prop · H503100 · 2018-04-16 00:00:00 — I och är den genomsnittliga utträdesåldern 58– , medan den i och är 64–. Sysselsättningsgraden åren före är hög i vid en internationell jämförelse, men den faller snabbt efter denna ålder. Uppfattningen att är en naturlig pensionsålder verkar således vara fast etablerad, trots möjligheten till senare pensionsålder i dagens pensionssystem. P R O P . 2 0 17 / 1 8: 1 0 0 Tabell 10.3 Utträdesålder och återstående medellivslängd Källor: och . Ett antal faktorer pekar på att utträdesåldern kan komma att stiga framöver. Ett bättre hälso- tillstånd i kombination med att färre har fysiskt krävande arbeten har förbättrat förutsättningarna för att fortsätta arbeta längre upp i åldrarna. Vidare är utbildningsnivån högre än tidigare, och personer med högre utbildning lämnar vanligtvis arbetsmarknaden senare än de utan högre utbildning. Det finns även ekonomiska drivkrafter i pensionssystemet som verkar för att senarelägga utträdet från arbetsmarknaden. Om utträdet från arbetsmarknaden inte senareläggs innebär det att den genomsnittliga ålderspensionen kommer att öka långsammare än de förvärvsaktivas inkoms- ter, eftersom pensionen blir lägre när medel- livslängden ökar och de intjänade pensionsrättig- heterna måste fördelas på fler pensionsår. En sådan utveckling skulle kunna skapa hållbarhets- problem om fler pensionärer blir berättigade till andra ersättningar, t.ex. garantipension och bostadstillägg för pensionärer. Låga pensioner kan därtill komma att leda till krav på kompen- sation, t.ex. i form av generösare pensionsregler eller sänkt skatt. Det är därför angeläget att det skapas goda förutsättningar för ett längre arbetsliv. För att bidra till att pensionerna utvecklas i linje med övriga inkomster kom den parlamen- tariska Pensionsgruppen överens om ett antal regelförändringar som höjer pen- sionsåldern. Pensionsgruppens förslag går i kort- het ut på att den lägsta åldern för att ta ut allmän pension gradvis höjs från till 2026. Dessutom ska möjligheten att få garantipension knytas till en riktålder som ökar med den förväntade medellivslängden vid . Om utträdesåldern ökar i proportion till den återstående medellivslängden vid , som för- väntas öka med ca , och med ytterligare till 2050, ökar arbets- kraftsutbudet 2030 och 2050 jämfört med i referensscenariot. Utträdesåldern har då antagits öka med två tredjedels år som medellivslängden vid ökar. I beräkningen innebär det att BNP och de offentliga skatteinkomsterna ökar i snabbare takt, men också att kostnaderna för arbets- löshets- och sjukförsäkringen och förtidspension ökar i proportion till det högre arbetskrafts- utbudet. Jämfört med referensscenariot förstärker detta det primära offentliga sparandet och därmed finanspolitikens hållbarhet påtagligt (se tabell 10.4). S1-indikatorn förbättras med av BNP till -3,2 och S2-indikatorn förbättras av BNP till -2,5. Scenariot visar att ett längre arbetsliv är viktigt för den långsiktiga finansieringen av välfärden. Snabbare etablering av utrikes födda Även om anknytningen till arbetsmarknaden bland utrikes födda har stärkts är den fortfarande väsentligt svagare än bland inrikes födda. Sysselsättningsgraden uppgick till bland de utrikes födda i åldern 15–, jämfört med bland de inrikes födda. Vidare var arbetslösheten bland utrikes födda , jämfört med 6 pro- cent bland inrikes födda. Anknytningen till arbetsmarknaden skiljer sig även åt mellan olika grupper av utrikes födda, t.ex. är asylsökande födda utanför arbetslösa i högre grad än övriga utrikes födda. Andra viktiga faktorer är vistelsetid i och utbildningsnivå. Generellt sett har utlandsfödda kvinnor lägre arbetskrafts- deltagande än utlandsfödda män. Det höga anta- let asylsökande , som sänker den genomsnittliga vistelsetiden i bland ut- landsfödda, talar för att dessa genomsnittsvärden kan komma att sjunka framöver. Om invand- ringen återgår till tidigare nivåer kommer dock den genomsnittliga vistelsetiden åter att öka, vilket kan förväntas höja sysselsättningsgraden. En snabbare etablering av nyanlända förbättrar finanspolitikens hållbarhet genom ökade skatte- intäkter och minskade utgifter för bl.a. ekono- miskt bistånd, bostadsbidrag och arbetsmark- nadsstöd. För att bedöma effekten av en snabbare etablering av nyanlända antas att skillnaden i sysselsättningsgrad mellan utrikes födda och personer födda i minskar med hälften . Därmed ökar antalet arbetade timmar i ekonomin . Detta gör att det primära finansiella sparandet blir så mycket högre att den demo- grafiskt betingade försämringen av sparandet de närmaste 15–20 åren uteblir, samt att S1 och S2 förbättras med av BNP. Ett stigande välstånd kan sätta press på de offentliga utgifterna Beräkningarna ovan visar att finanspolitikens hållbarhet förbättras om arbetskraftsutbudet ökar. Men det finns andra möjliga utvecklingar som kan komma att sätta de offentliga finanserna under press. De offentliga utgifterna ökade från av BNP 1950 till av BNP 1982 (se diagram 10.13). Både den offentliga konsumtionen och transfereringarna ökade . Den snabba ökningen av de offentliga utgifterna möjliggjordes av att skatterna kunde höjas kraftigt från låga nivåer, som det fanns ett outnyttjat arbetskraftsutbud främst i form av kvinnor med lågt arbetskraftsdeltagande. Utgiftskvoten minskade sedan något under 1980- talet, men ökade åter snabbt till följd av 1990- talskrisen, då BNP föll kraftigt, och uppgick som mest till av BNP. har utgiftskvoten sjunkit till strax av BNP 2016, framför allt till följd av minskande transfereringar, men också på grund av lägre räntekostnader. har BNP stigit trendmässigt, under det att utgifts- kvoten inte uppvisar någon motsvarande trend. Ett samband mellan tillväxt och utgiftskvoten är således svårt att belägga. I tillhandahålls välfärdstjänster som vård, omsorg och utbildning i stor utsträckning via den offentliga sektorn till låga eller inga kostnader för brukaren. På detta sätt säkerställs att välfärdstjänsterna kan utnyttjas efter behov och inte efter betalningsförmåga. Ett argument för en sådan ordning är att den har positiva fördelningseffekter. Ett ytterligare argument är att den samhällsekonomiska nyttan av välfärds- tjänster ofta är större än nyttan för den enskilda individen, då de ger upphov till s.k. positiva externa effekter. Utbildning, sjukvård och barn- omsorg är exempel på tjänster som i många fall inte enbart är till nytta för brukarna, utan även för samhället i stort. Vikten av en jämn fördelning av välfärdstjänsterna och förekomsten av positiva externa effekter talar för att produktionen av välfärdstjänsterna till stor del bör finansieras med skatter även framöver. P R O P . 2 0 17 / 1 8: 1 0 0 Diagram 10.13 Offentliga utgifter –2017 Källor: och egna beräkningar. En högre efterfrågan på välfärdstjänster utgör en potentiell utmaning för framtidens finanspolitik. växer välståndet och resurserna, vilket innebär att möjligheten att möta denna utmaning ökar. Diagram 10.14 visar att BNP per capita i fasta priser i referensscenariot förväntas vara nästan dubbelt så hög 2050 som 2015, och mer än fyra gånger så hög 2100. Hushållens kon- sumtionsutgifter ökar något snabbare än BNP i beräkningen, medan den offentliga konsumt- ionen i fasta priser endast ökar i begränsad omfattning. Befolkningen kommer därmed att ha mer resurser att använda till konsumtion av varor och tjänster, inklusive välfärdstjänster. Den stora utmaningen är därför inte framtida resursbrist, utan möjligheten att upprätthålla dagens höga andel av gemensam finansiering av de ökande behoven. För att visa på konsekvenserna av förändringar i efterfrågan som kan ske på grund av ett ökat välstånd antas den genomsnittliga arbetstiden per sysselsatt minska jämfört med i referensscenariot. Detta överensstämmer ungefär med minskningen i medelarbetstiden –2009. Pensionsåldern antas vara densamma som i referensscenariot. Nedgången antas bero på en ökad efterfrågan på fritid, en kortare arbetsvecka, fler semesterdagar etc. i takt med att BNP och det materiella väl- ståndet ökar. antas den offentliga konsumtionen volymmässigt växa snabbare än vad som är demografiskt motiverat. Detta innebär att det sker en standard- ökning i de välfärdstjänster som den offentliga sektorn erbjuder. P R O P . 2 0 17 / 1 8: 1 0 0 Diagram 10.14 BNP per person fördelat efter användning Tusental kronor, priser Källor: och egna beräkningar. kortare per person och och kortare 2100 jämfört med i referens- scenariot (motsvarande ca eller ca per arbetsdag). Till följd av detta minskar även skatteinkomsterna och möjligheterna att finansiera välfärden. Finansieringsproblemen förstärks ytterligare om standarden i de offentliga tjänsterna gradvis ökar. I scenariot antas att personaltätheten inom vård, skola och omsorg ökar så att antalet arbetade timmar i den offentliga sektorn sammantaget är högre 2100 än i referensscenariot. Det innebär att antalet arbetstimmar som är tillgängliga för produktion i näringslivet minskar i motsvarande utsträckning. Allt eftersom fritiden ökar, antalet arbetade timmar i hela ekonomin minskar och standarden i de skattefinansierade tjänsterna höjs, utsätts den offentliga sektorn för ett allt större förändringstryck för att finanspolitiken ska vara hållbar. I detta scenario försvagas det primära finan- siella sparandet betydligt jämfört med referensscenariot, vilket försämrar hållbarheten (se tabell 10.4). S1-indikatorn uppgår till -2,3, vilket är en försvagning av BNP jämfört med i referensscenariot, och S2- indikatorn uppgår till av BNP. Enligt S2-indikatorn är utvecklingen därför lång- siktigt ohållbar. Det höga S2-värdet beror till ungefär en tredjedel på att arbetsutbudet minskar när fritiden ökar, och till två tredjedelar på att produktionen av skattefinansierad välfärd ökar. 10.5Beräkningarnas känslighet och jämförelse med föregående bedömning I detta avsnitt behandlas beräkningarnas känslighet för olika antaganden och en jämförelse görs med den hållbarhetsbedömning som gjordes ekonomiska vårproposition (prop. 2016/17:100). Finanspolitiken är hållbar i de flesta scenarier Hållbarhetsindikatorerna S1 och S2 visar att finanspolitiken är långsiktigt hållbar i ett scenario som bygger på ett oförändrat beteende. Detta resultat bör dock tolkas med försiktighet av flera skäl. De finanspolitiska utmaningar som behand- las i detta avsnitt verkar på mycket lång sikt och beräkningarna sträcker sig därför långt in . Den långa beräkningshorisonten med- för ett betydande inslag av osäkerhet. Till detta ska läggas att kalkylerna är starkt beroende av de antaganden som görs. Kalkylerna ska, som redan nämnts, inte uppfattas som prognoser för en sannolik utveckling, utan som effektanalyser där effekten av olika förändringar i beräknings- antagandena redovisas. -3,0 -0,7 Oförändrad andel av livet i arbete -2,5 -3,6 -1,6 Högre efterfrågan på fritid och välfärdstjänster -2,3 Anm.: Positiva värden anger att det offentliga sparandet måste förstärkas permanent för att finanspolitiken ska vara långsiktigt hållbar, och negativa värden att en permanent försvagning är möjlig. Källa: Egna beräkningar. I tabell 10.4 sammanfattas hur de alternativa antaganden som ligger till grund för beräk- ningarna påverkar S1 och S2. Allmänt kan sägas att finanspolitiken är hållbar i de flesta av beräkningarna. S1-indikatorn är negativ i alla redovisade scenarier, och S2 endast positiv i scenariot med högre efterfrågan på fritid och välfärdstjänster. Under antagande om en mins- kande genomsnittlig arbetstid går en ökad standard i tjänsteproduktionen inte att finansiera med oförändrade skattesatser på lång sikt. Hållbarheten är något lägre än i tidigare bedömning I scenariot med oförändrat beteende uppgår S1 till -av BNP och S2 till -0,av BNP. ekonomiska vårproposition beräknades S1 till -3,av BNP och S2 till -1,av BNP i samma scenario. Det betyder att hållbarheten är något lägre än enligt den tidigare bedömningen. En anledning till att hållbarheten försvagats är ett något sämre utgångsläge för beräkningen. Det primära sparan- det i slutåret av den medelfristiga beräkningen, som ligger till grund för långsiktsframskriv- ningen, är av BNP lägre i denna beräkning än i beräkningen ekonomiska vårproposition. Allt annat lika betyder detta att den långsiktiga hållbarheten mätt med S2 för- sämras av BNP. Den resterande skillnaden mellan S2-värdet i denna och förgående beräkning beror till största delen på att det primära finansiella sparandet i slutet av beräkningen, som sedan antas vara oförändrat alla år därefter, har försämrats med av BNP. Att skillnaden i det beräknade sparandet så långt fram i tiden förklarar mer- parten av revideringen av S2 visar att indikatorn måste tolkas med försiktighet. Ett skäl till att S1-indikatorns värde minskat är att beräkningen nu görs över en längre tidshorisont. S1 ekonomiska vår- proposition visade storleken på den permanenta budgetförändring 2018 som gjorde att brutto- skulden motsvarade av BNP 2030. I denna proposition visar S1 storleken på en bud- getförändring 2019 som gör att bruttoskulden är av BNP 2032. Den längre tids- horisonten gör att S1-värdet minskar i absoluta termer med av BNP. Andras bedömningar av finanspolitikens hållbarhet och Europeiska kom- missionen har publicerat bedömningar av den svenska finanspolitikens långsiktiga håll- barhet (Se Specialstudie 61, , respektive Debt Sustainability Monitor 2017, European Economy, January 2018). bedömer att finans- politiken är hållbar både och i ett P R O P . 2 0 17 / 1 8: 1 0 0 mycket långt tidsperspektiv, medan kommiss- ionen bedömer att risken för en ohållbar utveckling är låg på både kort, medellång – – och lång sikt. Sammanfattande håll- barhetsindikatorer redovisas i tabell 10.5. Tabell 10.5 Hållbarhetsindikatorer för -3,0 -0,7 -0,6 Europeiska kommissionen () -3,9 Källor: , Europeiska kommissionen och egna beräkningar. Utgångsläget är viktigt för slutsatserna Olika utgångslägen förklarar i stor utsträckning att regeringens, kommissionens och Konjunktur- institutets slutsatser om finanspolitikens hållbar- het skiljer sig åt. Kommissionen bedömer finanspolitikens håll- barhet på medellång sikt, , och på mycket lång sikt med hjälp av S1- och S2- indikatorerna. Eftersom det bara är till 2032 betyder den initiala skuldnivån mycket för S1- indikatorns värde. Om den offentliga skulden ligger långt ifrån av BNP krävs stora förändringar av finanspolitiken för att nå denna skuldkvot. Kommissionen räknar även på finanspolitikens effekter över en oändlig tidshorisont. I dessa beräkningar blir dagens skuldnivå mindre viktig för resultatet. I stället blir det finansiella sparandet i utgångsläget viktigare. Kommissionen delar upp sitt S2-värde i ett initialvillkor, dvs. den finansiella ställningen i utgångsläget, som bidrar med -0,av S2-värde på av BNP, och en del som avser den framtida utvecklingen, som bidrar med resterande . I den senare komponenten är det särskilt ökande kostnader för äldreomsorgen som bidrar till att öka S2. Enligt kommissionens bedömning i den senaste lång- siktsberäkningen motsvarar det strukturella primära sparandet av BNP 2019, det år kostnadsberäkningarna börjar. , i regeringens medelfristiga prognos, bedömer kommissionen det strukturella primära sparandet till av BNP, vilket är något högre än i regeringens bedömning. Utöver bilden av utgångsläget gör kom- missionen även en annan bedömning än P R O P . 2 0 17 / 1 8: 1 0 0 regeringen när det gäller beräkningen av de framtida utgifterna för offentlig konsumtion. Kommissionen beräknar en kostnad per person som använder de skattefinansierande tjänsterna, och låter sedan denna öka i takt med BNP per capita . Därefter skriver kom- missionen fram de offentliga konsumtionsut- gifterna med befolkningsutvecklingen. Rege- ringen antar i stället att personaltätheten inom den offentligt finansierade produktionen är oförändrad. antar i likhet med regeringen, att antalet arbetstimmar i den offent- liga sektorn är per individ som använder tjänsten. Till skillnad från regeringen antar dock att den summa som läggs på insatsvaror i produktionen (t.ex. hyror, datorer, medicinsk och annan utrustning m.m.) växer i samma takt som lönekostnaderna. Regeringen antar i stället att utgifterna för insatsvaror endast ökar i takt med antalet pro- ducerade tjänster och prisutvecklingen på dessa insatsvaror. Denna skillnad i beräkningsan- tagandena gör att utgifterna för den offentliga konsumtionen som andel av BNP ökar relativt snabbt i bedömning och når en högre BNP-andel än . Denna utveckling skiljer sig signifikant från regeringens beräkning, där konsumtionen som andel av BNP minskar , och endast ökar med av BNP (se tabell 10.2). Det är även värt att notera att kommissionen använder en annan befolkningsprognos än regeringen. Kommissionen använder sig av Euro- stats befolkningsprognos som publicerades . Eftersom beräkningarna i stor utsträckning bygger på det demografiska underlaget är resul- tatet beroende av den befolkningsprognos som används. Resultaten skiljer sig även åt av andra anledningar, t.ex. på grund av olika antaganden om potentiell tillväxttakt, prisökningstakt, räntor, arbetsutbud och arbetslöshet. Finanspolitiken är mer hållbar än i många andra länder Baserat på Europeiska kommissionens bedöm- ningar bedöms finanspolitikens hållbarhet vara god i ett internationellt perspektiv. är ett av sex medlemsländer som bedöms ha en låg risk för en ohållbar utveckling på både kort, medellång och lång sikt. Av 27 redovisade EU-länder har en knapp majoritet, 14 stycken, positiva värden på S1-indikatorn, vilket indikerar ett konsoliderings- behov för att den konsoliderade bruttoskulden ska understiga av BNP 2032. har det näst lägsta värdet efter , och därmed en god marginal till stabilitets- och tillväxtpaktens skuldrestriktion. För framför allt , och krävs kraftfulla besparingsåtgärder för att skuldrestriktionen ska . Tabell 10.6 Europeiska kommissionens hållbarhetsbedömningar -3,4 -1,9 -3,9 -1,7 Källa: Europeiska kommissionen, . Kommissionen bedömer vidare att 13 medlems- stater har en hög eller medelhög risk för en ohåll- bar utveckling på lång sikt. Denna bedömning gör kommissionen om S2-värdet är större än 2. Ohållbarhetsrisken uppkommer både på grund av en hög skuld , och på höga framtida utgifter för en åldrande befolkning. har ett av de lägsta S2-värdena och risken för en ohållbar utveckling är därmed låg. 10.6En sammantagen bedömning av finanspolitikens långsiktiga hållbarhet Finanspolitiken bedöms sammantaget vara lång- siktigt hållbar. I referensscenariot uppgår S1 till -av BNP och S2 till -0,av BNP. Det finansiella sparandet och den konsoli- derade skulden ligger inom ramarna för de upp- satta gränserna i stabilitets- och tillväxtpakten i de P R O P . 2 0 17 / 1 8: 1 0 0 flesta av de redovisade scenarierna. Därmed är ett viktigt krav som ligger till grund för mark- nadernas värdering av hållbarheten uppfyllt. –2035 karaktäriseras av stigande demo- grafiskt motiverade utgiftsanspråk. De primära offentliga utgifterna bedöms öka med av BNP dessa år på grund av en demografiskt betingad ökad efterfrågan på skattefinansierade välfärdstjänster. Denna ut- veckling visar på vikten av en politik som även fortsättningsvis är inriktad på att minska arbets- lösheten och öka antalet arbetade timmar. Pensionssystemet skapar i sig starka incitament att arbeta längre upp i åldrarna när medel- livslängden ökar, eftersom pensionärernas in- komster minskar i förhållande till de förvärvs- aktivas om utträdesåldern från arbetsmarknaden inte senareläggs. Om yrkeslivet förlängs i takt med att den förväntade medellivslängden vid ökar förbättras finanspolitikens hållbarhet påtagligt. Att så många som möjligt har ett långt och produktivt arbetsliv är en förutsättning för att pensionärer och övriga medborgare ska ha en god ekonomisk standard och för att offentligt finansierade tjänster av god kvalitet ska kunna tillhandahållas. Med en ökad medellivslängd finns möjligheten att både öka fritiden och tiden i arbete. I takt med att medellivslängden ökar är det därför viktigt med ett högt arbetskraftsdelta- gande och ett långt och hållbart arbetsliv, bland både kvinnor och män. Ändrad fördelning av ändamål och verksamheter på utgiftsområden P R O P . 2 0 17 / 1 8: 1 0 0 11 Ändrad fördelning av ändamål och verksamheter på utgiftsområden I detta avsnitt lämnar regeringen förslag om vilka ändamål och verksamheter som bör flyttas mellan utgiftsområden . De föreslagna änd- ringarna genomförs först efter ställ- ningstagande, vilket innebär att de inte ingår i de beräkningar för utgiftsområdena som görs i denna proposition. Inledningsvis redovisar regeringen sin bedöm- ning av vilka riktlinjer som bör gälla för att förslag om flytt av ändamål och verksamheter ska lämnas i den ekonomiska vårpropositionen. Bestämmelsen trädde i kraft . Av förarbetena till bestämmelsen framgår att de beslut om utgiftsområdesindelningen som avses är de som behövs för att indelningen ska vara förenlig med riksdagsordningen och med riksdagsbeslutet om ämnesförteckning över utgiftsområdena. Vidare framgår att hela ämnes- förteckningen inte behöver bifogas konstitu- tionsutskottets betänkande om indelningen i utgiftsområden , utan det är tillräckligt att bara ändringarna redovisas. Med mellanrum är det lämpligt att foga en fullständig förteckning till betänkandet (2000/01:RS1 s. 92). 11.1Riktlinjer för flytt av ändamål har uttalat att en lämplig Regeringens bedömning: Flytt av ändamål eller verksamhet mellan utgiftsområden bör anses föreligga när ett förslag föranleder ändringar i riksdagsordningens utgiftsområdesindelning eller i den av beslutade ämnesförteckningen för utgiftsområdena. Skälen för regeringens bedömning: Indelningen av statens budget i utgiftsområden var en förutsättning för införandet av rambesluts- modellen i budgetprocessen. Indelningen på- verkar även ansvarsfördelningen mellan utskotten (1993/94:TK3, bet. 1995/96:KU21). Enligt till- äggsbestämmelse 9.5.3 till riksdagsordningen ska beslut om vilka ändamål och verksamheter som ska innefattas i ett utgiftsområde fattas i samband med beslut med anledning av den ekonomiska tidpunkt för att redovisa en fullständig ämnes- förteckning i utskottets betänkande i normala fall borde vara vid det första i varje mandatperiod (bet. 2009/10:KU39 s. 15). Den senaste beslutade ämnesförteckningen är därmed (bet. 2014/15:KU17, rskr. 2014/15:233). Till ämnesförteckningen anses även höra de beslut som fattas mellan upprätt- andet av de fullständiga ämnesförteckningarna. Sedan bestämmelsen infördes har regeringen vid sex tillfällen lämnat förslag om ändringar av riksdagsordningen till följd av namnändringar på olika utgiftsområden. Utöver dessa lagförslag lämnades , 2002–2006, endast 0–4 förslag om flyttar av ändamål och verksamheter. Det rörde sig då i huvudsak om att anslag i sin helhet flyttades från ett utgiftsområde till ett annat. –lämnades 9–16 förslag om flyttar av ändamål och verksamheter, dvs. I dessa fall rörde det sig även om flyttar av delar av verksamheter som P R O P . 2 0 17 / 1 8: 1 0 0 finansierades under ett anslag, dvs. inte enbart flytt av hela anslag. –2015 minskade antalet förslag om flyttar igen till 2–6 för att därefter öka 2016 och 2017 till 10 respektive 13 förslag. Antalet förslag varierar med den förda politiken och kan antas öka efter ett regerings- skifte. visar genomgången att det saknas en tydlig praxis för vilka förslag till beslut om ändamål och verksamheter som läggs fram i den ekonomiska vårpropositionen. Vidare har förslag till beslut lagts fram i den ekonomiska vårpropositionen utan att förslagen påverkar vare sig riksdagsordningens utgiftsområdesindelning eller den av upprättade ämnesförteckningen. Ämnesförteckningen har ett nära samband med de anslag som finns uppförda under respektive utgiftsområde. är anslagsnamnet återgivet i ämnesförteckningen. För de mindre anslagen kan flera anslag vara samlade under en ämnesbeteckning som sammanfattar deras ändamål.