prop · H503147 · 2018-03-14 00:00:00 — Vidare ska det vid verk- samhet med försöksdjur finnas en eller flera föreståndare som ansvarar för att bedriva verksamheten, personal som är tillräckligt stor för verk- samheten och som har den utbildning och kompetens som behövs och ett djurskyddsorgan som ger råd och övervakar verksamheten från djur- skyddssynpunkt. Regeringen har i avsnitt 12.2 föreslagit att dessa be- stämmelser ska föras över till den nya lagen. Det finns således en rad olika personer med skilda ansvarsområden hos användare av försöksdjur, vilket ska borga för att djurskyddet upprätthålls på en hög nivå och sä- kerställa att djuren hålls och sköts i enlighet med gällande regler. Det finns därmed goda skäl att anta att brister i djurskyddet för försöksdjur som uppmärksammas har förutsättningar att snabbt kunna avhjälpas genom att åtgärder sätts in inom den egna verksamheten. Om en veteri- när, eller i förekommande fall en expert, i sin yrkesutövning upptäcker brister i djurskyddet är det naturligt att bristen i första hand avhjälps genom att tillståndshavaren eller den person som har fått uppgiften att se till att verksamheten bedrivs i enlighet med gällande regler delegerat till sig, vidtar de åtgärder som behövs. Enligt regeringens bedömning finns det därmed goda förutsättningar att upprätthålla ett gott djurskydd inom försöksdjursverksamheter. Den omständigheten att det nu inte införs någon anmälningsplikt för veterinärer eller experter i en sådan verksam- het kan därför inte förväntas leda till några direkt negativa effekter. Undantag från anmälningsskyldighet i vissa fall Utredningen föreslår att anmälningsplikt inte ska gälla om bristen är lindrig och kan rättas till omgående. I utredningen görs bedömningen att kraven på att djurhälsopersonal ska anmäla brister som de upptäcker i sin yrkesutövning är mycket långtgående eftersom även små eller tillfälliga brister ska anmälas. Utredningen anser att kravet är alltför omfattande och inte heller fungerar tillfredsställande och föreslår därför att en rättel- semöjlighet återinförs. Dock anser utredningen att det inte ska råda nå- gon tveksamhet kring när anmälningsplikten inträder. Enligt utredningen innebär förslaget att anmälningsskyldigheten inträder direkt men anmä- lan behöver inte göras om den upptäckta bristen är lindrig och rättas till omgående. Regeringen delar utredningens bedömning att den tidigare lydelsen har visat sig vara alltför strikt och att det är rimligt att brister som är lindriga och som omgående rättas till inte behöver anmälas till kontrollmyndig- heten. Den djurhälsopersonal som i sin yrkesutövning finner en sådan lindrig brist ska försäkra sig om att bristen avhjälps utan dröjsmål. Om djurhälsopersonalen, av något skäl, inte har möjlighet att kontrollera att bristen åtgärdas omgående bör i stället anmälan till kontrollmyndigheten ske, oavsett om bristen är lindrig eller inte. Några remissinstanser anser att uttrycken lindrig brist och omgående behöver klargöras. Regeringen bedömer att djurhälsopersonalen, utifrån sin kompetens, är de som i första hand har möjlighet att bedöma om en brist i ett konkret fall är lindrig eller inte. Det får anses ligga i sakens natur att en lindrig brist är en brist som endast kan ha en obetydlig effekt på djurskyddet. Djuret ska inte vara utsatta för lidande eller en uppenbar risk för lidande. Även när det gäller kravet att bristen ska avhjälpas om- gående ankommer det på den aktuelle yrkesutövaren att bedöma om det Prop. 2017/18:147 är möjligt att utan dröjsmål vidta de åtgärder som krävs för att avhjälpa Ett exempel på vad som bör kunna rättas till omgående är om djuren inte har tillgång till tillräckligt med strö. Brister som är mer av systematisk karaktär bör dock allmänt sett betraktas som en större risk för djurlidande och sådana brister är i många fall svåra att avhjälpa om- gående. Ett exempel på det kan vara att djuren vid upprepade tillfällen saknar strö och att det saknas strö på gården. Inte heller bör brister som måste åtgärdas genom om- eller nybyggnation eller andra omfattande förändringar i djurhållningen anses kunna åtgärdas omgående. Allmänt gäller att vad som, i detta sammanhang, slutligen kommer att avses med uttrycken lindrig och omgående överlämnas till rättstillämpningen att avgöra. Sammantagen bedömning i fråga om anmälningsskyldighet Utredningen föreslår också att anmälningsskyldighet inte längre ska gälla den som finner anledning att anta att djur inte hålls eller sköts enligt lagen utan den som finner det sannolikt, vilket medför att det skulle krä- vas en högre grad av misstanke innan anmälningsplikt gäller. Utredning- en kommenterar inte särskilt den ändrade ordalydelsen. Inte heller re- missinstanserna kommenterar förslaget. Regeringen gör bedömningen att det saknas anledning att i denna del inskränka anmälningsskyldigheten. Regeringen anser därför sammantaget att den nuvarande bestämmelsen om anmälningsskyldighet bör föras över till den nya lagen med tillägget att anmälan inte behöver göras om bristen är lindrig och rättas till omgå- ende. Svensk Djursjukvård anser att anmälan från djurhälsopersonalen bör kunna ske anonymt för att minska risken för hot och repressalier, vilket i sin tur skulle bidra till att fler misstänkta brott anmäls. Regeringen har förståelse för behovet av att förebygga risker för hot och repressalier som kan tänkas riktas mot djurhälsopersonal i anledning av anmälan till kon- trollmyndigheten. Det saknas dock underlag för att regeringen i detta lagstiftningsärende ska kunna hantera och åtgärda problemet. 14 Djurförbud och omhändertagande 14.1Förutsättningar för att meddela djurförbud Regeringens förslag: ska besluta om förbud att ha hand om djur (djurförbud) för den som 1.allvarligt har försummat tillsynen eller vården av ett djur, 2.har misshandlat ett djur, 3.inte följer ett beslut om föreläggande eller förbud som en kon- trollmyndighet har meddelat om beslutet är av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt, 4.har varit föremål för upprepade beslut om föreläggande eller för- bud, om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt, 5.genom en dom som har fått laga kraft eller genom ett godkänt strafföreläggande har befunnits skyldig till djurplågeri enligt 16 kap. 13 § , eller 6.genom en dom som har fått laga kraft eller genom ett godkänt strafföreläggande har befunnits skyldig till brott mot djurskydds- lagen, om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt. Djurförbud ska dock inte beslutas om det är sannolikt att den om- ständighet som annars ska leda till djurförbud inte kommer att upp- repas. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Till skillnad från regeringen så föreslår utredningen att det ska krävas att den enskilde inte vidtar rättelse för att upprepade beslut om föreläggande eller förbud ska leda till djurförbud. Utredningen föreslår att även den som har dömts för grovt brott mot djurskyddslagen ska meddelas djurförbud. Utredningen föreslår också att företagsbot ska leda till djurförbud. Remissinstanserna: Djurskyddet tillstyrker förslaget. Läns- styrelserna i och samt Djurskydds- inspektörernas och är i huvudsak positiva till förslaget som bedöms innebära ett utökat utrymme för läns- styrelserna att meddela välavvägda och nyanserade beslut om djurförbud. () framför liknande synpunkter men reserverar sitt ställningstagande med att man är positiv under förutsätt- ning att ändringarna inte urholkar djurförbuden juridiskt. i understryker behovet av tydlig vägledning från Jord- bruksverket för en likriktad och effektiv tillämpning av bestämmelsen. () och ytterligare nio organisationer inom lantbruksnäringen är i stort positiva till förslaget och välkomnar utredningens uppfattning om att beslut ska vara proportionerliga och nyanserade samt stå i relation till förseelsens allvar men anser att lagstif- taren bör gå längre än utredningens förslag. Det ska enbart vara möjligt att besluta om djurförbud i de fall där djuren har varit utsatta för lidande eller i de fall där det förelegat en uppenbar risk för djurlidande. Djurför- bud bör inte kunna användas som en rent administrativ sanktion. Vid bedömningen av om något är av ”väsentlig betydelse från djurskydds- synpunkt” bör man bl.a. beakta om överträdelsen skett vid upprepade tillfällen, trots påpekanden eller om den har pågått . Remissinstanserna ifrågasätter vidare att en dom för djurplågeri eller grovt brott mot djurskyddslagen per automatik ska leda till djurförbud. I vissa av dessa fall framstår djurförbud som en oproportionerligt hård sanktion. Den i förslaget innefattade möjligheten att underlåta att med- dela ett djurförbud när det är sannolikt att ett upprepande inte kommer att inträffa bör utvidgas till att avse även fall där ett djurförbud i övrigt inte är befogat från djurskyddssynpunkt. Dessa remissinstanser efterlyser vidare en konsekvensanalys av vilka kostnader som förslagen kan inne- bära för djurhållarna. Länsstyrelserna i , , län, Dalar- nas län och är positiva till att djurförbud endast ska meddelas om det är befogat från djurskyddssynpunkt. i förutser dock att uttrycket ”befogat från djurskydds- synpunkt” kommer att behöva tydliggöras genom praxis samt efterlyser att det av lagtexten tydligt ska framgå att ett meddelat djurförbud innebär att personen inte heller får äga djur (vilket framgår av ordalydelsen till den nu gällande bestämmelsen om djurförbud). Kammarrätten i anser att det finns vissa problem kring tolkningen av uttrycket ”ha hand om djur”. Problemen uppkommer främst när flera personer har olika ansvar för ett djur och när länsstyrel- sens beslut om djurförbud inte har kombinerats med ett beslut att göra sig av med djuret. i och anser att det behövs en definition av ”väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt” i punkten 1 i utredningens förslag eftersom man kan ifrågasätta vilka typer av beslut om förelägganden och förbud som inte kan anses vara befogade från djurskyddssynpunkt. Remissinstanser- na tolkar det vidare som att alla beslut om förelägganden och förbud som inte faller under punkten 1 i utredningens förslag borde falla under punk- ten 6 (dvs. att djurförbud ska meddelas den som inte vidtar rättelse trots upprepade beslut om förelägganden eller förbud om det är befogat från djurskyddssynpunkt). Ridskolornas framför liknande synpunkter och anser att punkterna 1 och 6 i utredningens förslag skulle kunna sammanföras till en punkt. Nio hästorganisationer önskar en definition av vad som avses med upp- repade beslut. Länsstyrelserna i och län motsätter sig förslaget att ändra lydelsen från ”vid upprepade tillfällen varit föremål för beslut enligt 26 §” till ”inte vidtar rättelse trots upprepade beslut enligt…”. Förslaget innebär att det krävs att förelägganden inte följts för att djur- förbud ska kunna meddelas. Det finns tillfällen när upprepade före- lägganden bör kunna läggas till grund för både djurförbud och omhän- dertaganden av djur trots att de följs, t.ex. för personer som inte själva kan se och åtgärda brister i djurhållningen. Katthjälp anser att det endast ska vara möjligt att meddela beslut om djurförbud enligt punkterna 1 och 6 i förslaget om föreläggan- dena har vunnit laga kraft först. Endast om det föreligger en omedelbar risk att djuret blir utsatt för lidande ska ett djurförbud kunna meddelas utan att föreläggandena har vunnit laga kraft. Länsstyrelserna i och avstyrker förslaget och anser att antalet överträdelser av beslut om förelägganden ska vara avgörande för om en djurhållare ska meddelas djurförbud, oavsett före- läggandenas allvarlighetsgrad. Länsstyrelserna bedömer att det finns risk för att man hamnar i en liknande situation som , när be- stämmelsen om djurförbud skärptes, när samma djurhållare kunde få upprepade förelägganden utan att det skedde någon långsiktig förbättring av djurskyddet. i , SLU och Djurskydds- inspektörernas har däremot inte något att erinra mot att djurförbud inte längre ska meddelas enbart på grund av antalet före- lägganden. Djurens Rätt motsätter sig starkt de föreslagna försvagningarna av möjligheterna att meddela djurförbud som kraven på ”av väsentlig bety- 2017/18:147 delse från djurskyddssynpunkt” och ”befogat från djurskyddssynpunkt” innebär. Upprepade förseelser tyder, enligt organisationen, på en bris- tande insikt i och respekt för lagstiftningen. Att inte åtminstone pröva frågan om djurförbud innebär en risk för att djurlidanden får fortgå. Ridskolornas avstyrker förslaget med hänvisning till att det inte behövs ökad flexibilitet och ökat utrymme för bedömningar för kontrollmyndigheterna utan snarare en ökad tydlighet och rättssäker- het för djurhållarna. Organisationen anser att djurförbud ska förbehållas situationer där det är befogat från djurskyddssynpunkt och inte användas som en administrativ påföljd för att effektivisera efterlevnaden av djur- skyddsbestämmelserna. Länsstyrelserna i , län och påpekar att om djurförbud ska utökas till att gälla godkända strafföre- lägganden och företagsböter förutsätter detta att får känne- dom om sådana. i efterlyser ett förtydligande för situationer där djurförbud ska riktas till djurägare som utgörs av ett bolag. i poängterar att det är bra att ”uppen- bart” ersätts med ”sannolikt” eftersom ”sannolikt” är ett mer realistiskt krav. I praktiken kan man sällan bedöma det som uppenbart att det för- budsgrundande beteendet inte kommer att ske igen. Förvaltningsrätten i , Länsstyrelserna i , Da- larnas län, och samt Djurens Rätt, och Djurens jurister motsätter sig ändringen från ”uppenbart” till ”sannolikt”, eftersom det innebär en försämring från djurskyddssynpunkt. Några av dessa remissinstanser understryker att det vanligen är mycket allvarliga brister i djurhållningen som leder till djur- förbud och att djurhållaren som regel är klart olämplig att ha hand om djur. Förvaltningsrätten i föreslår i stället att djurförbud inte ska meddelas om det finns ”särskilda skäl”. Djurens jurister understryker att formuleringen att djurförbud inte ska meddelas medför att kontroll- myndigheterna kan vara förhindrade att meddela förbud som behövs för att skydda djuren i fall där myndigheterna har fog för sitt tvivel men där de har svårt att motbevisa djurhållarens förklaringar. Djurens skydd måste i sådana situationer väga tungt anser organisationen och anser också att det är tillräckligt att kontrollmyndigheterna gör en nyan- serad bedömning i de fall där det förekommer upprepade förelägganden. För det fall lagstiftaren ändå ersätter ”uppenbart” med ”sannolikt” bör ”ska” ändras till ”får”. i pekar på att för- slaget innebär en svår bedömning för kontrollmyndigheterna. och Kött och Charkföre- tagen anser att omhändertaganden och djurförbud ska beslutas om av Skälen för regeringens förslag En möjlighet att meddela djurförbud infördes i den dåvarande djur- I förarbetena till den nuvarande lagen bekräfta- des tidigare förarbetsuttalanden om att förbud skulle meddelas endast i särskilt kvalificerade fall med hänsyn till de avsevärda ingrepp i den drabbades försörjningsförmåga som ett förbud kunde innebära och de Prop. 2017/18:147 verkningar som det i övrigt kunde få för den enskilde. dock också att ett beslut om djurförbud kunde meddelas även om de missförhållanden i djurhållningen som ligger till grund för beslutet hade upphört för beslutet (se prop. 1987/88:93, Djurskyddslag, m.m., s. 68). Det är enligt regeringens mening av stor vikt att samhället har tillräck- liga befogenheter att ingripa när det är nödvändigt för att skydda djur som utsätts för allvarliga djurskyddsproblem. Förbud för enskilda att hantera djur är en sådan åtgärd som i vissa fall ska vidtas för att förhindra att djur fortsättningsvis far illa. Ett beslut om djurförbud innebär emeller- tid också en betydande inskränkning i den enskildes fri- och rättigheter. Ett djurförbud kan omöjliggöra bedrivande av viss närings- eller yrkes- verksamhet. Även möjligheten att hålla ett sällskapsdjur eller i övrigt ha kontakt med djur är av stor betydelse för många människor. Vid utform- ningen av bestämmelsen om djurförbud måste därför en noggrann av- vägning mellan dessa intressen göras. Djurförbud för den som inte följer ett beslut, som har försummat till- synen eller vården av ett djur eller har misshandlat ett djur Enligt 29 § första stycket första punkten djurskyddslagen ska djurförbud meddelas den som inte följer ett beslut (om föreläggande eller förbud) som en kontrollmyndighet har meddelat enligt 26 § och som är av vä- sentlig betydelse från djurskyddssynpunkt. Vidare ska enligt 29 § första stycket andra punkten och tredje punkten djurförbud meddelas den som allvarligt har försummat tillsynen eller vården av ett djur eller som har misshandlat ett djur. Vid remitteringen har det inte framkommit annat än att det finns behov av att besluta om djurförbud på de angivna grunderna. Regeringen anser därför i likhet med utredningen att bestämmelserna bör föras över till den nya lagen. i och anser att det behövs en definition av uttrycket ”väsentlig bety- delse från djurskyddssynpunkt” eftersom man kan ifrågasätta vilka typer av beslut om förelägganden och förbud som inte kan anses vara befogade från djurskyddssynpunkt. Regeringen instämmer i bedömningen att före- lägganden och förbud som meddelas med stöd av djurskyddslagen, och som syftar till att se till att lagen och föreskrifter som har meddelats i anslutning till lagen följs, alltid bör ses som befogande från djurskydds- synpunkt. För att förelägganden eller förbud ska vara av väsentlig bety- delse för djurskyddet bör dock krävas att de avser att komma till rätta med överträdelser som medför lidande eller en konkret risk för lidande eller försämringar i övrigt av djurens välfärd. Vissa förelägganden kan dock avse överträdelser av bestämmelser som i det konkreta fallet inte innebär några risker för djurskyddet, utan snarare avser att allmänt främja ett gott djurskydd eller underlätta kontroll, t. ex. bestämmelser om journalföring. Underlåtenhet att följa sådana förelägganden bör i normal- fallet inte leda till djurförbud. Djurförbud för den som har dömts för djurplågeri Enligt 29 § första stycket fjärde punkten djurskyddslagen ska den som har dömts för djurplågeri enligt 16 kap. 13 § meddelas djur- förbud. Skyldigheten för att meddela djurförbud för den som har dömts för djurplågeri infördes . Som motiv för detta angavs att den som har dömts för djurplågeri måste anses ha visat sig klart olämplig att i fortsättningen hålla djur, eftersom endast de allvarligaste gärningarna riktade mot djur sanktioneras genom bestämmelsen i (se prop. 2001/02:93, Ändringar i djurskyddslagen, m.m., s. 20–21). Vissa remissinstanser, däribland LRF, ifrågasätter att en dom för djurplågeri per automatik ska leda till djurförbud och menar att den i förslaget inne- fattade möjligheten att underlåta att meddela ett djurförbud när det är sannolikt att ett upprepande inte kommer att inträffa, bör utvidgas till att avse även de fall där ett djurförbud i övrigt inte är befogat från djur- skyddssynpunkt. Regeringen anser dock att den som har dömts för ett så allvarligt brott som djurplågeri har visat en sådan väsentlig brist i sin förmåga att hantera djur att personen i fråga som huvudregel inte bör få ha djur fortsättningsvis. I de fall som gärningen med hänsyn till om- ständigheterna klart framstår som en engångsföreteelse ska djurförbud inte meddelas eftersom det då inte heller är sannolikt att ett upprepande av överträdelsen kommer att ske (se vidare om detta nedan). Ytterligare inskränkningar i skyldigheten att meddela djurförbud för personer som har dömts för djurplågeri är enligt regeringens uppfattning inte lämpliga. Det bör enligt regeringens bedömning klargöras att det, för att ett djur- förbud ska meddelas på grund av att brott har begåtts, ska ha fastställts i en dom som har fått laga kraft eller ett godkänt strafföreläggande att personen som förbudet riktar sig mot har gjort sig skyldig till djurplågeri eller brott mot djurskyddslagen. Utredningen föreslår också att med dom ska likställas beslut om före- tagsbot. Inledningsvis kan konstateras att även ett åläggande av företags- bot, som är en s.k. annan rättsverkan av brott, måste ske genom en dom av allmän domstol eller ett godkänt strafföreläggande. Företagsbot ska enligt 36 kap. 7 § åläggas näringsidkare för brott begångna i näringsverksamhet under vissa särskilt angivna förutsättningar. Beslutet om företagsbot kan också rikta sig till en juridisk person eller till en annan fysisk person än den person som har begått den brottsliga gärning- en. Beslut om djurförbud ska däremot endast rikta sig till fysiska personer och vid tillämpning av fjärde och femte punkterna i förslaget till den eller de fysiska personer som har befunnits skyldiga till brott. Utredningen har inte närmare motiverat varför ett beslut om företagsbot bör likställas med en dom eller ett strafföreläggande när det gäller djurförbud. Enligt rege- ringens bedömning saknas därför tillräcklig analys för att lägga till beslut om företagsbot som en grund för djurförbud. Länsstyrelserna i , län och påpekar att om djurförbud ska utökas till att gälla godkända strafföre- lägganden förutsätter detta att får kännedom om sådana. Domstolarna är enligt 2 § i förordningen (1997:176) om underrättelse till om domar i vissa brottmål skyldiga att inom en vecka till sända en kopia av en dom genom vilken någon Prop. 2017/18:147 döms för djurplågeri eller brott mot djurskyddslagen. Enligt 12 § straf- föreläggandekungörelsen (1970:60) ska vad som föreskrivs i lag eller annan författning om skyldighet för domstol att underrätta myndighet om dom i brottmål också tillämpas på i fråga om god- känt strafföreläggande. Det finns alltså en skyldighet för att underrätta om godkända straf- förelägganden beträffande djurplågeri och brott mot djurskyddslagen. bör se till att sådana underrättelser vidarebefordras till berörd länsstyrelse. Djurförbud för den som har dömts för brott mot djurskyddslagen föreskrivs i 29 § första stycket 5 djurskyddslagen bl.a. att djurför- bud ska meddelas den som vid upprepade tillfällen har dömts för brott enligt 36, 36 a eller 36 c § djurskyddslagen. I samband med införandet av denna bestämmelse angavs att personer som blir föremål för upprepade domar om djurskyddsbrott, oberoende av förseelsernas svårighetsgrad, måste anses ha visat en påtaglig brist på respekt för djuren och att risken för att sådana personer kommer att göra sig skyldiga till liknande gär- ningar på nytt typiskt sett är stor (se prop. 2001/02:93 s. 21). Kravet på upprepade tillfällen har, bl.a. i vägledning till kontrollmyndigheterna, ansetts innebära minst tre tillfällen. Bestäm- melsens utformning har lett till en praxis där djurförbud ofta meddelas mot den som har lagförts för brott eller har meddelats beslut om föreläggande eller förbud, utan att allvaret i överträdelserna eller behovet av ett djurförbud från djurskyddssynpunkt beaktas (se bl.a. RÅ 2009 ref. 75). Regeringen anser, liksom utredningen, att det finns en betydande risk att besluten om djurförbud vid en sådan tillämpning blir onyanserade och oproportionerliga. I vissa fall kan det finnas skäl att meddela djurförbud redan efter en överträdelse av allvarlig art, men det kan också finnas situationer där det trots att flera överträdelser har be- gåtts inte bedöms vara nödvändigt från djurskyddssynpunkt att meddela djurförbud. Regeringen delar utredningens bedömning att ett ingripande i form av ett djurförbud ska stå i rimlig proportion till förseelsen och ris- ken för att djuren fortsättningsvis far illa. Djurförbud bör därför kunna beslutas för den som har dömts för brott mot djurskyddslagen oberoende av om detta har skett en eller . Det avgörande för om djurför- bud ska meddelas bör i stället vara om ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt.