prop · H503232 · 2018-04-19 00:00:00 — de åtgärder som begärs eller om det skulle strida mot direktivet, unions- rätten eller nationell rätt att tillmötesgå begäran. Enligt artikel 50.5 ska den begärande myndigheten få information om resultatet av begäran och hur åtgärderna som vidtagits för att tillmötesgå den fortskrider. skälen för att vägra tillmötesgå en begäran ska anges. Det internationella samarbetet bör regleras För att genomföra direktivet behövs det vissa bestämmelser om interna- tionellt bistånd, både när det gäller bistånd som den svenska tillsynsmyn- digheten ska lämna och myndighetens möjligheter att själv begära bi- stånd från en annan medlemsstat. Av ramlagen bör det framgå att till- synsmyndigheten på begäran ska bistå andra medlemsstater och vilka befogenheter myndigheten har vid sådant bistånd. redningens bedömning att den svenska tillsynsmyndigheten bör kunna vidta samma åtgärder på begäran av en tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat som myndigheten själv kan vidta vid sin tillsyn. En begäran om bistånd får bara vägras i de situationer som anges i arti- En begäran om bistånd bör bara få vägras om det skulle strida mot en lag eller en förordning att tillmötesgå den. Det bör framgå av Begäran får således vägras t.ex. om den svenska lagstiftningen inte medger att tillsynsmyndigheten agerar på det sätt som begärs. lagen (1994:1500) med anledning av anslutning till Europeiska unionen gäller EU-rättsakter här i landet med den verkan som följer av Detta innebär bl.a. att EU-förordningar är att jämställa med svensk lag. Detaljerna beträffande samarbetet bör regleras i förord- Som nämns i avsnitt 11.4 avser regeringen att utse endast Datainspek- tionen till svensk nationell tillsynsmyndighet enligt dataskyddsdirektivet. Mot den bakgrunden finns det inget behov av en vägransgrund som tar sikte på tillsynsmyndighetens behörighet i sakfrågan. Personuppgiftsbehandlingen inom ramlagens tillämpningsområde ut- förs huvudsakligen av ett begränsat antal statliga myndigheter och behandlingen utförs till största delen inom . samarbetar behöriga myndigheter internationellt och utbyter personupp- Det ingår i tillsynsmyndigheternas uppdrag att granska det inter- En tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat 2017/18:232 kan därför vid sin tillsyn behöva bistånd med vissa kontrollåtgärder, t.ex. om personuppgifter har överförts till personuppgiftsansvariga eller per- sonuppgiftsbiträden i . Av artikel 40 b framgår att det internatio- nella samarbetet ska omfatta bl.a. hänskjutande av klagomål, bistånd med utredningar och informationsutbyte. Beroende på hur andra medlems- stater väljer att genomföra direktivet kan det även bli aktuellt med bi- stånd att på enskildas begäran kontrollera om viss personuppgiftsbe- handling är författningsenlig. Om bistånd lämnas ska tillsynsmyndigheten underrätta den utländska tillsynsmyndigheten om hur handläggningen fortskrider och resultatet av begäran. En begäran från en annan medlemsstat om bistånd bör besvaras snabbt, men enligt artikel 50.2 senast efter att den togs emot. Det kan regleras i förordning. Informationen ska enligt artikel 50.6 som regel tillhandahållas elektro- niskt i ett standardiserat format. Kommissionen får enligt artikel 50.8 i genomförandeakter ange format och förfaranden för sådant bistånd. Även formerna för elektronisk överföring av information mellan tillsynsmyn- digheterna och mellan dem och styrelsen får regleras på det sättet. Artik- larna 50.6 och 50.8 kräver inga lagstiftningsåtgärder. Regeringen behandlar i avsnitt 11.10.2 frågan om tillsynsmyndigheten bör kunna ställa upp villkor för användningen av den information som lämnas till den utländska tillsynsmyndigheten vid en svensk begäran om bistånd. Behovet av sekretess och en sekretessbrytande bestämmelse i det internationella samarbetet behandlas i avsnitt 15.2. 11.10.2 Svensk begäran om bistånd av en annan medlemsstat Regeringens förslag: Information som tillsynsmyndigheten efter be- gäran har fått från en tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat ska inte få användas för något annat ändamål än det för vilket informa- tionen begärdes. Regeringens bedömning: Att tillsynsmyndigheten får begära bi- stånd av en tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat och förfarandet vid en sådan begäran kan regleras i förordning. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag och Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig i denna del. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Den svenska till- synsmyndigheten ska kunna begära bistånd av en tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat med att utföra åtgärder som tillsynsmyndigheten själv Enligt artikel 50.3 ska en sådan begäran innehålla all nöd- vändig information, inklusive syftet med och skälen för den. tionen som den svenska tillsynsmyndigheten tar emot får inte användas för andra syften än dem för vilka den har begärts. En svensk begäran om bistånd kan bli aktuell t.ex. om tillsynsmyndig- heten vill göra en allmän kontroll av att regelverket följs när personupp- gifter sänds till andra medlemsstater. Ett annat exempel är att en svensk brottsbekämpande myndighet har överfört personuppgifter som borde ha rättats till en annan medlemsstat vilket gör att den svenska tillsynsmyn- Prop. 2017/18:232 digheten vill få information om hur uppgifterna har behandlats av mot- Det behövs en reglering av när och hur den svenska tillsynsmyndig- heten ska kunna begära bistånd. Regeringen delar utredningens bedöm- ning att reglerna om svensk begäran om bistånd av en tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat kan tas in i förordning. I artikel 50.3 föreskrivs att information som en tillsynsmyndighet får genom samarbete med en tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat endast får användas för det syfte för vilket den begärdes. Det bör därför tas in en bestämmelse i ramlagen om att den information som den sven- ska tillsynsmyndigheten får från en annan medlemsstat med anledning av en begäran om bistånd inte får användas för andra syften än dem för vilka informationen begärdes. En sådan bestämmelse bör finnas i lag eftersom den ska ta över andra bestämmelser i både lag och förordning (jfr prop. 1990/91:131 s. 18). Den föreslagna användningsbegränsningen väcker också frågan om tillsynsmyndigheten bör ges möjlighet att ställa upp villkor för använd- ningen av den information som lämnas till den utländska tillsynsmyndig- heten. Eftersom alla medlemsstater är skyldiga att genomföra direktivet, och den utländska tillsynsmyndigheten alltid får veta för vilket ändamål informationen begärs, bör det inte krävas någon begränsning av använd- ningen av den. Det finns därför inget behov av en regel om användnings- begränsning som tar sikte på den information som den svenska tillsyns- myndigheten lämnar när den begär bistånd. Tillsyn ska vara avgiftsfri 11.11.1 ska inte kunna ta ut avgifter Regeringens bedömning: Att tillsynsmyndigheten som huvudregel ska utföra sina tillsynsuppgifter avgiftsfritt kan regleras i förordning. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att utredningen missförstått artikel 46.3 och att det ska finnas en möjlighet för tillsynsmyndigheten att ta ut administrativa avgifter av tillsynsobjekt. Skälen för regeringens bedömning Innehållet i direktivet och nuvarande reglering Enligt artikel 46.3 ska tillsynsmyndigheten utföra sina uppgifter avgifts- fritt för både enskilda och dataskyddsombud. Datainspektionens verksamhet finansieras genom statliga anslag. ligt 3 och 4 §§ avgiftsförordningen (1992:191) får en myndighet ta ut avgifter för varor och tjänster som den tillhandahåller endast om det följer av lag eller förordning eller av ett särskilt beslut av regeringen. Därutöver får en myndighet ta ut avgift i vissa fall, bl.a. för att tillhanda- hålla information, rådgivning och annan service, om det är förenligt med myndighetens arbetsuppgifter enligt lag, instruktion eller annan förord- 2017/18:232 ning och verksamheten är av tillfällig natur eller av mindre omfattning. Enligt regleringsbrevet för får Datainspektionen ta ut avgift för varor och tjänster även om de inte är av tillfällig natur eller mindre omfattning. Det som avses är rätten för myndigheten att ta ut ersättning för den omfattande utbildningsverksamhet som den bedriver. Det har ansetts värdefullt att Datainspektionen kan genomföra utbildning för bl.a. personuppgiftsansvariga och personuppgiftsombud och att det får göras mot avgift. Inspektionen tar även ut avgift för vissa trycksaker. Tillsynsverksamheten ska vara avgiftsfri Till skillnad från anser regeringen att det framgår av arti- kel 46.3 att utförandet av tillsynsverksamheten ska vara avgiftsfritt. För att tydliggöra att tillsynsmyndigheten som huvudregel ska utföra sina tillsynsuppgifter utan kostnad bör en särskild bestämmelse tas in i för- ordning. Bestämmelsen bör omfatta all verksamhet som tillsynsmyndig- heten utför enligt ramlagen. Därmed omfattar den även uppgifter som myndigheten utför på begäran av en annan medlemsstat (se av- snitt 11.10.1 och 11.11.2). Regleringen innebär att tillsynsmyndighetens arbete med att handlägga klagomål, utföra kontroller, genomföra inspek- tioner, ge råd och stöd till personuppgiftsansvariga, personuppgiftsbiträ- den och dataskyddsombud och utfärda föreskrifter och allmänna råd inte får avgiftsbeläggas. bör dock, i den mån avgiftsförordningen och sär- skilda beslut medger det, även fortsättningsvis kunna ta ut avgift för sådant som ligger utanför ramlagen. Enligt regeringen bör på samma sätt som t.ex. mer omfattande utbildningsinsatser inte ingå i uppgiften att lämna råd och stöd. Det är också rimligt att tillsynsmyndigheten får ta betalt för sådana trycksaker som går utöver vad som kan krävas enligt ramlagen eller förvaltningslagen. Någon ändring i sak i förhållande till nuvarande ordning är således inte avsedd. Frågor om avgift ska kunna tas ut i vissa fall behandlas även i avsnitt 11.6.3 och 11.11.2. 11.11.2 Ersättning för bistånd till en annan medlemsstat Regeringens bedömning: Att åtgärder som vidtas på begäran av en tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat som huvudregel ska utföras utan ersättning kan regleras i förordning. rätt att överenskomma med utländska tillsynsmyndigheter om ersättning för bistånd i vissa fall kan också regleras i förordning. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig särskilt i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 50.7 får tillsyns- myndigheterna som huvudregel inte ta ut någon avgift av varandra för åt- gärder som vidtagits med anledning av en begäran om bistånd. myndigheterna får dock komma överens om regler för ersättning för vissa utgifter i samband med bistånd. I avsnitt 11.11.1 föreslår regeringen att tillsynsmyndigheten som huvudregel inte får ta ut avgift för att utföra sina tillsynsuppgifter. giftsfriheten föreslås gälla i förhållande till alla, dvs. till svenska och utländska myndigheter och andra organ. Frågan är om Prop. 2017/18:232 möjligheten att göra undantag från huvudregeln när en annan medlems- stat begär bistånd med tillsynsåtgärder i bör utnyttjas. Sådana undantag förutsätter att det har träffats bindande överenskommelser mel- lan berörda stater om det. Överenskommelser med annan stat ingås som huvudregel av rege- ringen. Regeringen kan även uppdra åt en förvaltningsmyndighet att ingå en internationell överenskommelse i en fråga där överenskommelsen inte kräver eller medverkan (10 kap. 1 och 2 §§ regeringsformen). En myndighets behörighet att ingå offentligrättsliga avtal måste grun- das på ett uttryckligt bemyndigande från regeringen. Bemyndigandet kan avse en viss fråga, men det kan också utformas generellt. Bestämmelsen i 10 kap. 2 § regeringsformen ställer inte upp några begränsningar i fråga om förvaltningsmyndighetens avtalspart i internationella överenskom- melser. Det kan t.ex. vara en myndighet eller en annan regering. Med offentligrättsliga avtal avses sådana som endast kan ingås av stater och andra folkrättssubjekt och som får folkrättsliga verkningar. Sådana avtal är folkrättsligt förpliktande för när de ingåtts av en statlig eller förvaltningsmyndighet efter bemyndigande från regeringen. Något bemyndigande krävs däremot inte när förvaltningsmyndigheter in- går avtal av uteslutande privaträttslig natur. Om ett avtal ska anses vara privaträttsligt får avgöras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet, t.ex. avtalets omfattning eller politiska innebörd (Riktlinjer för handlägg- ningen av ärenden om internationella överenskommelser, Ds 2016:38, s.17 f.). Det är svårt att förutse i vilken omfattning andra medlemsstater kom- mer att begära bistånd av den svenska tillsynsmyndigheten. Det är likaså svårt att förutsäga om biståndet blir resurskrävande för myndigheten. Det ligger i svenskt intresse att kostnader som tillsynsmyndigheter i andra medlemsstater vållar den svenska tillsynsmyndigheten inte alltid ska belasta dess budget. Regeringen delar därför utredningens bedömning att det är rimligt att tillsynsmyndigheten får rättsliga möjligheter att ingå avtal med tillsynsmyndigheter i andra medlemsstater på det sätt som anges i artikel 50.7. De överenskommelser som är aktuella här kommer att ingås mellan två eller flera myndigheter och rör offentligrättsliga åtgärder. Överenskom- melserna kan därmed inte anses vara ett avtal av uteslutande privaträtts- lig karaktär. Därför krävs en regel som bemyndigar tillsynsmyndigheten att ingå avtal med behöriga tillsynsmyndigheter i andra medlemsstater om ersättning vid begäran om bistånd. Frågan kan regleras i förordning. Enligt huvudregeln i artikel 46.3 ska tillsynsuppgifter vara avgiftsfria för den registrerade och dataskyddsombudet. Om en tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat begär bistånd i en fråga som rör en enskild utgår regeringen därför från att de eventuella avgifter som medlemsstaterna kommer överens om inte kommer att drabba någon enskild. 2017/18:232 11.12 Övriga frågor om tillsyn Regeringens bedömning: Övriga bestämmelser om tillsyn kräver inga lagstiftningsåtgärder. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig i denna del. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 49 ska tillsynsmyn- digheten upprätta en årlig rapport om sin verksamhet. Den ska lämnas in till det nationella parlamentet, regeringen eller andra myndigheter som utsetts enligt nationell rätt och offentliggöras. Rapporten kan t.ex. om- fatta en förteckning över anmälda överträdelser och vilka sanktioner som har beslutats. Enligt artikel 28.5 direktiv ska tillsynsmyndig- heten regelbundet upprätta en rapport om sin verksamhet, som ska offentliggöras. Enligt 3 § myndighetsförordningen (2007:515) ska varje myndighet redovisa sin verksamhet till regeringen. Myndigheterna ska också enligt förordningen (2000:605) om årsredovisning och budgetunderlag avge en årsredovisning till regeringen. Förutom redogörelser för myndig- hetens ekonomiska förhållanden ska årsredovisningen enligt 2 kap. 4 § innehålla information om andra förhållanden av väsentlig betydelse för regeringens uppföljning och prövning av verksamheten. Någon lagstift- ningsåtgärd behöver därför inte vidtas för att säkerställa den årliga rap- porteringen enligt artikel 49. I artikel 51 föreskrivs att den styrelse som ska inrättas enligt data- skyddsförordningen ska fullgöra motsvarande arbetsuppgifter på direkti- vets område. Enligt artikel 46.1 l ankommer det på tillsynsmyndigheten att bidra till styrelsens arbete. I artikel 29 dataskyddsdirektiv regleras vad som gäller för den arbetsgrupp i vilken Datainspektionen ingår som representant för . Arbetsgruppen kommer att avvecklas i och med att det direkti- vet upphör att gälla. Regeringens avsikt är att Datainspektionen ska representera i styrelsen och att det ska framgå av Datainspektio- nens instruktion (se avsnitt 11.4). Någon ytterligare åtgärd för att genom- föra artikel 46.1 l behövs inte. Enligt artikel 46.1 j ska tillsynsmyndigheten följa sådan utveckling som påverkar skyddet av personuppgifter, bl.a. inom informations- och kommunikationsteknik. I 1 § Datainspektionens instruktion föreskrivs att myndigheten ska följa och beskriva utvecklingen på it-området när det gäller frågor som rör integritet och ny teknik. Någon lagstiftningsåtgärd krävs därför inte för att ska leva upp till kraven i artikel 46.1 j. 12.1Utgångspunkter för valet av sanktionssystem 12.1.1Olika typer av sanktioner Det finns ingen rättslig definition av begreppet sanktion. En sanktion är i princip alltid handlingsdirigerande eller har ett bestraffande syfte. Med en vid definition skulle sanktion kunna sägas vara alla former av påfölj- der som kan följa på ett rättsstridigt handlande. En sanktion kan vara repressiv eller icke repressiv. Med att en sanktion är repressiv menas att det är staten som kan ta initiativ till sanktionen. En icke repressiv sanktion är t.ex. möjligheten att begära skadestånd i en civilprocess (se avsnitt 13.3). Det finns flera olika sorters repressiva sanktioner. Den mest ingripande formen är straff. En annan typ av repressiv sanktion är administrativa av- gifter, t.ex. sanktionsavgifter. Sanktionsavgift kan i vissa fall vara ett komplement till andra åtgärder och användas för att i enskilda fall nyan- sera ingripandet. Sanktionsavgift ersätter i andra fall kriminalisering. Även t.ex. åtgärdsförelägganden (i förening med vite), skyldighet att vidta rättelse och möjlighet för en tillsynsmyndighet att meddela förbud räknas som repressiva administrativa sanktioner. 12.1.2Innehållet i direktivet och nuvarande reglering I direktivet överlåts det till medlemsstaterna att välja sanktioner. Enligt artikel 57 ska medlemsstaterna föreskriva sanktioner för överträdelser av bestämmelser som antas enligt direktivet och vidta de åtgärder som krävs för att säkerställa att de genomförs. Sanktionerna ska vara effektiva, pro- portionerliga och avskräckande. Enligt skäl 89 ska både fysiska och juri- diska personer, oavsett om de är privaträttsliga eller offentligrättsliga subjekt, kunna träffas av sanktioner om de överträder bestämmelserna om personuppgiftsbehandling. I personuppgiftslagen finns dels regler om straffansvar i 49 §, dels regler som ger tillsynsmyndigheten rätt att vid vite förbjuda behandling på annat sätt än genom lagring i 44 och 45 §§. Vidare får tillsynsmyndighe- ten enligt 47 § hos domstol ansöka om att personuppgifter som behand- lats på ett olagligt sätt ska utplånas. Dessa bestämmelser genomför arti- kel 24 dataskyddsdirektiv. Artikeln ålägger medlemsstaterna att säkerställa att direktivet genomförs och att särskilt besluta om sank- tioner som ska användas vid överträdelser av de bestämmelser som genomför direktivet. Möjligheten att begära skadestånd brukar, förutom att ses som ett rättsmedel, också ses som en del av sanktionssystemet. I förarbetena till personuppgiftslagen framhöll regeringen att de huvud- sakliga sanktionerna mot personuppgiftsansvariga som inte följer lagen är skadestånd och vite. Dessa sanktioner ansågs effektiva och i stort sett 2017/18:232 tillräckliga. Regeringen konstaterade att trenden gick mot avkriminali- sering, men föreslog en straffbestämmelse som kriminaliserade vissa åtgärder (prop. 1997/98:44 s. 108.). Då kriminaliserades även oaktsamhet av normalgraden, men straffansvaret har senare begränsats till grov oakt- samhet (prop. 2005/06:173 s. 47 f.). Den som uppsåtligen eller av grov oaktsamhet lämnar osann uppgift i vissa fall, behandlar känsliga person- uppgifter eller uppgifter om lagöverträdelser i strid med bestämmelserna i lagen, brister i anmälningsskyldighet eller överför personuppgifter i strid med reglerna om överföring till tredjeland döms till böter eller fäng- else . Om brottet är grovt är straffet fängelse i högst . fall är undantagna från straffansvar. Om någon inte har följt ett vitesföreläggande döms inte till ansvar för samma gärning. Straffan- svar kan utkrävas av den som utfört handlingen eller är ansvarig för underlåtenheten. Han eller hon behöver inte vara personuppgiftsansvarig. Eftersom 49 § personuppgiftslagen enbart straffbelägger brott mot den lagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av den omfattar straffansvaret inte brott mot bestämmelser i myndigheternas registerför- fattningar. Straffbestämmelsen gäller över huvud taget inte för Polismyn- digheten, , , åklagarväsendet och domsto- larna. Skälet till det är enligt förarbetena till dessa myndigheters register- författningar att det i föreskrivs straffrättsligt ansvar för otillåten hantering av personuppgifter. Ansvar kan, beroende på omstän- digheterna, utkrävas för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § , brott mot tystnadsplikt enligt 20 kap. 3 § eller dataintrång enligt 4 kap. 9 c § (se t.ex. prop. 2014/15:63 s. 56 f.). Även bestämmelserna om disciplinansvar i lagen (1994:260) om offentlig anställning kan aktualiseras, om någon bryter mot bestämmel- serna om personuppgiftsbehandling. En arbetstagare kan meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförseelse. Disciplinpåföljderna är varning eller löneavdrag. Disciplinansvar förutsätter att den misstänkta gärningen inte ska anmälas till åtal eller, om den redan prövats straffrättsligt, att den inte har ansetts vara något brott av annat skäl än bristande bevisning. Arbets- domstolen har bl.a. prövat frågan om disciplinansvar för en handläggare som gjort obehöriga slagningar i datasystem (AD 2005 nr 82). Ett av direktivets övergripande syften är att motverka otillåten be- handling av personuppgifter i syfte att förhindra att enskildas integritet kränks. Utgångspunkten för överväganden om sanktioner är att de ska vara effektiva och bidra till god efterlevnad av bestämmelserna om per- sonuppgiftsbehandling inom ramlagens tillämpningsområde. I av- snitt 11.7.6 behandlas tillsynsmyndighetens korrigerande befogenheter i form av förelägganden och beslut om förbud mot fortsatt behandling. Skadestånd behandlas i avsnitt 13.3. Det som återstår att behandla här är frågor om straffrättsliga, disciplinära och andra offentligrättsliga sank- tioner. Var och en av sanktionerna ska vara effektiv, proportionerlig och av- Prop. 2017/18:232 skräckande. För att uppfylla kraven i direktivet ska sanktionerna också bilda en helhet som sammantaget utgör ett effektivt sanktionssystem. Dataskyddsdirektivet och dataskyddsförordningen har stora likheter i fråga om enskildas rättigheter och personuppgiftsansvarigas och person- uppgiftsbiträdens skyldigheter. De myndigheter och andra aktörer som ska tillämpa ramlagen ska också i varierande utsträckning tillämpa för- ordningen. Det är mot den bakgrunden svårt att motivera att helt olika sanktionssystem ska gälla beroende på om ramlagen eller förordningen är tillämplig för överträdelser som är likartade och som därför kan antas vara värda samma sanktion. Vid övervägandena om hur sanktionssyste- met bör utformas finns det därför skäl att beakta vad som gäller enligt förordningen. 12.2Vilket sanktionssystem bör väljas? 12.2.1Ingen straffbestämmelse i ramlagen Regeringens bedömning: Överträdelser av regler om personuppgifts- behandling bör inte vara straffsanktionerade, utöver vad som gäller enligt . Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Några remissinstanser, däribland univer- sitet, instämmer i utredningens bedömning att överträdelser av regler om personuppgiftsbehandling inte ska vara straffsanktionerade. uni- versitet anser att ett eventuellt system med sanktionsavgifter borde kom- pletteras med en bestämmelse om straff- eller disciplinansvar för enskilda tjänstemän för att bli effektivt. Skälen för regeringens bedömning Är dagens bestämmelser om straff- och disciplinansvar effektiva? Personuppgiftslagens straffbestämmelse är inte tillämplig inom större delen av ramlagens tillämpningsområde. Det straffbara området har också begränsats genom att den numera bara gäller för grovt oakt- samma och uppsåtliga brott.