prop · H503257 · 2018-09-04 00:00:00 — har betraktats av internationella aktörer som ett framstående land att välja som säte för skiljeförfaranden. Konkurrensen om skiljeförfaranden har emellertid ökat allt mer med tiden på den internationella arenan där många länder både inom EU och i exempelvis är på frammarsch. På ett samhällsekonomiskt plan är det positivt om kan attrahera internationella skiljeförfaranden. Förslagen bedöms sammantaget leda till att förutsättningarna för att hävda sig i den internationella konkurrensen förbättras. 11.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1999:116) om skiljeförfarande Skiljemännen får pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten. Om skiljemännen i ett beslut har funnit att de är behöriga att avgöra tvisten, får den part som är missnöjd med beslutet begära att frågan prövas av hovrätten. Talan ska väckas senast från det att parten fick del av beslutet. Skiljemännen får fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på domstolens avgörande. I fråga om talan mot en skiljedom som innefattar ett avgörande om behörigheten gäller 34 och 36 §§. Paragrafen reglerar tillsammans med 4 a § vissa frågor om prövning av skiljemännens behörighet. Övervägandena finns i avsnitt 5. Av första stycket framgår att skiljemännen får pröva sin egen behörighet att avgöra tvisten (s.k. behörighetskompetens). Den hittillsvarande bestämmelsen om att en domstol får pröva frågan om skiljemännens behörighet utan hinder av att skiljemännen själva har behörighet att pröva samma fråga tas bort. I stället införs i 4 a § en ny bestämmelse om rättegångshin- der som begränsar möjligheten för en domstol att pröva en talan om skiljemännens behörighet under ett pågående skiljeförfarande, se vidare kommentaren till den paragrafen. Med begreppet behörighet avses frågor om skiljenämndens kompetens, såsom parternas skiljebundenhet, tvistefrågans skiljedomsmässighet och förekomsten av processhinder. Även frågor om skiljenämndens domförhet –exempelvis huruvida skiljeförfarandet har inletts på ett riktigt sätt, eller om rätt antal skiljemän har utsetts eller skiljemän med rätt kvalifikationer har utsetts – faller under paragrafens tillämpningsområde (jfr NJA 2016 s. 264). Andra stycket är nytt och handlar om domstolsprövning av frågan om skiljemännens behörighet. En part kan under skiljeförfarandet göra gällande att skiljemännen inte är behöriga. Skiljemännen kan då välja att pröva frågan direkt eller avvakta med prövningen till dess tvisten avgörs i sak. En part som gör gällande att skiljemännen saknar behörighet kan inte framtvinga ett särskilt ställningstagande från skiljemännen i frågan innan skiljedomen meddelas. Skiljemännen bör dock beakta rätten till domstolsprövning enligt artikel 6.1 i när de bedömer om prövningen av behörighetsfrågan ska anstå till det slutliga avgörandet eller om det bör ske i ett särskilt beslut under förfarandet. Om det kan antas att skiljeförfarandet kommer att pågå , kan det vara lämpligt att skiljemännen prövar behörighetsfrågan direkt så att den kan bli föremål för prövning i domstol utan fördröjning. Om skiljemännen genom ett särskilt beslut under förfarandet har förklarat att de är behöriga, kan den part som är missnöjd med beslutet från det att parten fick del av beslutet begära att frågan ska prövas av domstol genom att väcka talan i hovrätten (jfr 43 § första stycket). En part kan välja mellan att begära prövning i hovrätten eller att låta frågan anstå till en eventuell talan om . För det fall att en part låter frågan anstå kan det finnas anledning för parten att anmäla att man förbehåller sig rätten att klandra skiljedomen på denna grund (jfr 34 § andra stycket och prop. 1998/99:35 s. 236). Skiljemännen får, liksom enligt gällande rätt, fortsätta skiljeförfarandet i avvaktan på hovrättens avgörande. I det fall skiljemännen kommer fram till att de inte är behöriga och avslutar förfarandet gäller 36 §. Hovrättens avgörande i behörighetsfrågan får rättskraft enligt allmänna principer. När skiljemännen avgör tvisten genom skiljedom kan de alltså inte ompröva domstolens ställningstagande utan ska lägga detta till grund för prövningen av tvisten. Det går därmed i ett sådant fall inte heller att klandra skiljedomen i vad avser behörighetsfrågan. Tredje stycket motsvarar det hittillsvarande andra stycket, andra meningen. För prövning av en fråga om att skilja en skiljeman från uppdraget på grund av en sådan omständighet som kan rubba förtroendet för hans eller hennes opartiskhet eller oberoende finns särskilda bestämmelser i 10 §. På en sådan fråga tillämpas alltså inte bestämmelserna i förevarande paragraf. En domstol får inte mot en parts bestridande pröva en talan om skiljemännens behörighet i ett visst skiljeförfarande på annat sätt än som anges i 2 §, om talan har väckts sedan skiljeförfarandet inletts. Första stycket gäller inte i mål mellan en konsument och en näringsidkare, om konsumenten för talan om att ett skiljeavtal har gjorts gällande mot honom eller henne i strid med 6 §. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om rättegångshinder vid talan i tingsrätt om skiljemännens behörighet. Genom den förevarande paragrafen ändras den hittillsvarande ordningen enligt vilken en part kan väcka en fastställelsetalan i tingsrätt om skiljemännens behörighet under pågående skiljeförfarande. Övervägandena finns i avsnitt 5. I första stycket föreskrivs att en domstol mot en parts bestridande inte får pröva en talan som gäller skiljemännens behörighet i ett visst skiljeförfarande i annan ordning än som anges i 2 §. Detta gäller om det mellan parterna pågår ett skiljeförfarande som, med åberopande av det ifrågavarande skiljeavtalet, har inletts innan talan om behörigheten väcktes i domstol. En part som vill få behörighetsfrågan prövad av domstol under skiljeförfarandet kan i stället begära ett beslut i frågan av skiljemännen och sedan föra frågan om behörigheten vidare till hovrätten, se författningskommentaren till 2 § andra stycket. ett skiljeförfarande ska anses vara inlett regleras i 19 §. Enligt den paragrafen inleds skiljeförfarandet när en part tar emot en begäran om skiljedom. Om något skiljeförfarande inte har inletts kan liksom en part väcka talan för att få behörighetsfrågan prövad av domstol. Rättegångshindret i förevarande paragraf är dispositivt. Det krävs alltså att svaranden, dvs. den påkallande parten i det pågående skiljeförfarandet, gör en invändning om att skiljeförfarande har inletts, för att tingsrätten ska avvisa käromålet (jfr 10 kap. 17 a § ). invändningen ska framställas följer av regler (jfr 34 kap. 2 § ). Av andra stycket framgår att rättegångshindret i första stycket inte gäller i mål mellan en konsument och en näringsidkare, om konsumenten för talan om att ett skiljeavtal har gjorts gällande mot honom eller henne i strid med 6 §. I den paragrafen finns ett förbud mot skiljeavtal avseende framtida tvister mellan näringsidkare och konsument. En skiljeman ska vara opartisk och oberoende. En skiljeman ska på yrkande av en part skiljas från sitt uppdrag, om det finns någon omständighet som kan rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet eller oberoende. En sådan omständighet ska alltid anses föreligga 1. om skiljemannen själv eller någon närstående till skiljemannen är part eller annars kan vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång, 2. om skiljemannen eller någon närstående till skiljemannen är ledamot av styrelsen för ett bolag eller någon annan sammanslutning som är part eller annars är ställföreträdare för en part eller för någon annan som kan vänta beaktansvärd nytta eller skada av tvistens utgång, 3. om skiljemannen som sakkunnig eller annars har tagit ställning i tvisten eller hjälpt en part att förbereda eller utföra sin talan i tvisten, eller 4. om skiljemannen har mottagit eller förbehållit sig ersättning i strid med 39 § andra stycket. 2017/18:257 Paragrafen, som fått sin utformning efter synpunkter från Lagrådet, innehåller bestämmelser om en skiljemans opartiskhet och oberoende. Övervägandena finns i avsnitt 6.1. I första och andra styckena görs tillägg som innebär ett klargörande av att en skiljeman ska vara inte bara opartisk utan även oberoende. Tilläggen innebär inte någon ändring i sak eftersom begreppet opartisk i den hittillsvarande lydelsen har ansetts omfatta även oberoende (jfr prop. 1998/99:35 s. 83). Den praxis som tidigare utvecklats om vilka omständigheter som kan rubba förtroendet för en skiljemans opartiskhet kan således ge vägledning också när det gäller skiljemannens oberoende (se t.ex. NJA 2007 s. 841 och NJA 2010 s. 317). Om parterna var för sig ska välja skiljeman och den ena parten i en begäran om skiljedom enligt 19 § har underrättat motparten om sitt val av skiljeman, är motparten skyldig att från mottagandet av underrättelsen skriftligen underrätta den första parten om sitt val av skiljeman. En part som på detta sätt har underrättat motparten om sitt val av skiljeman får inte återkalla valet utan motpartens samtycke. Om motparten låter bli att utse skiljeman inom den angivna tiden, ska tingsrätten på ansökan av den första parten utse skiljeman. Om ett skiljeförfarande har påkallats mot flera motparter och dessa inte kan enas om valet av skiljeman, ska tingsrätten på ansökan av en motpart, inom den frist som anges i första stycket, utse skiljemän för alla parter och skilja en redan utsedd skiljeman från uppdraget. Paragrafen innehåller bestämmelser om hur skiljemän utses. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.1. I första stycket är andra meningen ny. Den motsvarar det hittillsvarande andra stycket. Tredje stycket är nytt. Stycket behandlar situationen att det finns flera motparter som sinsemellan inte kan enas om valet av skiljeman. En sådan situation kan uppstå om det föreligger nödvändig processgemenskap mellan motparterna eller om det följer av skiljeavtalet att de ska utse en gemensam skiljeman. Var och en av motparterna kan då inom den frist som anges i första stycket begära att tingsrätten utser skiljemän för alla parter. Om tingsrätten ska utse skiljeman för alla parter, bör tingsrätten som utgångspunkt inte utse en person som har valts av en av parterna. Det finns dock inget hinder mot att tingsrätten utser samma person om det är motiverat med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. När tingsrätten utser nya skiljemän ska en redan utsedd skiljeman skiljas från uppdraget. Om motparterna inte kan enas om sitt val av skiljeman och heller inte vänder sig till tingsrätten inom den angivna fristen kan den påkallande parten vända sig till tingsrätten med en begäran om att det utses en skiljeman för motparterna (se första och andra styckena). I en sådan situation ska en redan utsedd skiljeman inte skiljas från uppdraget. Om en skiljeman avgår eller skiljs från uppdraget på grund av omständigheter som förelåg när skiljemannen utsågs, ska tingsrätten på ansökan av en part utse en ny skiljeman. Om skiljemannen utsågs av en part ska tingsrätten, om inte särskilda skäl talar emot det, utse den person som parten föreslår till ny skiljeman. Om skiljemannen inte kan fullgöra uppdraget på grund av omständigheter som har uppkommit efter valet, ska i stället den som ursprungligen haft att göra valet utse en ny skiljeman. Vid detta val tillämpas 14 § första och andra styckena och 15 §. Tiden för att utse en ny skiljeman är även för den part som har begärt skiljedomen och räknas för alla från det att den som ska utse skiljemannen har fått kännedom om det. Paragrafen innehåller bestämmelser om utseende av en ny skiljeman. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.2. Paragrafen delas upp i två stycken. Första stycket handlar om de fall när den nya skiljemannen ska utses av tingsrätt. Andra stycket handlar om de fall när den nya skiljemannen ska utses av den som ursprungligen haft att göra valet. Första stycket avser de situationer när en skiljeman avgår eller skiljs från uppdraget på grund av omständigheter som förelåg när skiljemannen utsågs. Enligt andra meningen, som är ny, ska tingsrätten då utse den skiljeman som föreslås av den part som utsåg den ursprunglige skiljemannen, om inte särskilda skäl talar emot det. Prövningen av särskilda skäl tar sikte på om bytet av skiljeman är ett utslag av obstruktion eller om parten gjorde det tidigare valet utan tillräcklig omsorg. Vid bedömningen kan tingsrätten beakta huruvida parten kände till eller borde ha känt till omständigheten som föranledde att skiljemannen inte kunde fullfölja sitt uppdrag. Tingsrätten kan även beakta vilka kontroller som parten vidtog innan den tidigare skiljemannen utsågs. Frågan om vilka kontroller som parten förväntas göra får avgöras efter en samlad bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet med beaktande av vad som bedöms vara praxis vid utseende av skiljemän. En omständighet som kan tyda på obstruktion är om en part vid upprepade tillfällen väljer en skiljeman som därefter inte kan fullfölja sitt uppdrag. Om tingsrätten kommer fram till att det finns särskilda skäl mot att utse den person som parten föreslår till ny skiljeman, ska tingsrätten välja någon annan. Om det var tingsrätten som utsåg den tidigare skiljemannen, finns det inte någon skyldighet att följa partens förslag om ny skiljeman. Bestämmelsen är dispositiv (se prop. 1998/99:35 s. 222). Motparten till den som ursprungligen haft att göra valet av skiljeman kan därmed medge att denne utser en ny skiljeman i stället för att ansöka hos tingsrätten om att en ny skiljeman ska utses. Andra stycket är i sak oförändrat. Parterna bestämmer vilken ort i som ska vara skiljeförfarandets säte. Om parterna inte har gjort detta, ska skiljemännen bestämma sätet. Skiljemännen får hålla sammanträde på en annan ort i eller utomlands, om inte parterna har bestämt något annat. Paragrafen innehåller bestämmelser om sätet för skiljeförfarandet och om sammanträde. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Ändringen i första stycket innebär att det hittillsvarande ordet plats er- sätts med begreppet säte. Sätet ska anges som en ort i . Bestämmelsen är inte avsedd att ändra rättsläget, som innebär att det inte behöver finnas någon anknytning till platsen för skiljeförfarandet (se NJA 2010 s. 508). Skiljeförfarandets säte har betydelse i flera avseenden. bland annat forum i 43 och 44 §§, tillämplig lag på förfarandet i 46 § och skiljedomens nationalitet i 52 §. Följdändringar görs i dessa bestämmelser samt även i 31, 47–48, 50 och 54 §§. I andra stycket görs en följdändring till ändringen i första stycket. Ett skiljeförfarande får sammanläggas med ett annat skiljeförfarande om parterna samtycker till det, det är till fördel för handläggningen och samma skiljemän har utsetts i båda förfarandena. Om det finns skäl för det, får skiljeförfarandena särskiljas. Paragrafen, som är ny, möjliggör sammanläggning av flera skiljeför- faranden till gemensam handläggning. Övervägandena finns i avsnitt 6.4. får sammanlägga ett skiljeförfarande med ett annat skil- jeförfarande om det är till fördel för handläggningen. förutsätter också att parterna samtycker till det. ningen kan tas av parterna eller någon av dem eller av skiljenämnden. Sammanläggning förutsätter att samma skiljemän har utsetts i båda skilje- Det behöver inte nödvändigtvis röra sig om samma skilje- avtal eller samma parter. Vad som är till fördel för handläggningen beror på omständigheterna i det enskilda fallet. Med hänsyn till principen om partsautonomi i skiljeför- faranden bör skiljenämnden normalt sammanlägga skiljeförfarandena om parterna är överens om det. Har parterna träffat skiljeavtal med hänvisning till något skiljedoms- reglemente gäller dessa regler beträffande sammanläggning. När det finns skäl för det får skiljeförfarandena särskiljas. pelvis vara fallet om det visar sig att gemensam handläggning inte längre är till fördel för handläggningen. De frågor som har lämnats till skiljemännen avgörs genom skiljedom. skiljemännen avslutar skiljeförfarandet utan att avgöra dessa frågor, ska det också göras genom skiljedom, utom i fall som avses i tredje stycket. Om parterna förliks får skiljemännen på deras begäran stadfästa förlik- ningen i en skiljedom. Andra avgöranden, som inte tas in i en skiljedom, betecknas beslut. ett avgörande om avskrivning av ett skiljeförfarande betecknas beslut. ett sådant beslut gäller dock i tillämpliga delar vad som föreskrivs om skil- jedom i denna lag. Skiljemännens uppdrag anses slutfört när de har meddelat slutlig skilje- dom, om inte något annat följer av 32 eller 35 §. Paragrafen innehåller bestämmelser om skiljedom och beslut. dena finns i avsnitt 6.5. Tilläggen i första och tredje styckena innebär att ett avgörande i vilket Prop. 2017/18:257 ett skiljeförfarande avskrivs ska ske genom beslut och inte som Det är fråga om en terminologisk ändring. Den nya bestämmelsen avser en slutlig avskrivning av skiljeförfarandet. Partiell avskrivning sker fortsatt genom ett beslut enligt tredje stycket första meningen. Ett sådant beslut kan inte angripas särskilt under skiljeförfarandet (se prop. 1998/99:35 s. 230). Avvisning ska även fortsättningsvis ske genom skiljedom. För ett beslut om avskrivning gäller enligt tredje stycket tredje meningen i tillämpliga delar vad som är föreskrivet om skiljedom. De bestämmelser som avses är bl.a. bestämmelserna om formella krav på en skiljedom, angripande av en skiljedom, forum, frister för att väcka talan och skiljedomskostnader. Bestämmelser som handlar om exempelvis begäran om skiljedom omfattas inte. Tvisten ska avgöras med tillämpning av den lag eller det regelverk som parterna har kommit överens om. Om inte annat framgår av parternas överenskommelse, ska en överenskommelse om att ett visst lands lag ska tillämpas anses innebära en hänvisning till det landets materiella rätt och inte till landets lagvalsregler. Om parterna inte har träffat en överenskommelse enligt första stycket, ska skiljemännen bestämma vilken lag som ska tillämpas. Skiljemännen får grunda skiljedomen på skälighet och billighet endast om parterna har bestämt det. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om tillämplig materiell rätt och om möjlighet att avgöra tvisten efter skälighet och billighet. Övervägandena finns i avsnitt 6.6. I första stycket första meningen finns huvudregeln att tvisten ska avgöras med tillämpning av den lag eller det regelverk som parterna har kommit överens om. Med tvist avses de materiella tvistefrågorna och inte exempelvis frågan om tillämplig lag på skiljeavtalet (jfr 48 §). Med regelverk avses icke-statliga regelverk, t.ex. ett regelverk från en internationell organisation som Unidroit. Det är möjligt för parterna att utöver ett sådant regelverk välja den lag som ska tillämpas på frågor som inte regleras i regelverket. För det fall parterna har valt ett regelverk och detta inte uttömmande reglerar de frågor som ska prövas, är det skiljemännen som väljer vilken lag som ska tillämpas (andra stycket). För det fall att parterna har kommit överens om att ett visst lands lag ska tillämpas på tvisten följer av andra meningen att en sådan överenskommelse ska anses syfta på det landets materiella rätt och inte dess lagvalsregler, om inte annat framgår av parternas överenskommelse. Om parterna inte har träffat någon överenskommelse enligt första stycket, ska skiljemännen enligt andra stycket bestämma vilken lag som ska tillämpas. Skiljemännen avgör på vilket sätt tillämplig lag ska bestämmas. Skiljemännen kan exempelvis fastställa vilken lag som ska tillämpas genom att beakta de lagvalsregler som de finner tillämpliga, eller genom att beakta vilken lag tvistefrågorna har närmast anknytning till. I tredje stycket regleras möjligheten för parterna att bestämma att skiljemännen får grunda skiljedomen på skälighet och billighet. Skiljemännen får grunda skiljedomen på skälighet och billighet endast om parterna har kommit överens om det. En överenskommelse om att skiljedomen får grundas på skälighet och billighet innebär att skiljemännen har ett visst mått av frihet att efter lämplighetsöverväganden avvika från vad som följer av den dispositiva rätten. Genom regleringen kommer det som redan kan anses gälla till uttryck i lagen. Även utan en överenskommelse om att skiljedomen får grundas på skälighet och billighet kan skiljemännen givetvis göra skälighetsbedömningar i enlighet med vad som följer av tillämplig rätt. Paragrafen hindrar inte att parterna kommer överens om att tillämplig materiell rätt ska bestämmas på annat sätt än vad som framgår av bestämmelserna i paragrafen, exempelvis i enlighet med vad som föreskrivs i ett skiljedomsinstituts skiljedomsregler. En skiljedom ska vara skriftlig och undertecknas av skiljemännen. Det är tillräckligt att domen är undertecknad av flertalet skiljemän om orsaken till att inte samtliga skiljemän har undertecknat den är angiven i skiljedomen. Parterna får bestämma att skiljenämndens ordförande ensam undertecknar skiljedomen. I skiljedomen ska dagen då den meddelas och skiljeförfarandets säte anges. Skiljedomen ska genast lämnas eller sändas till parterna. Paragrafen innehåller bestämmelser om formella krav på en skiljedom. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. I andra stycket görs en anpassning till 22 §, där begreppet skiljeförfarandets säte införs. För en kommentar till det begreppet, se författningskommentaren till 22 §. Ändringen i tredje stycket innebär att det förtydligas att skiljedomen antingen kan lämnas eller sändas till parterna. Ändringen innebär inte någon förändring i sak av hittillsvarande ordning. Skiljedomens ogiltighet och upphävande av skiljedom En skiljedom som inte kan angripas enligt 36 § ska efter helt eller delvis upphävas på talan av en part 1. om den inte omfattas av ett giltigt skiljeavtal mellan parterna, 2. om skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den tid som parterna bestämt, 3. om skiljemännen har överskridit sitt uppdrag på ett sätt som sannolikt har inverkat på utgången, 4. om skiljeförfarande enligt 47 § inte borde ha ägt rum i , 5. om en skiljeman har utsetts i strid med parternas överenskommelse eller denna lag, 6. om en skiljeman på grund av någon omständighet som anges i 7 eller 8 § har varit obehörig, eller 7. om det annars, utan partens vållande, har förekommit något fel i handläggningen som sannolikt har inverkat på utgången. En part har inte rätt att åberopa en omständighet som parten genom att delta i förfarandet utan invändning eller på annat sätt får anses ha avstått från att göra gällande. Enbart genom att en part har utsett skiljeman ska parten inte anses ha godtagit skiljemännens behörighet att avgöra den hänskjutna frågan. Att en part kan ha förlorat rätten enligt första stycket 6 att åberopa en omständighet som anges i 8 § följer av 10 och 11 §§. Talan ska väckas från den dag då parten fick del av skiljedomen eller, om en rättelse, komplettering eller tolkning enligt 32 § har gjorts, från den dag då parten fick del av skiljedomen i dess slutliga lydelse. En part får efter fristens utgång inte åberopa en ny klandergrund till stöd för sin talan. Paragrafen reglerar de fall när en skiljedom ska upphävas på talan av en part (klandergrunder). Övervägandena finns i avsnitt 7.2 och 7.4. I första stycket görs en uppdelning av hittillsvarande punkt 2. Bestämmelsen om uppdragsöverskridande förs över till en ny punkt (punkt 3). Med anledning av uppdelningen av punkt 2 numreras de efterföljande punkterna om. I den nya punkt 3 införs ett krav på att uppdragsöverskridandet sannolikt ska ha inverkat på utgången, för att skiljedomen ska upphävas. Kravet överensstämmer med motsvarande krav i punkt 7 när det gäller handläggningsfel. I tredje stycket görs en ändring som innebär att fristen för att väcka talan förkortas från hittillsvarande . Om en part har begärt komplettering av skiljedomen, men inte fått besked från skiljemännen inom tvåmånadersfristen, kan parten komma att behöva klandra skiljedomen i avvaktan på skiljemännens beslut i kompletteringsfrågan.