prop · H503282 · 2018-07-03 00:00:00 — är det viktigt att åtgärderna är såväl systematiska som långsiktiga, särskilt i fråga om resultat och effekter. De tre övergripande beståndsdelarna i helhetsgreppet ska genomföra minoritetspolitiken på ett systematiskt, långsiktigt och effektivt sätt. De omständigheter som såväl samhället som individen befinner sig i förändras ständigt och det är därför viktigt att minoritetspolitiken inte blir statisk i sitt genomförande eller förhållningssätt. Det är bl.a. av vikt att förhålla sig till den sedvanerättsliga utvecklingen, de nationella minoritetsspråkens skiftande situation, de olika nationella minoriteternas sinsemellan och inbördes heterogena behov samt förändringar i den offentliga förvaltningens organisering. Det är inte tillfredsställande att det ska gå mellan varje tillfälle när det är möjligt att justera genomförandet av minoritetspolitiken efter skiftande förutsättningar och behov. Inte heller är det tillfredsställande att utvecklingsåtgärder inte vidtas på ett löpande, rättighetsbaserat och verksamhetsanpassat sätt. Det är därför regeringens mening att den minoritetspolitiska strategins inriktning, utifrån de övergripande ramarna, ska vara levande . Regeringen bedömer därför att ett kontinuerligt utvecklingsarbete bör bedrivas av det allmänna för att löpande justera genomförandet av minoritetspolitiken och för att utifrån detta fortlöpande revidera den minoritetspolitiska strategins inriktning. Därutöver bedömer regeringen att det finns skäl att, när den reviderade inriktningen för strategin och den reviderade minoritetslagen tillämpats , följa upp utvecklingen och situationen på ett sammanhållet sätt. 3.3.3Nästa steg inom minoritetspolitikens tre delområden Minoritetspolitiken genomförs och följs upp inom de tre delområdena. De åtgärder som vidtas inom helhetsgreppet om utmaningar och möjligheter på området ska således förverkligas inom dessa tre områden, och som en integrerad del av den offentliga verksamheten inom de olika berörda sektorerna. Här nedan ges en övergripande beskrivning för hur nästa steg för en stärkt minoritetspolitik tas inom respektive delområde. Den diskriminering och utsatthet som de nationella minoriteterna utsätts för är inte acceptabel, och som redovisas i avsnitt 2 har regeringen löpande vidtagit åtgärder för att motverka förekomsten av såväl diskriminering som utsatthet. Det är även regeringens bedömning att ytterligare lagstiftningsåtgärder inte är lösningen på utmaningarna inom detta delområde. I stället är främjande och förebyggande arbete ett mer effektivt angreppssätt och detta ska därför vara inriktningen för det allmännas ansträngningar i fråga om diskriminering och utsatthet. arbetet inom ramen för strategin för romsk inkludering har stor betydelse för resultatet inom detta delområde. Rent konkret innebär detta, utöver samhällets generella skydd mot diskriminering och utsatthet, bl.a. att regeringen kommer att inrätta ett statsbidrag för att finansiera säkerhetshöjande åtgärder för organisationer inom civilsamhället som ett komplement till ansvar för allmän ordning och säkerhet. Regeringen kommer att fortsätta arbetet inom ramen för den nationella planen mot rasism, liknande former av fientlighet och hatbrott där antisemitism, antiziganism och rasism mot samer explicit ingår. Arbetet med att möjliggöra för de nationella minoriteterna att synliggöra sin historia fortsätter också. Vidare avser regeringen att fortsatt vidta kunskapshöjande och kapacitetsbyggande åtgärder för att kännedomen om, och ägarskapet över de egna rättigheterna och den egna situationen, ska öka bland dem som tillhör de nationella minoriteterna. Ipropositionen En stärkt minoritetspolitik (prop. 2017/18:199 s. 40–46) föreslår regeringen förbättrade möjligheter till inflytande och delaktighet, bl.a. genom ändrade bestämmelser om samråd. I propositionen uttalar regeringen tydligare de principer som gäller för de nationella minoriteternas möjligheter till inflytande och delaktighet. Det uttalas bl.a. att möjligheterna ska vara reella, att synpunkter ska beaktas i beslutsfattandet och att både organisationer och enskilda omfattas av rätten till inflytande och delaktighet. Mot denna bakgrund är det särskilt relevant att ta ytterligare steg vad gäller förutsättningarna för såväl de nationella minoriteterna som det allmänna att svara upp mot dessa principer. Regeringen avser därför att öka det ekonomiska stödet till de riksorganisationer som företräder judar, romer, sverigefinnar och tornedalingar. Därtill avser regeringen att inrätta en motsvarande ordning för ekonomiskt stöd till riksorganisationer som företräder samer. Aktiviteten inom detta delområde har ökat sedan stödet infördes och det är viktigt att de nationella minoriteternas organisationer har möjligheter att svara upp mot detta. Utöver ett ökat ekonomiskt stöd finns det behov av kapacitets- och kunskapshöjande åtgärder för såväl de nationella minoriteternas organisationer som enskilda. Även kommunala och statliga förvaltningsmyndigheter behöver stöd för att fullt ut och på ett effektivt sätt kunna uppfylla sina skyldigheter. Regeringen avser även att fortsätta använda sig av den tillitsbaserade myndighetsstyrningen för att utveckla de statliga myndigheternas verksamhet inom delområdet. Språk och kulturell identitet De nationella minoritetsspråken befinner sig i en oroande situation med en alltjämt pågående språkbytesprocess som måste brytas och vändas. Regeringen påminner här om att det allmänna, enligt såväl 8 § språklagen som 4 § minoritetslagen, har ett särskilt ansvar för att skydda och främja de nationella minoritetsspråken, och att denna skyldighet förutsätter aktiv handling. Det allmänna ska även i övrigt främja de nationella minoriteternas möjligheter att behålla och utveckla sin kultur i och därtill ska barns utveckling av en kulturell identitet och användning av det Skr. 2017/18:282 egna minoritetsspråket främjas särskilt. De nationella minoriteternas språk och kultur utgör kärnan i identiteten på såväl gruppsom individnivå. Det är därför särskilt angeläget att det tas ytterligare steg inom detta delområde. Regeringen har därför pekat ut överföringen av språk och kultur mellan generationer som en central uppgift för minoritetspolitiken. Regeringen har genomfört betydande höjningar av det ekonomiska stöd som fördelas till de nationella minoriteternas egen kulturutövning, bl.a. i syfte att bygga upp långsiktiga strukturer för kulturernas synlighet, utveckling och fortlevnad och för att främja den fria konsten. Regeringen ser behov av ytterligare åtgärder för språkrevitalisering och stöd för kultur. I avsnitt 5 utvecklas därför inriktningen för ett långsiktigt arbete för de nationella minoriteternas språk och kulturer. I detta ingår att utarbeta handlingsprogram för respektive språks bevarande med de åtgärder som följer därav. Vidare avser regeringen att utreda organiseringen av språkcentrum eller motsvarande funktioner för de nationella minoritetsspråken. Det kan även konstateras att utbildningsväsendet är avgörande för den språkrevitalisering som måste åstadkommas, och bereds utredningsbetänkandet Nationella minoritetsspråk i skolan – förbättrade förutsättningar till undervisning och revitalisering (SOU 2017:91) bereds inom . Därutöver avser regeringen att besluta om en ny läroplan för förskolan. 3.3.4Tydligt ansvar för fortsatt utveckling Regeringens bedömning: Ansvarsfördelningen inom minoritetspolitiken bör förtydligas för att åstadkomma ökad effektivitet, systematik och långsiktighet. Utredningens bedömning: Utredningen har inte gjort någon sådan övergripande bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Som redan nämnts på flera ställen ovan är det många aktörer som har del i genomförandet av minoritetspolitiken och därigenom även i förverkligandet av enskildas rättigheter. Det är inte alltid tydligt vilket ansvar som åvilar dessa olika aktörer, och inte heller ansvarsfördelningen dem emellan. Det finns en uppenbar risk att detta leder till lägre effektivitet samt hämmad systematik och långsiktighet. Det betyder i sin tur att arbetet med att säkerställa efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter i vart fall riskerar att försvagas. Den tvärsektoriella karaktären på politikområdet innebär även att det inte alltid är uppenbart vilken aktör inom den offentliga sektorn som har ansvar och skyldigheter i varje given situation. Det ska även tilläggas att styrningen av myndigheterna inte alltid varit fullt ut ändamålsenlig och att det finns utrymme för förbättring även i detta avseende. Regeringen gör därför bedömningen att det finns ett utrymme för att åstadkomma ökad effektivitet, systematik och långsiktighet genom större 2017/18:282 tydlighet i fråga om ansvarsfördelningen inom minoritetspolitiken. Bedömningarna i denna skrivelse utgår följaktligen från detta behov. 3.3.5De nationella minoriteternas organisering Regeringens bedömning: De nationella minoriteternas organisationer har stor betydelse för genomförandet av minoritetspolitiken, både som experter på den egna situationen och som viktiga företrädare för minoriteterna. Organisationsstödet till riksorganisationer som företräder de nationella minoriteterna bör höjas. Ett sådant organisationsstöd bör även införas för riksorganisationer som företräder samer i arbetet med minoritetspolitiken. Samordnings- och uppföljningsmyndigheterna bör vidta kapacitets- och kunskapshöjande åtgärder för att stödja organisationerna. Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har dock föreslagit att även Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor (MUCF) ska ges ansvar för att stärka minoritetsorganisationernas förutsättningar. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser som yttrat sig över utredningens bedömning tillstyrker den. avstyrker bedömningen med hänvisning till att de frågor som rör samer ska hanteras av . Skälen för regeringens bedömning: De nationella minoriteterna har generellt sett en förhållandevis hög organiseringsgrad jämfört med andra grupper i samhället. Minoritetsorganisationerna har spelat en betydande roll i utvecklingen och genomförandet av minoritetspolitiken. Denna roll kommer de att ha även fortsättningsvis. Organisationerna är såväl experter på sin egen situation som samlande företrädare för större grupper inom de nationella minoriteterna. Det är dock av vikt, i ett föränderligt civilsamhälleslandskap, att notera att organisationer aldrig kan anses vara de enda representanterna för de nationella minoriteterna. Det allmänna måste därför fortsättningsvis förhålla sig till såväl etablerade organisationer som nya organisationsformer och oorganiserade. De etablerade organisationerna ska även fortsatt få statligt stöd för sin organisering, eftersom de har avgörande betydelse för att de nationella minoriteterna ska kunna utöva egenmakt, särskilt på nationell nivå. Organisationsbidrag bör framöver stödja samtliga nationella minoriteters organisering och ta hänsyn till den arbetsbelastning som läggs på organisationerna genom det allmännas samrådsförfaranden. Det innebär att regeringen bedömer att organisationsstödet till de riksorganisationer som företräder judar, romer, sverigefinnar och tornedalingar bör öka. Regeringen bedömer vidare att motsvarande stöd bör införas för riksorganisationer som företräder samer i arbetet med minoritetspolitiken. Stödordningen är i behov av justeringar för att hantera vissa brister vilka bl.a. framkommer i en hemställan från i (Ku2016/01790/DISK). Det är viktigt att möta behovet av att öka antalet minoritetsföreträdare . 2017/18:282 som har tillräckliga förutsättningar att kunna utöva inflytande på jäm- ställda och jämlika villkor. Det är därför centralt att genomföra åtgärder som syftar till att höja kapaciteten och kunskapen hos nya aktörer. Liknande insatser behövs också för etablerade organisationer, dock anpassade efter deras kunskapsnivå och situation. Åtgärder kan även behöva vidtas för att bidra till att etablera och stärka nätverk inom och mellan de olika minoriteternas olika organisationer. Vissa sådana åtgärder vidtas redan av de nuvarande samordnings- och uppföljningsmyndigheterna. Regeringen bedömer dock att det finns ett behov av att utveckla dessa åtgärder framöver. Utredningen föreslår att regeringen ger den föreslagna samordnings- och uppföljningsmyndigheten ansvar att, tillsammans med MUCF, tillgodose behovet av utbildning och andra kunskapshöjande åtgärder för representanter för de nationella minoriteterna. Regeringen anser dock att det ansvaret för utbildning och kunskapshöjande åtgärder bör ligga hos samordnings- och uppföljningsmyndigheterna. Vidare bör inriktningen vara att det även ska vidtas kapacitetshöjande åtgärder i syfte att stärka såväl själva organiseringen som att utveckla och förbättra organisationernas förutsättningar. Åtgärderna bör vidtas kontinuerligt och innehålla inslag som behandlar kunskap om de internationella åtagandena och relevant lagstiftning på området samt de kommunala, regionala och statliga beslutsprocesserna. Syftet med åtgärderna bör vara att höja de nationella minoriteternas kapacitet att utöva egenmakt på jämlika villkor med det allmänna. Därutöver bör innehållet och den närmare utformningen vara en fråga för de ansvariga myndigheterna att avgöra och utveckla . 4Effektiv styrning, samordning och uppföljning för fortsatt utveckling 4.1 Styrningens betydelse för efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter I samband med att den nuvarande minoritetslagen trädde i kraft infördes det befintliga uppföljningssystemet som består av flera delar. minoritetspolitiken konkretiserades genom att brytas ned i delområden. uppföljningsansvar, en effektivare myndighetssamordning och åter- rapportering till regeringen infördes. Förändringarna föranleddes av att regeringen bedömt att bristande engagemang och ansvarstagande hos kommuner, landsting och statliga myndigheter försvårade genomförandet I propositionen Från erkännande till egenmakt – regeringens strategi för de nationella minoriteterna anförde regeringen att tillämpningsproblematiken var direkt kopplad till den decentraliserade besluts- och ansvarsordningen i många av de frågor som berörs av Vidare konstaterades att utfallet snarare var beroende av enskilda aktörers attityder, värderingar och förståelse av målet för 2017/18:282 minoritetspolitiken än av vilka bestämmelser som finns i författning (prop. 2008/09:158 s. 42–43). Styrkedjan på det minoritetspolitiska området består av flera länkar. har antagit det minoritetspolitiska målet och regeringen fastställer den närmare inriktningen för politiken samt vidtar åtgärder för en kontinuerlig utveckling mot en ökad måluppfyllelse, bl.a. genom styrningen av de statliga förvaltningsmyndigheterna. i och har ett gemensamt samordnings- och uppföljningsansvar för minoritetspolitiken och rapporterar till regeringen om områdets utveckling samt hur de verkat för att uppnå det minoritetspolitiska målet. I myndigheternas ansvar ingår bl.a. att verka för genomförandet av de nationella minoriteternas rättigheter på statlig, regional och nivå, samt att som samlande aktör främja samordning och samverkan mellan kommuner och statliga myndigheter. Uppföljningen ska ge regeringen en överblick över minoritetspolitikens effekter och tjäna som underlag för vidare åtgärder på området. Rapporterna utgör även ett underlag för regeringens redovisning till och andra internationella övervakningsorgan vad avser efterlevnaden av internationella åtaganden. i ansvarar även för samordning och uppföljning av den tjugoåriga strategin för romsk inkludering. Statliga myndigheter har ett stort ansvar för en positiv utveckling i fråga om de nationella minoriteternas rättigheter inom sina respektive ansvarsområden. Några exempel på sådana myndigheter är , , , Inspektionen för vård och omsorg, och . Bland de offentliga organen och förvaltningsmyndigheterna är det landets kommuner och landsting som i stor utsträckning har att omvandla de nationella minoriteternas rättigheter till operativ verksamhet. Det gäller bland annat inom förskolan och , äldreomsorgen och samt i fråga om kultur- och föreningsverksamhet. Det handlar såväl om insatser i vardagen (t.ex. genom hemtjänst) som de långsiktiga förutsättningarna (t.ex. genom samråd och dialog). Inte minst handlar det om att skapa förutsättningar för inflytande och delaktighet för de nationella minoriteterna i denna verksamhet. i och ansvar och uppgifter medför att de i praktiken ger stöd till regeringen på det minoritetspolitiska området och de är centrala aktörer i såväl genomförandefasen som i uppföljningsfasen av minoritetspolitiken och en avgörande länk i styrkedjan. Den decentraliserade organisationen med skilda aktörer som ansvarar för olika delar av genomförandet av politiken innebär att det finns ett stort behov av stöd och samordning i bred bemärkelse. Regeringen är i sin tur beroende av kvalitativ och jämförbar rapportering för att kunna följa utvecklingen och vidta effektiva och träffsäkra åtgärder. En effektiv styrkedja, från lagstiftare till operativ verksamhet, är nödvändig för att det ska vara möjligt för det offentliga att omsätta de internationella åtagandena om de nationella minoriteternas rättigheter till praktik runtom i hela landet. Styrningen på det minoritetspolitiska området Regeringens bedömning: För att säkerställa efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter och måluppfyllelsen på politikområdet bör styrkedjan förbättras, tydliggöras och effektiviseras. Styrningen av politikområdet bör utgå från den fortsatta inriktningen för minoritetspolitiken och behovet av ökad tydlighet och transparens. Utredningens bedömning: Överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen har dock främst avgränsat sig till ordningen för samordning och uppföljning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig om behovet av en nystart delar utredningens bedömning eller har inga synpunkter på den. kommun anför att det finns behov av en tydligare minoritetspolitik. kommun framför att de behov som finns hos kommuner som kommit långt i sitt arbete med minoritetspolitiska frågor inte tillgodoses genom dagens styrning. Kommunen anför vidare att det är av stor vikt att en nystart inte blir en omstart. anser att även regeringen bör se över sin styrning. Skälen för regeringens bedömning: Alla delar av styrkedjan samverkar i syfte att bidra till uppfyllandet av det minoritetspolitiska målet. Styrningen genomförs genom en cyklisk process som består av tre faser: genomförande, uppföljning och revidering. Denna process medför möjlighet till och potential för kontinuerlig förbättring. Utredningen har bedömt att den nuvarande styrningen av området inte är tillräckligt effektiv. Utredningens utgångspunkt, att styrningen lämnar utrymme för effektiviseringar och förbättringar, delas av regeringen. I likhet med kommun bedömer regeringen också att det finns behov av ökad tydlighet i genomförandet av minoritetspolitiken. Detta behov omfattar alla delar av styrkedjan och samtliga faser. och kommuner har identifierat två tydliga utvecklingsbehov: möjligheten att hantera olika myndigheters, kommuners och landstings varierande utvecklingsfaser parallellt och behovet av ett tydligare agerande från regeringens sida. Den fortsatta inriktningen för minoritetspolitiken (se propositionen En stärkt minoritetspolitik [prop. 2017/18:199]) vilar på tre nyckelfaktorer: systematik, långsiktighet och de nationella minoriteternas egenmakt. Inriktningen utgår också från att de nationella minoriteternas rättigheter bör vara en integrerad del av den offentliga verksamheten inom berörda sektorer. Detta tvärsektoriella förhållningssätt, sammanvävt med de tre nyckelfaktorerna, förutsätter en effektiv styrkedja för att åstadkomma ökad måluppfyllelse. Det är därför nödvändigt att stärka hela styrkedjan, något som bör ske med utgångspunkt i en tydligare styrning från regeringen och en tydligare ansvarsfördelning mellan de olika offentliga aktörerna på området. Till detta kommer behovet av ett strategiskt och tillitsbaserat förhållningssätt samt behovet av ökad transparens, såväl mellan de offentliga aktörerna som gentemot de nationella minoriteterna. Liksom kommun anför är det avgörande att justeringen av styrkedjan inte blir fråga om en omstart för politikområdet då detta skulle 2017/18:282 innebära att tid och upparbetade strukturer går förlorat. Det behövs däremot en nystart för att det ska vara möjligt att säkerställa efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter. Förslagen om styrning i det följande utgår därför från detta behov. Ökad samverkan mellan myndigheter, kommuner Regeringens bedömning: Samverkan mellan statliga myndigheter, kommuner och landsting på det minoritetspolitiska området bör Utredningens bedömning: Utredningen har inte gjort någon Skälen för regeringens bedömning: Det är nödvändigt att samverkan mellan de olika berörda aktörerna förbättras, både inom den statliga och inom den kommunala sektorn. Till följd av minoritetspolitikens sektors- övergripande karaktär är många olika aktörer inom den offentliga verksamheten berörda av det minoritetspolitiska arbetet. Det är ett arbete som behöver bedrivas runtom i hela landet, både på central, regional och på lokal nivå. Dessutom ansvarar olika myndigheter för olika delar av de frågor som är centrala för minoritetspolitikens genomförande. ska vara möjligt att utveckla politikområdet och bedriva den operativa verksamheten med hög effektivitet och kvalitet är det därför nödvändigt De statliga myndigheterna har stor betydelse för områdets utveckling, såväl på strategisk som på operativ nivå. Det är därför nödvändigt att myndigheter med sektorsansvar eller regionalt ansvar samordnar sig med varandra och med samordnings- och uppföljningsmyndigheterna. exempel på ett område med behov av sådan samordning är utbildnings- väsendet, där bland andra , , Sameskolstyrelsen, Universitets- och högskolerådet, Universitets- kanslersämbetet och vissa lärosäten ansvarar för olika delar. situation finns inom andra sektorer av betydelse, bl.a. kultursektorn, det språkfrämjande arbetet och hälso- och sjukvårdsområdet. medborgarnära verksamhet är berörd, t.ex. den medborgarservice som bedrivs vid lokala servicekontor. Den statliga samverkan behöver således Det finns också ett betydande behov av ökad tydlighet framöver, både gentemot rättighetsbärarna och mellan de statliga myndigheterna, kommunerna och landstingen. har många kommuner och landsting ett utvecklat samarbete i olika minoritetspolitiska frågor, exempelvis genom nätverk för tjänste- män eller politiker med ansvar för minoritetspolitiska frågor, eller genom samarbete om språk-, kultur- och utbildningsfrågor. Initiativ som dessa är lovvärda och utgör en nyckel för den fortsatta utvecklingen på lokal nivå samt för att rättigheterna ska omvandlas till praktik. Denna typ av arbete drivs lämpligen av kommunerna och landstingen med stöd av staten. att lämna sådant stöd har regeringen pekat på möjligheten för länsstyrelserna att verka som samlande aktörer i regionerna med målet att möjliggöra för utveckling mot mer samarbete mellan kommuner och Även det ansvar som vilar på samordning- och Skr. 2017/18:282 uppföljningsmyndigheterna syftar till att ge sådant stöd. Kommuner och Landsting (SKL), och det samarbete och ömsesidiga stöd mellan kommuner som kan ske i denna organisations regi, har betydelse för genomförandet på lokal nivå. Regeringen avser därför att fortsätta dialogen med SKL om de nationella minoriteternas rättigheter, särskilt i förhållande till överenskommelsen mellan regeringen och SKL om att stärka arbetet med mänskliga rättigheter. Regeringens bedömning: Statliga myndigheter har stor betydelse för genomförandet av minoritetspolitiken. Därför bör ett mer strategiskt förhållningssätt till myndighetsstyrning tillämpas inom minoritetspolitiken.