prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — Paragrafen innehåller undantag från krav på den passandebedömning som ska utföras enligt 11 § när en försäkringsdistributör tillhandahåller annan försäkringsdistribution än rådgivning. Undantaget omfattar enligt första stycket 1 a försäkringsavtal som Prop. 2017/18:216 endast ger exponering mot finansiella instrument som bedöms som okomplicerade, dvs. t.ex. andelar i vissa fonder, aktier och obligationer som tagits upp till handel på en reglerad marknad. För att undantaget ska vara tillämpligt får försäkringsavtalet inte innehålla en struktur som gör det svårt för kunden att förstå den risk som avtalet är förenad med. Med detta bör avses t.ex. villkor som begränsar utbetalningen av försäkrings- ersättning. Enligt första stycket 1 b omfattas även okomplicerade försäkrings- baserade investeringsprodukter. Som en utgångspunkt bör det avse produkter med egenskaper som en genomsnittlig kund har lätt att förstå. Undantaget i förvarande paragraf får enligt punkt 2 tillämpas bara om försäkringsdistributionen tillhandahålls på kundens initiativ. Dessutom krävs enligt punkt 3 att kunden klart och tydligt har informerats om att försäkringsdistributören inte kommer att göra någon passandebedömning enligt 11 §. Enligt andra stycket får sådan information lämnas i standardiserad form. Tredje stycket, som inte har någon motsvarighet i försäkringsdistribu- tionsdirektivet, är utformat efter förebild av 9 kap. 25 § tredje stycket lagen om värdepappersmarknaden. Det innebär att undantaget från passandebedömning inte får tillämpas om försäkringsdistributören som en sidotjänst beviljar kunden ett lån eller en kredit för att genomföra dispositionen i fråga. Med uttrycket disposition avses tecknande av ett nytt försäkringsavtal, en flytt av kapitalet mellan två försäkringsavtal, eller en betalning inom ramen för ett befintligt försäkringsavtal. Stycket tar sikte på beviljandet av ett lån eller en kredit och gäller således inte om kunden utnyttjar en befintlig kreditlimit. Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2359 (artikel 16). Vidare kommer Eiopa, med beaktande av kommissionens delegerade akter, att utarbeta samt uppdatera riktlinjer för bedömningen av vilka strukturer som ska anses göra det svårt för kunden att förstå den därmed förbundna risken (artikel 30.7 i försäkringsdistributionsdirektivet) samt vilka försäkrings- baserade investeringsprodukter som ska klassificeras som okomplicerade (artikel 30.8). Övervägandena finns i avsnitt 11.6.3. Paragrafen genomför artikel 30.4 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 26 § lagen om värde- pappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 25.5 i MiFID II, som är förebild för artikel 30.4 i försäkrings- distributionsdirektivet. Paragrafen innebär en skyldighet för en försäkringsdistributör att dokumentera vad distributören och en kund har kommit överens om när det gäller parternas rättigheter och skyldigheter samt övriga villkor. 2017/18:216 Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2359 (artikel 19). Bestämmelsen behandlas i avsnitt 11.6.4. Paragrafen genomför delvis artikel 30.5 i försäkringsdistributionsdirek- tivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling. Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 27 § lagen om värdepappersmarknaden. Den paragrafen genomför motsvarande regler i artikel 25.6 i MiFID II, som är förebild för artikel 30.5 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen innehåller krav på den rapportering som en försäkrings- distributör ska lämna till en kund om de tjänster distributören har utfört för kunden. Rapporteringen ska lämnas på ett varaktigt medium. En definition av varaktigt medium finns i 1 kap. 9 § 25 (se författnings- kommentaren till den paragrafen). Försäkringsförmedlaren eller försäkringsföretaget ska, i förekommande fall, lämna lämpliga regel- bundna meddelanden till kunder. Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2359 (artiklarna 18 och 19). Övervägandena finns i avsnitt 11.6.4. Paragrafen genomför delvis artikel 30.5 i försäkringsdistributionsdirek- tivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling. Paragrafen är utformad efter förebild av 9 kap. 28 och 29 §§ lagen om värdepappersmarknaden. Den paragrafen genomför mot- svarande regler i artikel 25.6 i MiFID II, som är förebild för artikel 30.5 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen innehåller särskilda krav på dokumentation och den rapportering som en försäkringsdistributör ska lämna till kunder när distributören utför rådgivning (se definitionen av rådgivning i 1 kap. 9 § 19 och författningskommentaren till den paragrafen). Enligt första stycket ska en försäkringsdistributör som tillhandahåller rådgivning till en kund lämna en tillfredsställande dokumentation som anger det råd som lämnats och hur det svarar mot kundens egenskaper, en s.k. lämplighetsförklaring. Kravet att lämna en lämplighetsförklaring gäller oavsett om rådgivningen följs av en disposition eller bara innebär ett råd om att vidta en disposition. Den dokumentation som lämnas till kunden ska, liksom när det gäller rapportering enligt 14 §, vara tillfredsställande. Det innebär att informationen ska vara tillräckligt tydlig och utförlig för att tillgodose behoven hos kunden. Det närmare kravet på information bör bedömas mot bakgrund av de krav som ställs på försäkringsdistributörer när det gäller lämplighetsbedömning (se 10 §). Dokumentationen ska, förutom i de fall som framgår av andra stycket, lämnas till kunden innan en disposition utförs för kunden. Andra stycket gäller avtal som ingår med hjälp av teknik för distans- Prop. 2017/18:216 kommunikation. Med det avses t.ex. när ett avtal ingås per telefon och det inte finns möjlighet att i förväg lämna en lämplighetsförklaring. Lämplighetsförklaringen får då tillhandahållas kunden efter att avtalet ingåtts. Det får dock göras endast under förutsättning att kunden godtagit detta och erbjudits möjligheten att skjuta upp ingåendet av avtalet för att först få del av lämplighetsförklaringen. I fråga om den tidpunkt vid vilken lämplighetsbedömning ska lämnas – dvs. efter det att ett avtal har ingåtts – är bestämmelserna utformade efter förebild av 3 kap. 3 § fjärde stycket och 4 § andra stycket lagen om distansavtal och avtal utanför affärslokaler. Tredje stycket gäller när en försäkringsdistributör informerat kunden om att distributören kommer att göra en regelbunden lämplighets- bedömning (jfr 6 § 3). Försäkringsdistributören ska i sin regelbundna rapportering till kunden i sådana fall ge en uppdaterad förklaring till hur investeringen motsvarar kundens preferenser, mål och andra egenskaper (jfr 13 §). Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2359 (artiklarna 14, 18 och 19). Övervägandena finns i avsnitt 11.6.4. Paragrafen innehåller bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter i olika avseenden. Bemyndigandena har inte några motsvarigheter i lagen om försäkrings- Punkt 1 avser föreskrifter om vilken information en försäkrings- distributör ska lämna till kunden enligt 4–6 §§. Punkt 2 avser föreskrifter om vilka uppgifter som ska lämnas till kunden om ersättningar och förmåner som distributören lämnar till eller tar emot av någon annan än kunden enligt 8 och 9 §§. Punkt 3 avser föreskrifter som behövs för att närmare ange vilka ersättningar som ska vara förbjudna enligt 9 §. utformas bör bestämmelserna utformas med hänsyn till arten av de tjänster som kunden erbjuds eller tillhandahålls, med beaktande av dispositionens typ, föremål, storlek och frekvens, samt arten av de produkter som erbjuds tas under övervägande, inklusive olika typer av Övervägandena finns i avsnitt 11.6.7. 7 kap. Ytterligare krav vid distribution av vissa pensions- Paragrafen har inte någon motsvarighet i försäkringsdistributionsdirek- tivet eller lagen om försäkringsförmedling och innebär att möjligheten till strängare regler enligt artikel 29.3 i direktivet utnyttjas. Paragrafen innehåller särskilda bestämmelser som gäller vid distribu- tion av pensionsförsäkringar som är exponerade mot marknadsvolatilitet. De bestämmelserna gäller utöver det som anges i 4 och 5 kap. I 1 kap. 2017/18:216 9 § 16 finns en definition av pensionsförsäkring (se författnings- kommentaren till den paragrafen). Paragrafen innebär att flera av bestämmelserna i 6 kap. med ytterligare krav vid distribution av försäkringsbaserade investeringsprodukter även gäller vid distribution av pensionsförsäkringar som är exponerade mot marknadsvolatilitet. Även försäkringsbaserade investeringsprodukter är exponerade mot marknadsvolatilitet (se definitionen i 1 kap. 9 § 8 och författningskommentaren till den paragrafen). De angivna bestämmelserna i 6 kap. gäller förbyggande och hantering av intressekonflikter (6 kap. 2 och 3 §§), ersättningar från tredjepart (6 kap. 8 och 9 §§), lämplighetsbedömning vid rådgivning (6 kap. 10 §) samt dokumentation och rapportering (6 kap. 13–15 §§) (se författnings- kommentarerna till de paragraferna). Paragrafen har fått sin utformning efter synpunkter från Lagrådet. Övervägandena finns i avsnitt 11.7. Paragrafen innehåller bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter i olika avseenden. Enligt punkterna 1–5 får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om de krav i 6 kap. som gäller enligt 1 § även vid distribution av pensionsförsäkringar som är exponerade mot marknadsvolatilitet. De föreskrifterna ska, i tillämpliga delar, motsvara det som anges i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2359 och de föreskrifter som meddelas enligt 6 kap. 15 §. Föreskrifter som meddelas med stöd av bemyndigandena i dessa punkter bör i allt väsentligt motsvara dem som gäller för försäkringsbaserade investeringsprodukter. Bemyndigandet i punkt 6 innebär en möjlighet att ange undantag från de krav som anges i 1 §. Detta kan vara motiverat om det visar sig att de distributionsformer som framför allt tjänstepensionsprodukter distri- bueras genom gör det svårt eller omöjligt att uppfylla kraven. Ett sådant undantag måste emellertid alltid vägas mot det ökade kundskydd som de ytterligare kraven innebär. Övervägandena finns i avsnitt 11.8. 1 och 2 §§ Paragraferna genomför delvis artiklarna 3.1 första stycket, 3.3 och 12 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragraferna motsvarar 7 kap. 1 och 2 §§ lagen om försäkringsförmed- ling. Paragraferna innehåller bestämmelser om registreringsmyndighet för försäkringsförmedlare, försäkringsförmedlare från tredjeland samt filialer till EES-försäkringsförmedlare eller försäkringsförmedlare från tredje- land. Övervägandena finns i avsnitt 12.1.1. Paragrafen genomför delvis artikel 12 i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen motsvarar delvis 7 kap. 3 § lagen om försäkringsförmed- ling. Första stycket, som motsvarar 7 kap. 3 § lagen om försäkringsför- medling, innebär att är den myndighet som har tillsyn över att försäkringsdistributörer följer de regler som gäller för dem enligt bl.a. förevarande lag. Det innebär att utses till en behörig myndighet enligt i artikel 12.1 i försäkringsdistributions- direktivet. Andra stycket innebär att tillsyn över EES- försäkringsförmedlare och försäkringsförmedlare från tredjeland omfattar att de utländska förmedlarna följer de svenska bestämmelser som gäller för verksamheten här i landet. Tredje stycket genomför delvis artiklarna 5.1 och 8.2 i försäkrings- distributionsdirektivet. tillsyn enligt första stycket omfattar bara försäkringsdistribution som bedrivs i . Av bestäm- melsen följer att har tillsyn även över svenska försäk- ringsförmedlare som bedriver verksamhet i ett annat land inom EES. Bestämmelsen är tillämplig på både verksamhet som bedrivs med stöd av etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster. Finansinspek- tionens möjligheter att ingripa varierar emellertid något beroende på utifrån vilka regler den verksamheten i utlandet bedrivs. I detta fall är alltså ansvaret för tillsynen i vissa avseenden något vidare än möjlig- heterna att ingripa och omfattar således befogenhet att ingripa mot svenska försäkringsförmedlare som bedriver verksamhet i ett annat land inom EES. Övervägandena finns i avsnitt 12.1.2. Paragrafen genomför delvis artikel 7 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- Paragrafen innehåller bestämmelser om omfattningen av Finansinspek- tionens tillsyn när inspektionen har ingått en överenskommelse med en behörig myndighet i ett annat land inom EES om tillsynen över en EES- försäkringsförmedlare. kan ingå internationella överenskommelser om att inspektionen antingen tar över tillsynen över en EES-försäkrings- förmedlare som har sitt huvudsakliga verksamhetsställe i eller om att inspektionen lämnar över ansvaret för tillsynen över en svensk försäkringsförmedlare som har sitt huvudsakliga verksamhetsställe i ett annat land inom EES. Med huvudsakligt verksamhetsställe avses den plats där den huvudsakliga verksamheten bedrivs, se definitionen i artikel 2.1.14 i försäkringsdistributionsdirektivet. Om har överlämnat tillsynen över en svensk försäkringsförmedlare till en behörig myndighet i ett annat land inom EES, åligger det inspektionen att samverka med och bistå den behöriga myndigheten med de tillsyns- åtgärder som behöver vidtas här i landet, t.ex. inhämtande av upplys- ningar eller platsundersökningar enligt 5 §. Det kan ske med stöd av 7 § (se författningskommentaren till den paragrafen). Första stycket reglerar de fall där enligt en överenskommelse med en behörig myndighet i ett annat land inom EES har tagit över ansvaret för tillsynen över en EES-försäkringsförmedlare som har sitt huvudsakliga verksamhetsställe i . Inspektionen ska då ha tillsyn över EES-försäkringsförmedlarens verksamhet som bedrivs i . Med verksamhet som bedrivs i avses även den gräns- överskridande verksamhet (utövande av friheten att tillhandahålla tjänster) som EES-förmedlaren kan bedriva från sitt huvudsakliga verk- samhetsställe i riktad mot kunder i ett annat land inom EES. tillsyn över en sådan EES-försäkringsförmedlare ska utövas i samma omfattning och utifrån samma förutsättningar som gäller för tillsynen över svenska försäkringsförmedlare. I 9 kap. 30 § finns bestämmelser om ingripande mot EES-försäkringsförmedlare som omfattas av en överenskommelse om överföring av tillsynsansvar. Om ingår en överenskommelse om att en behörig myndighet i ett annat land inom EES ska ha tillsyn över en svensk för- medlare som har sitt huvudsakliga verksamhetsställe i det landet för- väntas den andra behöriga myndighetens tillsynsansvar regleras i det landets lag. Internationella överenskommelser som avses i bestämmelsen skapar i sig inte några rättsverkningar för den berörda försäkringsförmedlaren eller EES-försäkringsförmedlaren. behöver därför fatta ett beslut med innehåll som motsvarar innehållet i överens- kommelsen för att rättsverkningar ska uppkomma (se prop. 2015/16:9 s. 432 f.). Av första och andra styckena följer därför att Finans- inspektionen ska fatta beslut i enlighet med överenskommelser som inspektionen ingår. Bestämmelsen är i den delen utformad efter förebild av 19 kap. 25 § andra stycket försäkringsrörelselagen. Tredje stycket genomför kravet i artikel 7.1 i försäkringsdistributions- direktivet på att den behöriga myndigheten ska underrätta den berörda försäkringsförmedlaren och Europeiska försäkrings- och tjänstepensions- myndigheten (Eiopa) om inspektionen ingår en internationell överens- kommelse om överföring av tillsynsansvar. Övervägandena finns i avsnitt 12.1.3. Paragrafen genomför delvis artiklarna 12 och 31.6 i försäkringsdistribu- tionsdirektivet. Paragrafen motsvarar 7 kap. 4 och 4 a §§ lagen om försäkrings- förmedling. Paragrafen innebär att får inhämta uppgifter från försäkringsdistributörer samt göra platsundersökningar hos dem. Upplysningsskyldigheten i första stycket föranleds av att Finansinspek- tionen ska utöva tillsyn över den som bedriver försäkringsdistribution. Genom ett bemyndigande i 12 § får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om vilka upplysningar som ska lämnas till och när dessa ska lämnas. Finans- inspektionen får besluta att den som inte lämnar dessa upplysningar ska betala en förseningsavgift (9 kap. 21 §, se författningskommentaren till den paragrafen). När det gäller utländska försäkringsförmedlare ska utöva tillsyn över att dessa följer de regler som gäller för verksamheten i . har därför enligt första stycket möjlighet att begära upplysningar från dem och, enligt andra stycket när det gäller EES-försäkringsförmedlare som bedriver försäkringsdistribution i från filial eller permanent närvaro samt försäkringsförmedlare från tredjeland som bedriver försäkringsdistribution i från filial, genomföra platsundersökningar hos dem. I tredje stycket finns en upplysning om att regeringen eller den myn- dighet som regeringen bestämmer kan meddela föreskrifter om att vissa uppgifter som enligt bestämmelsen ska lämnas till i stället ska lämnas till . Övervägandena finns i avsnitt 12.1.4. Paragrafen genomför delvis artikel 3.6 och 3.7 i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen innehåller bestämmelser om anmälningsskyldighet för kvalificerade innehav och nära förbindelser. Den motsvarar bestäm- melser som finns i flera andra lagar på finansmarknadsområdet (se t.ex. 14 kap. 4 § första och andra styckena lagen om bank- och finansierings- rörelse och 15 kap. 12 § andra och tredje styckena försäkringsrörelse- lagen). En definition av kvalificerat innehav och nära förbindelser finns i 1 kap. 9 § (se författningskommentaren till den paragrafen). Enligt första och andra styckena ska en svensk försäkringsförmedlare som får kännedom om att aktier eller andelar i företaget har förvärvats eller avyttrats på ett sådant sätt att innehavet utgör eller upphör att vara ett kvalificerat innehav, eller i annat fall får kännedom om att den har nära förbindelser med någon annan, möjligt anmäla det till . Därigenom uppfylls de krav som ställs upp i artikel 3.6 i försäkringsdistributionsdirektivet. Bestämmelsen utgör delvis också ett led i att uppfylla kravet i artikel 3.7 om att en svåröverskådlig företagsgrupp inte får förhindra en effektiv tillsyn av en försäkrings- förmedlare. får vid vite förelägga en innehavare av aktier eller andelar att avyttra så stor del av dessa att en försäkrings- förmedlare inte längre har nära förbindelser med någon annan (9 kap. 34 och 35 §§, se författningskommentarerna till de paragraferna). I tredje och fjärde styckena regleras vad som ska gälla i motsvarande situation när det rör sig om anknutna sidoverksamma försäkrings- förmedlare eller anknutna försäkringsförmedlare som inte förmedlar försäkringsbaserade investeringsprodukter eller sådana pensionsförsäk- ringar som avses i 7 kap. 1 §. Gemensamt för dessa båda kategorier av försäkringsförmedlare är att de har en anknytning eller annan koppling till ett ansvarigt försäkringsföretag eller en annan försäkringsförmedlare samt att de som en följd av detta inte har ett eget tillstånd för försäkrings- distribution. Det är därför den som har anmält försäkringsförmedlaren för 2017/18:216 registrering hos som också ska anmäla till Finansinspek- tionen om förmedlaren har nära förbindelser med någon annan. Övervägandena finns i avsnitt 7.2.6. Paragrafen genomför delvis artiklarna 5.3, 8.5, 13.1–13.3, 31.6 och 32.3 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen motsvarar delvis 7 kap. 5 § lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen innebär en allmän skyldighet för att samarbeta och utbyta information med behöriga myndigheter i andra länder inom EES, Europeiska kommissionen och Eiopa. Den motsvarar bestämmelser som finns i flera andra lagar på finansmarknadsområdet (se t.ex. 17 kap. 3 § försäkringsrörelselagen). I den allmänna samarbetsskyldigheten ingår den mera begränsade samarbets- och upplysningsskyldighet som gäller enligt 7 kap. 5 § lagen om försäkringsförmedling. Genom att samarbetsskyldigheten ut- vidgas tillgodoses kraven i försäkringsdistributionsdirektivet på att den behöriga myndigheten ska ha tillräckliga undersökningsbefogenheter och samarbeta nära med andra behöriga myndigheter (artiklarna 13.1–13.3 och 31.6). Om har överlämnat tillsynen över en svensk försäkringsförmedlare till en behörig myndighet i ett annat land inom EES kan med stöd av bestämmelsen bistå den behöriga myndigheten med tillsynsåtgärder som behöver vidtas här i landet. Det kan t.ex. röra sig om inhämtande av upplysningar eller platsundersökningar enligt 5 §. Genom att utsträcka samarbetsskyldigheten till att även innefatta Euro- peiska kommissionen genomförs kravet på att kommissionen ska under- rättas när som behörig myndighet i värdlandet vidtar åtgärder mot en EES-försäkringsförmedlare (artiklarna 5.3 och 8.5). Övervägandena finns i avsnitt 12.1.5. Paragrafen, som inte har någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling, reglerar tystnadsplikt för uppgifter om misstänkta regelöver- trädelser. Paragrafen är utformad efter förebild av 20 § lagen (2017:317) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om faktablad för Priip-produkter (se prop. 2016/17:78 s. 68). Enligt första stycket avser tystnadsplikten uppgift i en anmälan eller utsaga om överträdelse av bestämmelse som gäller för verksamheten, om uppgiften kan avslöja anmälarens identitet. I artikel 35.2 c i försäkrings- distributionsdirektivet ställs krav på medlemsstaterna att införa regler som säkerställer att identiteten både på den person som rapporterar en överträdelse och den fysiska person som påstås vara ansvarig för överträdelsen inte röjs. Av direktivet följer att det är rapportering av överträdelser av bestämmelser som genomför försäkringsdistributions- direktivet som avses. Det är emellertid svårt att avgränsa regleringen till enbart anmälningar och utsagor som rör överträdelser av bestämmelser direkt knutna till försäkringsdistributionsdirektivet. ”överträdelse av bestämmelse som gäller för verksamheten” fångar Prop. 2017/18:216 visserligen överträdelser inom ett vidare regelområde än det som direktivet strikt genomfört skulle ge, men innebär att besvärliga gräns- dragningsproblem kan undvikas. medför det ett både tydligare och säkrare skydd för anmälaren och den fysiska person som utpekas. Sekretessen ska endast gälla obehöriga röjanden. För en närmare redo- görelse för vad som avses med det hänvisas till förarbetsuttalanden i tidigare lagstiftningsärenden (se prop. 2002/03:139 s. 478 f.). Genom bestämmelsen, tillsammans med den ändring som föreslås i 30 kap. 4 b § offentlighets- och sekretesslagen (se författningskommen- taren till den paragrafen i avsnitt 16.8), uppfylls försäkringsdistributions- direktivets krav på ett identitetsskydd i alla skeenden av förfarandet (artikel 35.2 c). Det innebär att de nu aktuella personernas identitet kan skyddas redan på ett stadie då en anmälan eller utsaga ännu inte kommit till tillsynsmyndigheten, eller om myndigheten senare kommunicerar uppgifter till försäkringsdistributören. I andra stycket finns en upplysning om att offentlighets- och sekretess- lagen tillämpas i det allmännas verksamhet. Övervägandena finns i avsnitt 12.1.7. Paragrafen har inte någon motsvarighet i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen motsvarar 7 kap. 6 § lagen om försäkringsförmedling. Den innebär att får utse revisor hos en svensk försäkrings- förmedlare.