prop · H503200 · 2018-03-26 00:00:00 — Där anges att med förfaranden som strider mot god affärssed avses åtminstone kontraktsbrott, röjande av för- troende eller anstiftan till sådana handlingar, inbegripet anskaffande av företagshemligheter av tredje man som hade vetskap eller av grov oakt- samhet saknade vetskap om att sådana handlingar var förbundna med anskaffandet (artikel 39.2 och notis 10). Det rör sig närmast om förhåll- anden i affärslivet. Som framgår ovan omfattar den hittillsvarande lagen i princip alla typ- er av förvärv av en företagshemlighet, oavsett om det sker mot betalning eller inte och oavsett om företagshemligheten har dokumenterats eller inte. Något krav på att angriparen ska ha handlat med oaktsamhet eller uppsåt finns inte. Det får därför anses att direktivets omnämnande av anskaffande i strid med god affärssed inte ger anledning till några sär- skilda genomförandeåtgärder. Utnyttjande och röjande av företagshemligheter Med undantag för särregleringen i fråga om s.k. intrångsgörande varor – som behandlas nedan – innehåller direktivet ingen förklaring till vad som avses med ett utnyttjande eller ett röjande av en företagshemlighet. Uttrycken får anses ha samma innebörd som i den hittillsvarande lagen. Direktivet reglerar däremot i vilka fall ett utnyttjande eller röjande av företagshemligheter är olagligt. Ett utnyttjande eller röjande är sålunda olagligt om angriparen bryter mot ett avtal eller någon annan skyldighet att begränsa utnyttjandet av en företagshemlighet eller att inte röja före- tagshemligheten (artikel 4.3). Det bör understrykas att direktivet i denna del tar sikte på utnyttjande respektive röjande av företagshemligheter som inte i ett tidigare led har angripits (s.k. ursprungliga angrepp). I fråga om efterföljande angrepp uppställs inte något krav på att utnyttjandet eller röjandet ska vara i strid med avtal eller annan skyldighet. Redan det förhållandet att en företags- hemlighet har angripits räcker som regel för att den efterföljande hanter- ingen av företagshemligheten ska anses som olaglig (artikel 4.4). Detta bör gälla även enligt den nya lagen. En fråga är om direktivets mer detaljerade bestämmelser om ursprung- liga utnyttjanden och röjanden av företagshemligheter bör införas i lagen. I direktivet anges inte vad som avses med avtal eller annan skyldighet. En utgångspunkt är att frågan får avgöras mot bakgrund av innehållet i nationell rätt och i unionsrätten. Med avtal bör avses frivilliga överenskommelser om att viss informa- tion inte får utnyttjas eller röjas. Närliggande till avtalen är en arbetstag- ares lojalitetsplikt som gäller oberoende av om några särskilda etiska reg- ler har upprättats av arbetsgivaren. Innebörden av lojalitetsplikten är bl.a. ett förbud mot att konkurrera med arbetsgivaren och att avslöja arbets- givarens hemligheter. Arbetstagaren får till följd av lojalitetsplikten inte vidta åtgärder som är ägnade att skada eller på annat sätt försvåra arbets- givarens verksamhet (se t.ex. rättsfallet AD 1989 nr 90). Även den lojalitetsplikt som kan gälla mellan parter i andra avtalsför- hållanden bör omfattas av direktivet. Däri innefattas sådana situationer då någon i förtroende har fått del av en företagshemlighet (jfr 6 § i den hittillsvarande lagen). Detsamma bör gälla den lojalitetsplikt som gäller för bl.a. styrelseleda- möter i ett aktiebolag och som medför en skyldighet att inte röja bolagets företagshemligheter så att bolaget skadas (jfr prop. 1972:116 s. 134). En ”annan skyldighet” att låta bli att röja uppgifter bör kunna föreligga exempelvis till följd av tystnadsplikt enligt offentlighets- och sekretess- lagstiftningen, men även till följd av tystnadsplikter som föreskrivs i lag- stiftningen om företagshemligheter. En sådan skyldighet är skadestånds- ansvaret för den som utnyttjar eller röjer företagshemligheter som tidig- are har angripits enligt lagen (8 § i den hittillsvarande lagen). I avsnitt 12.3 föreslås att det även införs ett skadeståndsansvar för den som angriper företagshemligheter som han eller hon under vissa förhållanden har fått del av genom en domstols beslut eller vid en förhandling som har hållits inom stängda dörrar. Även detta är en lagstadgad tystnadsplikt i fråga om företagshemligheter och bör anses som en ”annan skyldighet” i direktivet. Direktivet omfattar alltså ett stort antal situationer där någon med anledning av ett avtal eller annan skyldighet är förpliktad att avstå från att utnyttja eller röja någon annans företagshemligheter. Vissa situationer bör dock anses falla utanför begreppet. Till dessa situationer hör då 2017/18:200 någon av en slump kommit över eller annars fått tillfälle att observera en företagshemlighet utan att företagshemligheten har angrip- its. I ett sådant fall har han eller hon normalt inte någon skyldighet att avhålla sig från att utnyttja eller röja företagshemligheten. Någon sådan skyldighet föreskrivs inte heller i direktivet. Samma sak bör gälla enligt den nya lagen. I dessa fall bör det kunna konstateras att innehavaren inte har vidtagit rimliga åtgärder för att hemlighålla infor- mationen, vilket medför att informationen överhuvudtaget inte skyddas enligt lagen (se avsnitt 6.1). Undantagsvis kan det tänkas att lagens skydd ändå består. Även den som har kommit över en företagshemlighet genom s.k. omvänd ingenjörskonst genom en undersökning av en lagligt omsatt produkt har rätt att fritt utnyttja eller röja företagshemligheten. Även andra situationer kan förekomma. Enligt regeringens mening behöver det inte särskilt med tanke på dessa undantagsfall anges i lagen att den endast omfattar sådant utnyttjande eller röjande som sker i strid med avtal eller annan skyldighet. Frågan får i stället lösas inom ramen för bedömningen av om angreppet är obehörigt (se avsnitt 8). Hantering av intrångsgörande varor I direktivet slås fast att viss hantering av intrångsgörande varor ska anses utgöra ett olagligt utnyttjande av en företagshemlighet (artikel 4.5). Intrångsgörande varor är enligt direktivet varor vars formgivning, egen- skaper, funktion, produktionsprocess eller marknadsföring gynnas avse- värt av olagligt anskaffade, utnyttjade eller röjda företagshemligheter. Den hantering av intrångsgörande varor som anses som olaglig enligt direktivet är när någon producerar sådana varor, utbjuder dem till försälj- ning eller släpper ut dem på marknaden, eller importerar, exporterar eller lagrar sådana varor i dessa syften. Genom regleringen blir det möjligt att exempelvis få till stånd ett dom- stolsbeslut om att varor, som har tillverkats innan domstolen beslutat att förbjuda utnyttjandet av företagshemligheten, ska förstöras. Utnyttjande är ett vitt begrepp i den hittillsvarande lagen. Med undan- tag för lagring av varor bör uttrycket i de flesta fall kunna omfatta de för- faranden med intrångsgörande varor som anges i direktivet. Som bl.a. pekar på är dock bedömningen inte alltid självklar. Om företagshemligheten har utnyttjats eller röjts i ett tidigt skede under tillverkningen av en vara kan det vara tveksamt om den intrångsgörande varan i sig kan anses innefatta företagshemligheten. Direktivet kräver att även dessa fall ska ses som ett olagligt utnyttjande av företagshemlighet- en. Det finns därför skäl att i lagen ange att de förfaranden med intrångs- görande varor som direktivet räknar upp ska utgöra ett angrepp på före- tagshemligheten genom utnyttjande. Det bör betonas att det liksom när det gäller utnyttjande av företagshemligheter i övrigt förutsätts att hanter- ingen av varorna sker i kommersiellt syfte. Något utrymme att med stöd av lagen om företagshemligheter sanktionera en privatpersons införsel av varor för eget bruk bör alltså inte finnas. Bland andra och väcker frågan om vad som gäller vid import av intrångsgörande varor från andra medlems- Genom den allmänna utformning som lagens definition av Prop. 2017/18:200 angrepp på företagshemlighet föreslås få, tydliggörs att lagen omfattar även sådan import. 7.2Angrepp utan krav på uppsåt eller oaktsamhet Regeringens förslag: Även ett anskaffande, utnyttjande eller röjande av en företagshemlighet som sker i god tro ska utgöra ett angrepp enligt lagen och kunna leda till vitesförbud och andra skyddsåtgärder. Ett angrepp på en företagshemlighet som har skett i god tro ska där- emot inte kunna leda till straff- eller skadeståndsansvar. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 126). Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Bland andra Svenska Journalist- förbundet och () invänder mot att ett angrepp på en företagshemlighet kan föreligga utan att den som har utfört angreppet har agerat uppsåtligt eller oaktsamt. vidare att det bör uppmärksammas att bedömningen av om ett angrepp på företagshemligheter är obehörigt eller inte i viss mån utgår från i vilket syfte, eller med vilket uppsåt, angriparen har agerat. Skälen för regeringens förslag: Den hittillsvarande lagen omfattar bara anskaffanden, utnyttjanden och röjanden av företagshemligheter där angriparen har agerat i vissa fall med uppsåt, i andra fall antingen med uppsåt eller av oaktsamhet. Utredningen föreslår att den ordningen ska frångås i den nya lagen och att ett angrepp ska kunna föreligga oavsett om uppsåt eller oaktsamhet kan läggas angriparen till last. Det kan till att börja med konstateras att direktivet inte godtar att det uppställs något generellt krav på uppsåt eller oaktsamhet hos angriparen för att han eller hon ska kunna förbjudas vid vite att fortsätta angripa För att definitionen av angrepp ska fylla en praktisk funktion i det fallet är det därför nödvändigt att den inte innehåller något sådant generellt krav på uppsåt eller oaktsamhet. I direktivet görs det emellertid i vissa fall skillnad på om angreppet avser en företagshemlighet som inte i ett tidigare led har angripits eller om det handlar om ett efterföljande angrepp. I fråga om angrepp på företagshemligheter som inte har angripits, s.k. ursprungliga angrepp, godtar direktivet således inte alls att det uppställs ett krav på uppsåt eller oaktsamhet hos angriparen. ursprungligt angrepp bör därför i den nya lagen anses föreligga även om den som har utfört angreppet på företagshemligheten har agerat i god tro. Som TCO är inne på kan angriparens bakomliggande avsikt ändå ha betydelse, bl.a. vid bedömningen av om angreppet på företagshemlighet- en är obehörigt eller inte. Vid ett angrepp genom att någon tillägnar sig företagshemligheten förutsätts vidare att angriparen har agerat med ett särskilt syfte, nämligen att göra dokumentation av företagshemligheten Det bör också framhållas att lagens bestämmelser om skadestånd endast ska kunna aktualiseras om angriparen har agerat uppsåtligt eller 2017/18:200 oaktsamt. Detta gäller enligt den hittillsvarande lagen som överensstäm- mer med direktivets reglering i det avseendet (se avsnitt 9). Inte heller kan det bli aktuellt med straffansvar vid angrepp som har skett i god tro (se avsnitt 13). När det gäller efterföljande angrepp, dvs. angrepp på en företagshem- lighet som i ett tidigare led har angripits av någon annan, anges i direk- tivet som en förutsättning att angreppet sker med uppsåt eller av oakt- samhet i förhållande till det ursprungliga angreppet. Detta gäller även för den hantering av s.k. intrångsgörande varor som regleras särskilt i direk- tivet (artiklarna 4.4 och 4.5). Utredningen föreslår, med en tillåten avvikelse från direktivet, att det inte heller i dessa fall ska krävas uppsåt eller oaktsamhet i förhållande till det ursprungliga angreppet. Det kan t.ex. handla om en person som i god tro har köpt information som avser en företagshemlighet från någon som i sin tur har anskaffat företagshemligheten på ett olovligt sätt. Att någon kan anses angripa en företagshemlighet utan att ha agerat uppsåtligt eller oaktsamt innebär, som och lyft- er fram, ett långtgående ansvar. Regeringen har förståelse för denna synpunkt. Den som hanterar en företagshemlighet som redan har angripits kan ha fått del av företags- hemligheten inom ramen för en till synes fullkomligt legitim uppgörelse, utan skyldighet att varken hemlighålla informationen eller begränsa utnyttjandet av den. Av betydelse är dock att direktivet inte ger den som i god tro utnyttjar en företagshemlighet som har angripits en rätt att fortsätta att utnyttja den. Den lagliga innehavarens anspråk på att återfå kontrollen över företagshemligheten utsläcks inte av att någon annan senare i god tro kommer över företagshemligheten. I stället bör direktivet uppfattas som att då en godtroende förvärvare av företagshemlig- heten blir upplyst om det föregående angreppet, så påbörjar personen ett eget angrepp på företagshemligheten. I de fall innehavaren av en före- tagshemlighet som har angripits snabbt får kännedom om att en annan person i god tro utnyttjar företagshemligheten i sin verksamhet, blir skillnaden mellan direktivets reglering och utredningens förslag inte särskilt stor. Innehavaren kan skyndsamt försätta personen i ond tro om det ursprungliga angreppet. Regeringen anser därför att utredningens förslag bör genomföras. Ett angrepp bör alltså föreligga redan genom att någon anskaffar, utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som har angripits av någon annan. Om personen känner till, eller bör känna till, det tidigare angrepp- et ska inte ha någon betydelse. Han eller hon bör i många fall kunna begära ersättning av den som förvärvet av företagshemligheten skedde från, för det fall att skada uppstår. anser att det kan verka konkurrens- hämmande att det inte uppställs något krav på uppsåt eller oaktsamhet hos angriparen för att ett angrepp på företagshemligheter ska föreligga, och lyfter fram dels att en anställd kan känna osäkerhet vid byten mellan arbetsgivare, dels att lagen skulle kunna användas som ett påtrycknings- medel från en arbetsgivares sida mot en anställd som går över till en anställning hos en konkurrent. Som regeringen betonar i avsnitt 4 är det viktigt att lagen utformas så Prop. 2017/18:200 att rörligheten på arbetsmarknaden inte hämmas. I de fall som är aktu- ella, dvs. de efterföljande angreppen på företagshemligheter, torde det sällan röra sig om angrepp som utförs av arbetstagare mot en arbetsgiv- are. Den direkta risken för inlåsningseffekter för arbetstagare bör vara liten. Lagen ger utrymme för en domstol att tillåta den som i god tro utför ett efterföljande angrepp att utnyttja företagshemligheten mot skälig ersätt- ning (se avsnitt 10.3). Ett utnyttjande mot ersättning skyddar en godtro- ende förvärvare av företagshemligheten från att göra mer omfattande för- luster på grund av att det senare visar sig att företagshemligheten tidigare hade angripits. 8Lagen ska som endast gälla obehöriga angrepp Regeringens förslag: Lagen ska, i likhet med den hittillsvarande lag- en, endast gälla obehöriga angrepp på företagshemligheter. Ett angrepp ska aldrig vara obehörigt om det sker för att slå larm om något som kan anses utgöra ett missförhållande och om det är motiverat att slå larm med hänsyn till allmänintresset. Det ska inte längre krävas att ett missförhållande ska ta sikte på den rörelse som innehavaren av företagshemligheten bedriver för att ett angrepp ska anses som behörigt. Det ska även förtydligas att lagens beskrivning av vilka angrepp som är behöriga inte är uttömmande. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag (se betänkandet s. 139). Utredningen föreslår att det liksom hit- tills, för att en företagshemlighet ska få röjas i syfte att avslöja ett annat missförhållande än skälig misstanke om brott med fängelse i straffskalan, ska krävas att missförhållandet är allvarligt. Remissinstanserna: Remissutfallet är blandat. Bland andra (), i (LO), Sve- riges advokatsamfund, akademikers centralorganisation (), () och AIPPI anser att direktivets mer utförliga reglering om vilka angrepp på företagshemlig- heter som är tillåtna eller undantagna från direktivets sanktioner bör tas in i lagen. , TCO och Arbetsdomstolen anser att avgränsningen av lagens tillämpningsområde genom dels kravet på att det ska vara frågan om ett obehörigt angrepp, dels definitionen av företagshemlighet behöver förtydligas. TCO menar också att det bör förtydligas enligt vilka grunder det ska bedömas om den påstådda angriparens hantering av företagshemligheten har skett med innehavarens samtycke. Enligt LO, , , , och Ingenjörer ger direktivet ett större utrymme för visselblåsning än förslaget. Arbetsdomstolen anser att det bör övervägas om det inte bör finnas ett uttryckligt krav på att den som angriper en företagshemlighet i samband med visselblåsning har agerat till skydd för allmänintresset för att angreppet ska ses som behörigt. anser att det är viktigt att den som vill avslöja över- trädelser av konkurrensreglerna fritt kan lämna uppgifter som innehåller företagshemligheter till verket. När det gäller beviskravet för den som avser att avslöja brott eller andra allvarliga missförhållanden anser Kon- kurrensverket, i likhet med och , att det bör räcka att den som slår larm har fog för misstanken, vilket utgör den misstankegrad som gäller enligt visselblåsarlagen. (SEPAF) framhåller att det är viktigt att lagen korresponderar med vad som gäller enligt visselblåsarlagen. ) anser för sin del att det bör räcka med att någon har skälig misstanke om att ett allvarligt missförhållande föreligger för att angreppet ska anses som behörigt. LO, och framhåller att utgångspunkten bör vara att när en arbetstagare röjer en företagshemlighet för sin arbetstagarföreträdare inom ramen för facklig rådgivning för att kunna ta till vara sina rättighet- er i arbetslivet, är det fråga om ett behörigt angrepp. Detta bör enligt LO och TCO gälla även sedan en rättslig tvist har uppstått. Bland andra och Teknikföretagen anför att en arbetstagare som angriper arbetsgivarens företagshemligheter inte bör kunna freda sig genom att hänvisa till ett förestående röjande för sin Dessa remissinstanser framhåller vidare att en arbetstagarföreträdare under alla omständigheter bör vara restriktiv med att föra företagshemligheten vidare inom arbetstagarorganisationen. Justitiekanslern anser att det bör övervägas om det inte bör införas en påminnelse i lagen om att tryck- och yttrandefriheten vissa fall inskränk- er lagens tillämpningsområde. anser att en motsvarande påminnelse behövs angående Europeiska unionens stadga om de grundläggande rätt- Skälen för regeringens förslag Skyddet för företagshemligheter får i vissa fall stå tillbaka för andra Information om att ett företag bedriver brottslig verksamhet eller åsido- sätter lagstiftning som är avsedd att skydda t.ex. liv och hälsa är inte någon företagshemlighet (se avsnitt 6.2). En förutsättning för att informa- tionen ska falla utanför lagens tillämpningsområde är dock att brottet faktiskt har begåtts eller att den annars oacceptabla verksamheten verk- ligen har förekommit. Om det endast finns mer eller mindre välgrundade misstankar om brottslighet eller liknande kan lagen fortfarande vara till- lämplig på informationen. Vidare är gränsdragningen i den hittillsvarande lagen mellan sådana särskilt allvarliga missförhållanden som faller utanför lagens tillämp- ningsområde på den grunden att de inte utgör företagshemligheter och uppgifter om sådana allvarliga missförhållanden som i och för sig kan utgöra företagshemligheter men ändå bör få röjas inte sällan svår att Det kan också förekomma att en i och för sig skyddsvärd företags- hemlighet som omfattas av lagen oundgängligen måste röjas för att avslöja ett brott eller ett annat allvarligt missförhållande (de s.k. kombi- nationsfallen). Bland annat i syfte att komma till rätta med dessa situa- tioner finns det i den hittillsvarande lagen en allmän begränsning av till- lämpningsområdet (se 2 § och bet. 1989/90:LU37 s. 26 f.). Den hittillsvarande lagen gäller således endast obehöriga angrepp på företagshemligheter. Även om kravet på obehörighet tillkom huvudsakligen för att tydlig- göra att det under vissa förhållanden är tillåtet att röja en företagshemlig- het om det behövs för att avslöja information om brott och andra allvar- liga missförhållanden, har kravet en betydligt större räckvidd än så. Genom kravet på obehörighet dras en gräns upp mellan sådana förfaran- den med företagshemligheter som på någon grund är godtagbara, eller behöriga, och sådana förfaranden som innehavaren av en företagshemlig- het har ett berättigat anspråk på att skyddas från och som alltså är obehöriga. Eftersom kravet på att angreppet ska vara obehörigt har denna vid- sträckta funktion, är lagen långt ifrån uttömmande i fråga om vilka angrepp på företagshemligheter som inte ska anses som obehöriga. Tvärtom behandlas uttryckligen i lagen endast det fall som var det huvudsakliga motivet till att kravet på obehörighet infördes. Det anges sålunda att som ett obehörigt angrepp anses inte att någon anskaffar, utnyttjar eller röjer en företagshemlighet hos en näringsidkare för att offentliggöra eller inför en myndighet eller annat behörigt organ avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra brott, på vilket fängel- se kan följa, eller som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande i näringsidkarens rörelse. Bestämmelsen berör s.k. visselblåsning och kan sägas ge anvisningar om hur den avvägning som ska göras mellan å ena sidan samhällsintress- et av att allvarliga missförhållanden bringas till allmänhetens kännedom och å andra sidan ett företags intresse av att skydda sina företagshemlig- heter, ska gå till i ett enskilt fall. Med visselblåsare avses vanligtvis en person inom en organisation, t.ex. ett företag eller en myndighet, som rapporterar eller slår larm om något slags missförhållande som finns inom organisationen. När det gäller visselblåsning bör understrykas att lagen inte uttömman- de anger under vilka förutsättningar det är tillåtet att röja företagshemlig- heter i syfte att slå larm. Det klargörs endast under vilka förhållanden som det alltid är godtagbart för en enskild att lämna hemlig information till exempelvis en tillsynsmyndighet. Så är fallet när den enskilde vill berätta om vissa misstankar om brott där det finns fängelse i straffskalan eller om att han eller hon har kännedom om något annat förhållande som utgör ett allvarligt missförhållande. Det kan dock vara godtagbart även i andra situationer att röja företags- hemligheter i syfte att slå larm om missförhållanden. kan det finnas en författningsreglerad rätt att informera en myndighet. En myndighet kan ha möjlighet att förelägga enskilda personer att lämna uppgifter till myndigheten. Det är alltid behörigt att följa ett sådant föreläggande. Som är inne på kan det också vara god- tagbart att, även utan ett föreläggande eller en begäran, lämna uppgifter till en behörig tillsynsmyndighet om verksamheten hos innehavaren av 2017/18:200 en företagshemlighet. Regeringen har vid genomförandet av det s.k. kapitaltäckningsdirektivet1 uttalat att lämnandet av en uppgift om en företagshemlighet till en tillsynsmyndighet med stöd av bestämmelserna om visselblåsning inte utgör något obehörigt angrepp på företagshemlig- heten, oavsett om det förhållande som uppgiften avser är ett allvarligt missförhållande eller inte (prop. 2013/14:228 s. 247). Motsvarande bedömning har gjorts vid genomförandet av det s.k. MiFID II-direktivet2 (prop. 2016/17:162 s. 515). Vidare utför den som gör en anmälan till om en misstänkt överträdelse av den s.k. marknads- missbruksförordningen3 enligt lagen (2016:1306) med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning inte ett obehörigt angrepp på företagshemligheter, om anmälaren hade anledning att anta att en överträdelse skett (prop. 2016/17:22 s. 370). En lagstadgad rapporteringsskyldighet finns i fråga om misstänkt penningtvätt eller finansiering av terrorism i lagen (2017:630) om åtgärd- er mot penningtvätt och finansiering av terrorism.