta parterna att betala ersättningen till dem. Ersättningen ska anges särskilt för varje skiljeman för sig, se 37 § lagen om skiljeförfarande. Utredningen har övervägt om den nuvarande ordningen i grunden är lämplig med hänsyn till att skiljemännen därigenom dömer i en fråga som rör dem själva. Alternativet skulle vara att skiljemännen i egenskap av uppdragstagare åt parterna skulle få fakturera parterna och i förekommande fall ta betalt ur ställd säkerhet. Skiljedomen skulle då alltså inte innehålla något beslut om ersättning till skiljemännen. I förarbetena till lagen framhölls att skiljemännens behörighet att fastställa sin ersättning inte medför någon egentlig nackdel för parterna (se prop. 1998/99:35 s. 163 f.), varför regeringen förordade att den ordning som gällt dittills skulle bestå även i den nya lagen. Utredningen anser att den nuvarande regleringen bör gälla även i fortsättningen med hänsyn till att det inte har uppenbarats några praktiska problem med den. Ingen remissinstans har någon avvikande uppfattning. Regeringen delar utredningens bedömning. Det bör därför inte göras någon ändring i bestämmelserna i 37 §. En fråga om kompensation från motparten för ställd säkerhet Skiljemännen får enligt 38 § lagen om skiljeförfarande begära att parterna ställer säkerhet för ersättningen till skiljemännen. Om en part inte inom den tid som skiljemännen bestämt har ställt sin andel av begärd säkerhet, får motparten enligt samma paragraf ställa hela säkerheten. Frågan om vem av parterna som slutligt ska stå för skiljedomskostnaderna avgörs i skiljedomen. Den part som har betalat en större del av skiljedomskostnaderna än han eller hon enligt skiljedomen slutligt ska stå för har regressrätt gentemot den andra parten (jfr NJA 2000 s. 773). Utredningen behandlar i anslutning till detta en fråga om att införa en möjlighet att under pågående skiljeförfarande ge skiljenämnden befogenhet att meddela en särskild skiljedom angående rätt till kompensation för en part för det fall den parten enligt 38 § har ställt hela säkerheten, dvs. ett slags ”temporär” regressrätt. Utredningen påpekar att det i flera skiljedomsreglementen finns bestämmelser om att skiljemännen får meddela en 2017/18:257 särskild skiljedom om rätten till kompensation för den betalning av säkerheten som en part har gjort. Lagen innehåller inga bestämmelser om regressrätt. Det är principiellt tveksamt att införa en regressrätt för en part som inte är betalningsskyldig för beloppet i förhållande till skiljemännen (jfr NJA 2000 s. 773). Därtill kommer att en reglering av en sådan regressrätt skulle bli komplicerad med hänsyn till att betalningsansvaret sedermera fastställs i den slutliga skiljedomen (se SOU 1994:81 s. 198 f., jfr prop. 1998/99:35 s. 164 f. och det nämnda rättsfallet). Behovet av en reglering framstår inte heller som särskilt stort, vilket utredningen också konstaterar. Sammantaget finns det inte tillräckliga skäl att införa någon form av ”temporär” regressrätt. Det är lämpligast att frågan även i fortsättningen hanteras inom ramen för parternas avtalsfrihet. Förbudet mot att hålla inne skiljedomen Utredningen har övervägt förbudet i 40 § lagen om skiljeförfarande för skiljemännen att hålla inne skiljedomen i avvaktan på att ersättningen till dem betalas. Enligt utredningens mening fyller bestämmelsen, som infördes för att komma ifrån en äldre praxis att hålla inne skiljedomen till dess betalning av skiljedomskostnaderna har skett, numera knappast någon funktion. Det föreslås därför att den upphävs. vid avstyrker ett upphävande med hänvisning till att det är önskvärt att det av lagen framgår vad som gäller i detta hänseende. Det kan, som utredningen också är inne på, vara så att bestämmelsen i praktiken inte fyller någon funktion. Ett upphävande skulle å andra sidan lämna frågan om vad som gäller i denna situation obesvarad, vilket kan vara en nackdel för bl.a. internationella tillämpare av lagen. Skäl att upphäva bestämmelsen har därför enligt regeringen inte framkommit. Prövningen av beslut om ersättning till Regeringens förslag: I fall där skiljemännen har beslutat om ersättning till sig själva och skiljedomen angrips i denna del, ska handläggningen i domstol ske enligt lagen om domstolsärenden. Regeringens bedömning: Det bör inte göras någon inskränkning i möjligheten att föra talan mot ett beslut om ersättning till skiljemännen. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens för- Utredningen föreslår även en begränsning av möjligheten att föra talan mot ett beslut om ersättning till skiljemännen. fastställts av ett skiljedomsinstitut och skiljedomen inte innehåller något förpliktande för parterna att betala ersättningen, ska det inte finnas möjlig- het till prövning i domstol enligt 41 § lagen om skiljeförfarande (se betän- 160–162 och 194). Remissinstanserna: och ifrågasätter lämpligheten av att frågor om skiljemäns ersättning i vissa fall ska hand- läggas som ärenden och i andra fall som tvistemål. att det bör övervägas att koncentrera mål om ersättning till skiljemännen Prop. 2017/18:257 till . anser att samtliga ärenden om ersättning till skiljemännen bör handläggas i hovrätten som första instans. anser att förbudet mot att föra talan ska gälla så snart ersättningen har beslutats av ett skiljedomsinstitut, oavsett om skiljedomen innehåller en förpliktelse för parterna att betala ersättning till skiljemännen. Övriga remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag och bedömning En talan om ersättning till skiljemännen eller någon av dem enligt 41 § lagen om skiljeförfarande handläggs som ett tvistemål vid tingsrätten. Talan väcks genom ansökan om stämning och ska enligt huvudregeln avgöras efter huvudförhandling. Utredningen föreslår att en sådan talan om ersättning i stället ska handläggas som ett domstolsärende enligt lagen (1996:242) om domstolsärenden. Enligt utredningen är tvistemålsreglerna inte lämpade för ändamålet. I allmänhet kallas t.ex. skiljemannen till muntlig förberedelse i tingsrätten vid äventyr av tredskodom. förekommer både muntlig förberedelse och huvudförhandling. De förhållandevis få ärenden som gäller ersättning till skiljemännen bör enligt regeringen kunna hanteras enligt ett regelverk som medger en enklare och snabbare prövning än vad tvistemålsreglerna i tingsrätt ger utrymme för. En ändring i enlighet med vad utredningen föreslår skulle ge processekonomiska fördelar. Lagen om domstolsärenden framstår som ett lämpligt regelverk. En sådan ordning ansluter också till andra typer av ärenden enligt lagen om skiljeförfarande, vilka handläggs enligt lagen om domstolsärenden. Som och påpekar handläggs mål om ersättning som har fastställts av ett skiljedomsinstitut som ordinära tvistemål i de fall en talan väcks mot skiljedomsinstitutet. En sådan talan regleras inte av lagen om skiljeförfarande. Den föreslagna ordningen skulle alltså medföra att liknande ersättningsfrågor handläggs enligt olika processordningar. De mål där talan väcks mot skiljedomsinstitut är emellertid ovanliga och bör inte hindra att det inom ramen för lagen om skiljeförfarande införs en mer effektiv processordning för de fall där skiljemännen har beslutat om ersättning till sig själva. Regeringen föreslår därför att ärenden om ändring av ersättning till skiljemännen ska inledas genom en ansökan och handläggas i tingsrätt enligt lagen om domstolsärenden. I linje med vad regeringen anför i avsnitt 7.5bör samtliga tingsrätter vara behöriga att handlägga denna typ av ärenden. Utredningen tar också upp en fråga om samordningen av ett ärende om ersättning till skiljemännen med en klandertalan. Enligt gällande ordning får en part som klandrar skiljedomen inte framställa något yrkande i ersättningsdelen, utan den frågan ska, som nämns ovan, prövas separat av tingsrätten i första instans. När det gäller de fall där skiljemännen har beslutat om ersättning till sig själva har utredningen övervägt att låta hovrätten bli första instans – antingen i samtliga fall eller bara i det 2017/18:257 fallet att en klandertalan förs – men stannat för att det inte finns tillräckliga skäl för ändring. anser att ersättningsfrågan borde avgöras av hovrätten i första instans. Samordningsvinsterna är dock begränsade; exempelvis är partsställningen i ett klandermål inte densamma som i ersättningstvisten (jfr prop. 1998/99:35 s. 174 f.). Därutöver skulle en ändring av nuvarande ordning kunna innebära att klanderprocessen belastas med ytterligare en prövning, vilket går emot detta lagstiftningsärendes syfte att effektivisera klanderprocessen. Regeringen instämmer därför i utredningens bedömning. Med hänsyn till det förslag som lämnas om att övergå till att tillämpa lagen om domstolsärenden i denna typ av ersättningstvister kan man förvänta sig att handläggningen effektiviseras. Nå- gon ändring i övrigt bör därför inte göras. Möjligheten att angripa beslutet om ersättning till skiljemännen inskränks inte Som nämns i avsnitt 8.1 får skiljemännen enligt 37 § lagen om skiljeförfarande själva bestämma och i skiljedomen förpliktiga parterna att betala ersättning till dem. En part som är missnöjd med ersättningen kan enligt 41 § angripa beslutet genom att vända sig till tingsrätten och ansöka om ändring (se avsnitt 7.4 där tidsfristen föreslås förkortas från ). Om tiden för att angripa skiljedomen i denna del har gått ut utan att ansökan om ändring har gjorts får skiljedomen i fråga om ersättning till skiljemännen verkställas enligt 3 kap. 15 § utsökningsbalken. Bestämmelsen i 37 § gäller dock inte om något annat har bestämts av parterna gemensamt på ett sätt som är bindande för skiljemännen, se 39 §. Parterna kan t.ex. bestämma att ersättningen till skiljemännen ska bestämmas av ett skiljedomsinstitut. I skiljedomsinstitutens regelverk föreskrivs regelmässigt att skiljemännen i skiljedomen ska ange den ersättning som parterna ska betala enligt institutets beslut. I förarbetena uttalas att 41 § inte omfattar sådana beslut och att de inte är verkställbara (se prop. 1998/99:35 s. 169 och 240 f.). Genom avgörandet NJA 2008 s. 1118 har emellertid slagit fast att talemöjligheten i 41 § omfattar alla ersättningsbeslut till skiljemännen som i en eller annan form har tagits in i skiljedomens domslut, dvs. även om ersättningen har bestämts av t.ex. ett skiljedomsinstitut. Som skäl för sitt avgörande pekade på att besluten då får rättskraft och kan verkställas, vilket innebär att de också måste kunna överprövas inom en viss frist. Vidare ansågs att denna ordning skapade en enklare talemöjlighet mot ersättningsbesluten och även motverkade allehanda gränsdragningsproblem. Utredningens förslag innebär en inskränkning av rättsläget enligt Högsta domstolens avgörande på så sätt att talemöjligheten i 41 § inte ska vara tillämplig om ersättningen till skiljemännen har bestämts av ett skiljedomsinstitut och skiljedomen inte innehåller något förpliktigande för parterna att betala ersättningen. Med andra ord skulle ersättningsbeslut som utformas som ett fastställande eller en upplysning om vad institutet har bestämt falla utanför talemöjligheten. Det måste krävas starka skäl för att frångå det rättsläge som råder efter Högsta domstolens avgörande. De skäl som domstolen anförde för sin tolkning av 41 § har enligt regeringens mening alltjämt giltighet. 2017/18:257 från utredningen innebär att det riskerar att bli oklart vilka beslut som omfattas av 41 § eftersom det beror på om beslutet utformas som en förpliktelse eller inte. Förslaget skulle leda till att 41 § blir alltför svårtillämpad. Av samma skäl är det inte heller aktuellt med en mer fullständig återgång till rättsläget före Högsta domstolens avgörande, något som är inne på. Det kan nämnas att det såvitt känt är ovanligt med en talan mot den ersättning till skiljemännen som ett skiljedomsinstitut har bestämt, eftersom den grundas på skiljedomsinstitutets regelverk som parterna har accepterat. Vidare förefaller det inte finnas samma behov av att kunna verkställa ett sådant beslut eftersom betalning regelmässigt sker ur det förskott som parterna har betalat. Det kan under dessa omständigheter ifrågasättas om det som institutet har bestämt i fråga om ersättning behöver tas in i skiljedomens domslut. Som framgår av Högsta domstolens avgörande kommer det, om så sker, att omfattas av möjligheten att angripa beslutet i 41 §. Sammantaget anser regeringen inte att det har framkommit tillräckliga skäl för att genomföra utredningens förslag i denna del. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Äldre bestämmelser ska fortfarande gälla om skiljeförfarandet har inletts före ikraftträdandet. De nya rättegångsbestämmelserna om tillämplig processordning för beslut om ersättning till skiljemännen och om upptagning av muntlig bevisning på engelska ska dock gälla för mål och ärenden som har inletts efter ikraftträdandet även om skiljeförfarandet inleddes före ikraftträdandet. Det nya kravet på prövningstillstånd i ska gälla för överklaganden av avgöranden från hovrätten som meddelas efter ikraftträdandet, även om skiljeförfarandet och målet i hovrätten inleddes före ikraftträdandet. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen föreslår att äldre bestämmelser fortfarande ska gälla för mål i vilket skiljeförfarandet har inletts före ikraftträdandet, utan några undantag (se betänkandet s. 196). Remissinstanserna: Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: Lagändringarna bör träda i kraft möjligt. Det kommer att behövas för anpassning när det gäller såväl de nya bestämmelserna om skiljeförfarandet som de nya bestämmelserna avseende klanderprocessen. En lämplig tidpunkt är mot den bakgrunden . 2017/18:257 Nya bestämmelser som är av processrättslig karaktär brukar få omedelbar verkan när de träder i kraft. Annorlunda förhåller det sig med bestämmelser som påverkar det materiella innehållet i bestående avtal. Dessa brukar inte ges retroaktiv verkan. Skiljeavtal har normalt karaktär av s.k. blandade avtal med både processrättsliga och civilrättsliga inslag. Vid införandet av lagen om skiljeförfarande anförde regeringen att övergångsbestämmelserna i möjligaste mån bör utformas på ett sådant sätt att lagen kan göras tillämplig även på skiljeavtal som har träffats före ikraftträdandet. Om ett skiljeförfarande har inletts innan lagen träder i kraft ska dock enligt förarbetena som huvudregel de äldre bestämmelserna tillämpas (se prop. 1998/99:35 s. 206 f.). Regeringen ansluter sig generellt till de uttalandena i förarbetena. När det gäller regleringen av skiljeförfarandet bör äldre bestämmelser fortfarande gälla om ett skiljeförfarande har inletts före ikraftträdandet av den nya lagstiftningen. Av 19 § lagen om skiljeförfarande framgår att ett förfarande inleds när en part tar emot en begäran om skiljedom. Det ska dock beaktas att flertalet av dessa bestämmelser är dispositiva, varför parterna ändå kan förfoga över deras tillämpning. I 22 § lagen om skiljeförfarande föreslår regeringen att ”platsen” för skiljeförfarandet ersätts med skiljeförfarandets ”säte”. Det kan hända att det efter ikraftträdandet fortfarande kommer att finns skiljeavtal som innehåller den äldre terminologin. Det är dock inte motiverat med en särskild övergångsbestämmelse endast för den situationen utan det får bli en fråga om tolkning av avtalet. I en sådan situation kan det ligga nära till hands att med skiljeförfarandets säte jämställa vad parterna har angett om platsen för förfarandet. När det sedan gäller de processuella bestämmelserna för handläggningen i domstol bör dessa tillämpas direkt efter ikraftträdandet, även om skiljeförfarandet inleddes före ikraftträdandet. De bestämmelser som det är fråga om är bestämmelsen om ändring av processordning för angripande av ersättningen till skiljemännen i 41 § och om upptagning av muntlig bevisning på engelska i 45 a §. I mål eller ärenden som pågår i domstol vid tiden för ikraftträdandet bör de nya bestämmelserna dock inte tillämpas. Det bör för tydlighets skull nämnas att vad som sägs ovan om processuella bestämmelser inte gäller för det regeringen föreslår om möjligheten att begära överprövning av ett beslut om skiljemännens behörighet i 2 § och det dispositiva rättegångshindret i 4 a §. Dessa ändringar bör inte gälla för skiljeförfaranden som har inletts före ikraftträdandet, utan för dessa skiljeförfaranden bör äldre bestämmelser fortsätta att gälla. Detsamma bör gälla för ändringen av klandergrunderna i 34 § och för förkortandet av tidsfristerna för och ändring av skiljedom och angripande av ersättning till skiljemännen enligt 34, 36 och 41 §§. Dessa paragrafer i den äldre lydelsen bör fortsätta att gälla för ikraftträdandet om skiljeförfarandet inleddes . Det skulle nämligen kunna leda till rättsosäkerhet för parterna om bestämmelser om t.ex. rättegångshinder, förändrade klandergrunder och förkortade frister för att angripa avgöranden skulle börja tillämpas under eller efter ett pågående skiljeförfarande. Frågan om prövningstillstånd i är en processuell bestämmelse som syftar till att förenkla prejudikatbildningen. tidigare reformer angående prövningstillstånd bör äldre regler, där pröv- Prop. 2017/18:257 ningstillstånd inte krävdes, fortsätta att gälla för avgöranden från hovrätten som har meddelats före ikraftträdandet (se t.ex. prop. 2004/05:131 s. 219 f.). För avgöranden som meddelas efter ikraftträdandet bör dock det nya kravet på prövningstillstånd gälla, även om skiljeförfarandet och målet i hovrätten inleddes före ikraftträdandet. 10 Konsekvenser av förslagen Regeringens bedömning: Förslagen förbättrar förutsättningarna för skiljeförfarande i . Skiljeförfarandets ställning som tvistlösningsform stärks, liksom konkurrens- och attraktionskraft internationellt. Förslagen innebär inte några kostnadsökningar för Domstolar och får heller inte några statsfinansiella konsekvenser i övrigt. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens bedömning (se betänkandet s. 171). Remissinstanserna: I de delar regeringen lägger fram förslag till lagändringar har remissinstanserna inte några invändningar mot regeringens bedömning. Skälen för regeringens bedömning Förutsättningarna för skiljeförfarande förbättras De förslag som regeringen nu går fram med berör enskilda, såsom svenska och utländska privatpersoner och företag, samt staten genom domstolsväsendet. Den omständigheten att internationella skiljetvister förläggs till innebär att stora internationella företag anlitar och arvoderar svenska ombud. Eftersom har den största andelen av skiljeförfarande är det den regionen som påverkas mest. Ett moderniserat regelverk på området ger emellertid fortsatta förutsättningar för att utveckla skiljeförfarande som tvistlösningsalternativ även i andra delar av landet. Till detta bidrar den bedömning som regeringen gör att klandermålen inte bör koncentreras till endast . Sammantaget står det klart att har mycket att vinna på att lagen om skiljeförfarande uppfattas av omvärlden som en modern och attraktiv skiljeförfarandelag. Det arbetas aktivt inom skiljeförfarandekretsar med att få fler kvinnor att utses till skiljemän. Det är ett viktigt arbete. Förslagen i denna proposition är dock inte av det slaget att de bedöms ha någon påverkan på jämställdheten mellan kvinnor och män. Konsekvenser för skiljemän och parter Genom ändringen av terminologin i lagen (tillägget att en skiljeman ska vara oberoende i avsnitt 6.1, sätet för skiljeförfarandet i avsnitt 6.3, och beslut om avskrivning i avsnitt 6.5) anpassas lagen till internationella förhållanden. Detta bör underlätta för parterna. 2017/18:257 Förslagen rörande utseende av skiljemän bedöms underlätta för de inblandade aktörerna. I förfaranden med fler än två parter förstärks principen om likabehandling genom att tingsrätten i vissa fall ska utse samtliga skiljemän. Vidare förstärks en parts rätt att utse en ny skiljeman när en skiljeman får förhinder att fullgöra sitt uppdrag. Denna utökade möjlighet för en part att utse en ny skiljeman är efterfrågad av tillämparna. Genom regleringen av tillämplig materiell rätt och förtydligandet av möjligheten att grunda skiljedomen på skälighet och billighet åtgärdas tidigare oklarheter om vad som gäller i dessa avseenden i den svenska lagen. Även detta bör underlätta för de inblandade aktörerna. Med förslaget om möjlighet till kumulation, dvs. sammanläggning av flera skiljeförfaranden, kan det antas att skiljeförfarandena i vissa fall effektiviseras med minskade kostnader för parterna som följd. Förändringarna i klanderprocessen bedöms leda till minskade kostnader för parterna. Åtgärderna som innebär att tidsfristen för förkortas och att klandergrunden avseende uppdragsöverskridande skärps kan förväntas ge både effektivitetsvinster och vara kostnadsbesparande. När det gäller processordningen för prövningen av skiljemännens ersättning bedöms övergången från de ordinära tvistemålsreglerna till ärendelagen underlätta och vara kostnadsbesparande för parterna och skiljemännen. Exempelvis behöver de inte inställa sig till förhandling i samma utsträckning som enligt tidigare regler. Förslagen bedöms sammantaget medföra vissa kostnadsbesparingar men i övrigt sakna ekonomiska konsekvenser för enskilda aktörer. Ett flertal förslag påverkar verksamheten i domstolarna. Det gäller dels de förslag som reglerar skiljeförfarandet där behörighetsfrågan och frågan om ersättning till skiljemännen kan bli föremål för prövning i domstol, dels de förslag som påverkar klanderprocessen. Flera förslag syftar till att effektivisera klanderprocessen, exempelvis förkortandet av klanderfristen, förändringen av klandergrunderna och införandet av prövningstillstånd i . Dessa förslag anses sammantaget kunna leda till en kostnadsbesparing i enlighet med vad som anges närmare nedan. Det bedöms dock inte möjligt att göra någon beräkning av denna besparing. Det föreslås att skiljemännens beslut om sin behörighet ska kunna prövas av domstol på talan av en part . Detta förslag innebär att man i väsentlig utsträckning minskar risken för dubbla processer, som kan fortgå i form av dels en klandertalan i hovrätt där skiljemännens behörighet angrips, dels en fastställelsetalan vid tingsrätt på samma grund. Förslaget i denna del innebär att färre processer kommer att handläggas i tingsrätt som skiljeförfarande pågår, vilket leder till en kostnadsminskning. Eftersom det är en situation som förekommer bedöms det inte möjligt att göra någon närmare uppskattning av kostnadsbesparingen. Möjligheten att använda engelska vid upptagande av muntlig bevisning kan föranleda behov av vissa utbildningsinsatser för rättens ledamöter. Det ska beaktas att förslaget i denna del är mindre långtgående än utredningens förslag. Kostnaderna för detta bedöms vara begränsade och täcks av de ovan redovisade kostnadsminskningarna som väntas följa av förslagen i Prop. 2017/18:257 propositionen. Den ökade kostnaden för utbildning kompenseras också av att förslaget torde innebära en viss minskning av kostnaderna för anlitande av tolk vid bevisupptagningen. Förslaget om att krav på prövningstillstånd införs för att ska pröva ett klandermål bör sammantaget innebära en något minskad arbetsbörda eftersom domstolen kan begränsa prövningen till en viss fråga i målet. Detta kan antas innebära en viss kostnadsminskning. Förslagen bedöms sammantaget innebära en viss kostnadsbesparing för Domstolar. Besparingen är begränsad och bedöms därför inte ha någon statsfinansiell betydelse. Konsekvenser i ett internationellt perspektiv Som nämns i avsnitt 4.1 har länge haft en stark tradition som skiljedomsland i ett internationellt perspektiv.