prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — att denne lider skada eller men. Sekretessen enligt andra stycket tredje styckena gäller inte beslut gäller inte beslut om sanktioner om sanktioner eller sanktionsföre- För uppgift i en allmän handling gäller sekretessen i högst . Denna lag träder i kraft . 6 kap. 1 § lagen (2014:968) om särskild tillsyn över kreditinsti- tut och värdepappersbolag,13. 6 kap. 2 § lagen (2017:230) om försäk- ringsverksamhet i premiepensions- systemet, och14. artiklarna 99–101, 394, 415, 416, 430 och 451 i Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av om tillsynskrav för kredit- institut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012. 2017/18:216 2.9 Förslag till lag om ändring i lagen (2014:484) om en databas för övervakning av och tillsyn Härigenom föreskrivs att 3 och 4 §§ lagen (2014:484) om en databas för övervakning av och tillsyn över finansmarknaderna ska ha följande I databasen får sådana uppgifter behandlas som har samlats in med stöd av 1.6 kap. 9 § första och andra styckena lagen (1988:1385) om riksbank, 2.9 kap. 3 § första stycket lagen (1998:1479) om värdepappers- centraler och kontoföring av finansiella instrument, 3.10 kap. 2 § första stycket lagen (2004:46) om värdepappersfonder, 4.13 kap. 3 § lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, 7 kap. 4 § första stycket lagen 8 kap. 5 § första stycket lagen (2005:405) om försäkringsför- (2018:000) om försäkringsdistri- 6.5 kap. 10 och 11 §§ lagen (2006:531) om särskild tillsyn över finan- siella konglomerat, 7.23 kap. 2 § första stycket lagen (2007:528) om värdepappersmark- naden, 8.8 kap. 2 § lagen (2010:751) om betaltjänster, 9.17 kap. 5 § försäkringsrörelselagen (2010:2043), 10.5 kap. 2 § lagen (2011:755) om elektroniska pengar, 11.13 kap. 6 § första stycket lagen (2013:561) om förvaltare av alter- , 6 kap. 1 § lagen (2014:968) om särskild tillsyn över kreditinsti- tut och värdepappersbolag, och 13. artiklarna 99–101, 394, 415, 416, 430 och 451 i Europaparla- mentets och rådets förordning (EU) nr 575/2013 av om tillsynskrav för kredit- institut och värdepappersföretag och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012. 1 Senaste lydelse 2016:65. Uppgifter som avses i 3 § 1–12 Uppgifter som avses i 3 § 1–13 får behandlas i databasen endast får behandlas i databasen endast om de har samlats in med stöd av om de har samlats in med stöd av föreskrifter om periodisk rapport- föreskrifter om periodisk rapport- 1.Denna lag träder i kraft . 2.Äldre bestämmelser gäller fortfarande för uppgifter som har samlats in med stöd av 7 kap. 4 § första stycket lagen (2005:405) om försäkrings- förmedling. 2 Senaste lydelse 2017:1121. 2017/18:216 2.10 Förslag till lag om ändring i lagen (2017:630) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering Härigenom föreskrivs att 1 kap. 2 § lagen (2017:630) om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism ska ha följande lydelse. Lydelse enligt SFS 2018:177 Föreslagen lydelse Denna lag gäller för fysiska och juridiska personer som driver 1.bank- eller finansieringsrörelse enligt lagen (2004:297) om bank- och finansieringsrörelse, 3.värdepappersrörelse enligt 2 kap. 1 § lagen (2007:528) om värde- pappersmarknaden, 4.verksamhet som kräver ansökan hos enligt lagen (1996:1006) om valutaväxling och annan finansiell verksamhet eller lagen (2004:299) om inlåningsverksamhet, 5. försäkringsförmedling enligt 5. försäkringsdistribution enligt lagen (2005:405) om försäkrings- lagen (2018:000) om försäkrings- förmedling, i fråga om sådan distribution, i fråga om sådan verksamhet rörande livförsäkring, verksamhet rörande livförsäkring, bedriven av andra än anknutna bedriven av sådana försäkrings- förmedlare som har tillstånd enligt 2 kap. 1 § den lagen eller bedriver verksamhet enligt 3 kap. 1 § andra stycket 2 eller 3 § den lagen, 6.verksamhet för utgivning av elektroniska pengar enligt lagen (2011:755) om elektroniska pengar, 7.fondverksamhet enligt lagen (2004:46) om värdepappersfonder, 8.verksamhet med att som betalningsinstitut tillhandahålla betal- tjänster enligt lagen (2010:751) om betaltjänster, 9.verksamhet med att tillhandahålla betaltjänster enligt lagen om betaltjänster utan att vara betalningsinstitut, dock inte om verksamheten uteslutande avser kontoinformationstjänster, 10.verksamhet som förvaltare av alternativa investeringsfonder enligt lagen (2013:561) om förvaltare av alternativa investeringsfonder, 11.verksamhet med konsumentkrediter enligt lagen (2014:275) om viss verksamhet med konsumentkrediter, 12.verksamhet med bostadskrediter enligt lagen (2016:1024) om verksamhet med bostadskrediter, 13.verksamhet som fastighetsmäklare med fullständig registrering enligt fastighetsmäklarlagen (2011:666), 14.verksamhet som anordnare av kasinospel enligt kasinolagen (1999:355), 15.verksamhet som anordnare av speltjänster som bedrivs med till- stånd eller registrering enligt lotterilagen (1994:1000), dock inte till den del verksamheten avser anordnande av spel på varuspelsautomater enligt Prop. 2017/18:216 25 § samma lag, 16.yrkesmässig handel med varor, om det kan antas att det i verksam- heten eller en del av verksamheten genomförs eller kommer att genom- föras transaktioner, enstaka eller sådana som kan antas ha samband, som innebär att utbetalt eller mottaget belopp i kontanter uppgår till mot- svarande eller mer, 17.verksamhet enligt pantbankslagen (1995:1000), 18.verksamhet som auktoriserad eller godkänd revisor eller registrerat revisionsbolag, 19.yrkesmässig verksamhet som avser bokföringstjänster eller revisionstjänster som inte omfattas av 18, 20.yrkesmässig rådgivning avseende skatter och avgifter (skatteråd- givare), 21.yrkesmässig verksamhet som advokat eller biträdande jurist på advokatbyrå, till den del verksamheten avser tjänster som anges i 4 § första stycket, 22.yrkesmässig verksamhet som annan oberoende jurist än som avses i 21, till den del verksamheten avser tjänster som anges i 4 § första stycket, eller 23.yrkesmässig verksamhet till den del verksamheten avser tjänster som anges i 4 § andra stycket och verksamhetsutövaren inte är en sådan person som avses i 18–22. Vissa speltjänster får undantas från tillämpning av lagen eller bestäm- melser i den enligt föreskrifter som meddelas med stöd av 8 kap. 1 § 1. Denna lag träder i kraft . 2017/18:216 3 Ärendet och dess beredning och rådets direktiv (EU) 2016/97 av 2016 om försäkringsdistribution (försäkringsdistributionsdirektivet) an- rådets direktiv /92/EG av om försäkrings- förmedling (försäkringsförmedlingsdirektivet), och innehåller reviderade och nya regler som ska gälla för försäkringsföretag och försäkrings- förmedlare vid distribution av försäkring och återförsäkring. distributionsdirektivet syftar till att skapa mer enhetliga minimiregler vid försäkringsdistribution och förbättra kundskyddet, särskilt vid distribution av försäkringsbaserade investeringsprodukter. inslag i det nya regelverket utgörs av de delegerade akter som kommissionen får anta enligt försäkringsdistributionsdirektivet (artiklarna 38 och 39). anta och börja tillämpa de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att följa direktivet (artikel 42). Direktivet finns i bilaga 1. Försäkringsdistributionsdirektivet har genom och rådets direktiv (EU) 2018/411 av om ändring av direktiv (EU) 2016/97 vad gäller tillämpningsdatumet för medlems- staternas införlivande ändrats på så sätt att tidpunkten för genomförande senarelagts till och tidpunkten för när det nya regelverket ska börja tillämpas senarelagts till . direktivet finns i bilaga 2. Kommissionen offentliggjorde sitt förslag till revide- ring av försäkringsförmedlingsdirektivet (KOM [2012] 360 final). slutning till förslaget överlämnades en faktapromemoria till (2011/12:FPM176). som förhandlingarna om kommissionens förslag till försäkringsdistributionsdirektivet pågick inom EU upprättades inom en promemoria med förslag till reviderade och nya regler vid försäkringsförmedling (Stärkt konsumentskydd vid försäk- ringsförmedling, Ds 2014:22). Promemorian innehåller förslag till ändringar i lagen (2005:405) om försäkringsförmedling. har remissbehandlats och remissvaren finns tillgängliga i Finans- departementet (Fi2014/02191/FMA/FPM). Regeringen beslutade att uppdra åt en särskild utredare att lämna förslag till de lagändringar som krävs i svensk rätt för att genomföra de reviderade och nya regler för bl.a. värdepappersinstitut och börser samt handelsplatser för finansiella instrument som följer av och rådets direktiv /65/EU av om marknader för finansiella instrument och om ändring av direktiv 2002/92/EG och av direktiv /61/EU (förkortat MiFID II) och och rådets förordning (EU) nr 600/2014 av den om marknader för finansiella instrument och om ändring av förordning (EU) nr 648/2012 (förkortad MiFIR) (dir. 2013:55). ningen, som antog namnet värdepappersmarknadsutredning, redovisade sitt uppdrag genom betänkandet Värdepappers- marknaden MiFID II och MiFIR (SOU 2015:2). lagförslag som syftar till att uppnå en skärpt och likartad reglering för fram för allt tjänster relaterade till finansiell rådgivning, däribland Prop. 2017/18:216 försäkringsförmedling. Betänkandet har remissbehandlats och remissvaren finns tillgängliga i (Fi2015/00578/FMA/V). De lagförslag som avser MiFID II och MiFIR har behandlats i propositionen Nya regler om marknader för finansiella instrument (MiFID II och MiFIR) (prop. 2016/17:162). har tillkännagett att regeringen ska återkomma med ett förslag som innebär skärpta krav för att någon ska få kalla sig oberoende rådgivare vid finansiell rådgivning till konsumenter (bet. 2014/15:CU11, rskr. 2014/15:178). Utskottet anser att det är viktigt att stärka konsumentskyddet vid finansiell rådgivning. Se vidare avsnitt 5.4 där tillkännagivandet behandlas. I promemorian En ny lag om försäkringsdistribution (Ds 2017:17) föreslås en ny lag om försäkringsdistribution, som ska ersätta lagen om försäkringsförmedling. Den nya lagen innehåller näringsrättsliga och civilrättsliga regler som ska vara tillämpliga på försäkringsdistributörers försäkringsdistribution, dvs. varje försäkringsförmedlare eller försäkringsföretag när de distribuerar försäkringar. Genom den nya lagen genomförs försäkringsdistributionsdirektivet i svensk rätt. Den nya lagen innebär även att det i svensk rätt ska införas bestämmelser om försäkringsdistribution som går utöver de minimikrav som gäller enligt försäkringsdistributionsdirektivet. Promemorians huvudsakliga innehåll och lagförslag finns i bilagorna 3 och 4. Promemorian har remiss- behandlats. En förteckning över remissinstanserna finns i bilaga 5. Remissvaren finns tillgängliga i (Fi2014/02191/FMA/FPM). I propositionen behandlas promemorians förslag. I bilaga 8 finns en uppställning som visar vilka bestämmelser i svensk rätt som genomför försäkringsdistributionsdirektivet. Regeringen beslutade att inhämta Lagrådets yttrande över de lagförslag som finns i bilaga 6. Lagrådets yttrande finns i bilaga 7. Regeringen har i huvudsak följt Lagrådets förslag och synpunkter. De behandlas i avsnitten 5.5, 6.2.2, 7.1.1, 7.1.2, 8.2.1, 9.7, 10.1.2, 10.4.2, 10.5.1, 10.5.2, 11.5.1, 11.8, 12.1.7, 14.2 och 14.9 och i författnings- kommentaren. I förhållande till lagrådsremissens lagförslag har vidare ändringar gjorts i ikraftträdande- och övergångsbestämmelserna till lagen om försäkringsdistribution och i 25 kap. 2 a § lagen (2007:528) om värde- pappersmarknaden. Ändringarna är författningstekniska och även i övrigt av enkel beskaffenhet. Lagrådets yttrande har därför inte inhämtats. Därutöver har även några språkliga och redaktionella ändringar gjorts. 2017/18:216 4 I avsnitt 4 lämnas en kortfattad redogörelse för den historik som föregått lagstiftningsärendet (avsnitt 4.2). Därefter redogörs översiktligt för bestämmelserna i försäkringsdistributionsdirektivet, vissa utredningar och rapporter samt behovet av en likartad regering på området för finansiell rådgivning (avsnitten 4.3–4.6). Slutligen lämnas en beskrivning av marknaden för försäkringsdistribution (avsnitt 4.7). Det var genom den numera upphävda lagen (1989:508) om försäkrings- mäklare, som trädde i kraft , som det slogs fast att försäkringsmäklare skulle få verka på den svenska marknaden. Dess- förinnan hade det i praktiken gällt ett förbud mot försäkringsmäklare, dock inte med stöd av lagstiftning utan på grund av en överenskommelse för upphandling av försäkringar som hade gällt mellan försäkringsföretagen på den svenska marknaden. Genom s.k. anskaff- ningsöverenskommelser mellan försäkringsföretagen infördes en ordning på den svenska försäkringsmarknaden som innebar att företagen endast fick sälja försäkringar genom egna ombud. Försäkringsföretagen förband sig därigenom dem emellan att inte sälja försäkringar via mäklare eller mäklarföretag och på så sätt förhindrades mäklare att vara verksamma i . Förslaget till en särskild lagstiftning om försäkringsmäklare lämnades av i delbetänkandet Försäkrings- mäklare i (SOU 1986:55). Huvudskälet bakom lagen (1989:508) om försäkringsmäklare var att avskaffa de etableringshinder som förelåg. Det ansågs nödvändigt av hänsyn till försäkringskunderna, särskilt de enskilda konsumenter som kunde komma att anlita mäklare, att i en särskild lag ställa upp vissa regler för verksamheten. Lagen om försäkringsmäklare innehöll både näringsrättsliga och civilrättsliga bestämmelser. De näringsrättsliga bestämmelserna reglerade själva mäklarbegreppet (oberoende av försäkringsgivarintressen) samt vad som skulle gälla för registrering av mäklare och tillsyn över mäklar- verksamheten. Vidare fanns bestämmelser om sanktioner mot mäklare som på ett eller annat sätt bröt mot bestämmelserna i lagen eller som inte följde föreskrifter utfärdade av , som var tillsyns- myndighet. I de civilrättsliga bestämmelserna reglerades villkoren för mäklarens uppdrag och ansvar gentemot uppdragsgivare, försäkrings- givare och andra personer som kunde ha ekonomiska intressen i mäklarens förmedlingsuppdrag. Lagen om försäkringsmäklare kompletterades med anvisningar i förordningen (1989:854) om försäkringsmäklare som innehöll närmare bestämmelser om ansökan om registrering, omfattningen av obligatorisk ansvarsförsäkring för mäklaren samt utbildningskrav. Regeringen beslutade att uppdra åt en särskild utredare att göra en översyn av lagen om försäkringsmäklare. Mot bakgrund av erfaren- heterna från tillämpningen av lagen och utvecklingen på försäkrings- området skulle utredaren föreslå de lagändringar som behövdes för att trygga en sund utveckling av försäkringsmäklarverksamheten och förstärka skyddet för de försäkringstagare som anlitade försäkrings- mäklare (dir. 1995:116). Utredarens arbete resulterade i betänkandet Försäkringsmäklare – En lagöversyn av (SOU 1997:79). Betänkandet innehöll ett förslag till ny lag om försäkringsmäklarverksamhet. Utredningen föreslog flera ändringar och tillägg jämfört med reglerna i lagen om försäkringsmäklare, framför allt när det gäller de näringsrättsliga bestämmelserna. Förslaget kom dock att bli vilande under förhandlingarna inom EU om och rådets direktiv /92/EG om försäkringsförmedling (försäkrings- förmedlingsdirektivet). Förslaget beaktades emellertid i det efterföljande lagstiftningsarbetet med lagen (2005:405)om försäkringsförmedling. Syftet med direktivet var i första hand att ytterligare underlätta verksamhet över gränserna och att förbättra kundskyddet på den inre marknaden. Försäkringsförmedlingsdirektivet föregicks av ett direktiv som antogs om etablering för försäkringsmäklare (77/92/EEG). Det direktivet begränsades dock till regler för en friare etablering av fristående oberoende aktörer inom dåvarande EG. kom nästa steg mot en samordning på området mellan EU:s medlemsstater genom EU:s beslut om rekommendationer för försäkringsmäklarverksamhet (92/48/EEG). Dessa rekommendationer omfattade allmänna anvisningar för vilka krav som skulle ställas på sådan verksamhet som bedrevs oberoende av försäkringsgivarintressen. För svensk del kom rekommendationerna att konkretiseras genom föreskrifter från Finans- inspektionen – allmänna råd (FFFS 1995:52) om god försäkringsmäklarsed – som dock upphörde att gälla då lagen om försäkringsförmedling trädde i kraft. Försäkringsförmedlingsdirektivet är den EU-rättsakt som reglerar försäkringsförmedling. Direktivet har genomförts i svensk rätt i huvudsak genom lagen om försäkringsförmedling, som trädde i kraft (prop. 2004/05:133). Lagen om försäkringsmäklare och förordningen om försäkringsmäklare upphävdes samma datum. Verk- samhet enligt den upphävda lagen fick dock utövas t.o.m. . Lagen om försäkringsförmedling kompletteras av dels förordningen (2005:411) om försäkringsförmedling, dels föreskrifter och allmänna råd (FFFS 2005:11) om försäkringsförmedling. Lagen om försäkringsförmedling innehåller i huvudsak näringsrättsliga bestämmelser som är tillämpliga på den som yrkesmässigt utövar försäkringsförmedling. Lagen reglerar förmedling av försäkringar, oavsett om förmedlingen utförs av försäkringsmäklare eller av försäk- ringsombud. Lagen är dock inte tillämplig på försäkringsförmedling som utövas av ett försäkringsföretag eller av en anställd hos ett försäkrings- 2017/18:216 företag som handlar på företagets ansvar eller av vissa specialombud. För svenska försäkringsförmedlare gäller tillstånds- och registreringsplikt. Tillstånd ges av och registrering sker hos Bolags- verket. För s.k. anknutna försäkringsförmedlare föreskrivs ett särskilt registreringsförfarande som innebär att nödvändiga kontroller inför registreringen ska göras av det försäkringsföretag som en anknuten förmedlare har ingått avtal med. Det är också försäkringsföretaget som anmäler en anknuten förmedlare för registrering hos . I lagen om försäkringsförmedling finns vidare bestämmelser om svenska försäkringsförmedlares verksamhet utomlands och om utländska försäkringsförmedlares verksamhet i . Bestämmelserna innebär att de grundläggande EU-rättsliga principerna för aktörerna på den finansiella marknaden – principen om en enda auktorisation, principen om hemlandstillsyn och principen om ömsesidigt erkännande – blir tillämpliga på försäkringsförmedlare. Förutsättningarna för att registrering ska kunna ske är i grunden desamma för alla typer av försäkringsförmedlare, med undantag från kravet på ansvarsförsäkring som inte gäller för anknutna förmedlare. Även om de grundläggande förutsättningarna är desamma är kraven avseende kunskap och kompetens anpassade efter den verksamhet som ska utövas. I lagen om försäkringsförmedling är bestämmelserna om försäkrings- förmedlarnas verksamhet i huvudsak allmänt hållna och uppbyggda kring krav på god försäkringsförmedlingssed, klagomålshantering, skade- ståndsskyldighet och dokumentationsskyldighet. Bestämmelserna om informationslämnande till kunden är däremot relativt detaljerade och i vissa fall strängare än de krav som direkt följer av försäkrings- förmedlingsdirektivet. Bestämmelserna i lagen om försäkringsförmedling om Finans- inspektionens tillsyn och ingripanden liknar dem som gäller för andra aktörer på finansmarknadsområdet. I detta avsnitt finns en redogörelse för syftet med försäkrings- distributionsdirektivet och det huvudsakliga innehållet i direktivet. Försäkringsdistributionsdirektivets huvudsakliga syfte är att öka harmoniseringen av medlemsstaternas nationella bestämmelser om försäkrings- och återförsäkringsdistribution. Målsättningen är att uppnå en minimigrad av harmonisering. Direktivet innehåller därför minimi- regler som möjliggör för medlemsstaterna att behålla eller införa strängare regler än vad direktivet föreskriver. Försäkringar kan distribueras av ett flertal olika typer av aktörer. Försäkringsdistributionsdirektivets tillämpningsområde omfattar därför, till skillnad från försäkringsförmedlingsdirektivet, inte bara distribution genom försäkringsförmedlare utan i stort sett all distribution av Ett av syftena med direktivet är att kundskyddet, så långt som det är möjligt, ska vara detsamma oberoende av distributions- Vid sidan av ambitionen att höja kundskyddsnivån syftar direktivet även till att förbättra den inre marknadens funktionssätt genom att förenkla gränsöverskridande näringsverksamhet, att skapa en sund konkurrens samt att öka harmoniseringen av de administrativa sanktionerna. Som framgår ovan omfattar försäkringsdistributionsdirektivet inte enbart distribution genom en försäkringsförmedlare utan i stort sett all distri- bution av försäkringsprodukter (dvs. även försäkringsföretagens försälj- ning i egen regi). I begreppet försäkringsdistribution innefattas, i likhet med i begreppet försäkringsförmedling, bl.a. förvaltning och fullgörande av försäkringsavtal. Av skälen till direktivet framgår vidare att även bl.a. vissa jämförelsefunktioner på webbplatser och rangordning av försäk- ringar ska anses vara försäkringsdistribution. Motsvarande förändringar som i fråga om begreppet försäkringsförmedling gäller för återförsäk- ringsdistribution. Vidare finns i försäkringsdistributionsdirektivet, liksom i försäkrings- förmedlingsdirektivet, vissa undantag. Med kunder avses i direktivet såväl konsumenter som näringsidkare. Däremot har medlemsstaterna möjlighet att undanta tillämpningen av vissa regler i förhållande till distribution som sker till professionella kunder. Vidare är distribution av försäkring mot s.k. stora risker undantagen från ett antal regler (jfr nedan om informationskrav). Inte heller behöver återförsäkringsförmedlare och återförsäkringsföretag följa de reglerna. En av de större skillnaderna mellan försäkringsförmedlingsdirektivet och försäkringsdistributionsdirektivet är att det senare saknar en definition av anknuten försäkringsförmedlare. Försäkringsdistributionsdirektivet inne- håller däremot en definition av försäkringsförmedlare som bedriver för- medling som sidoverksamhet. Direktivet öppnar upp för en möjlighet för en försäkringsförmedlare att agera på ett försäkringsföretags eller en annan förmedlares ansvar. För denna grupp av förmedlare finns det enligt direktivet en möjlighet att ha en särskild registreringsordning. Försäkringsdistributionsdirektivet innehåller också ett krav på att en ansökan om tillstånd ska behandlas från det att en fullständig ansökan har lämnats in. När det gäller förutsättningarna för tillstånd är många av dessa oför- ändrade. Det nya direktivet ställer emellertid upp ett krav på att nära förbindelser inte får förhindra en effektiv tillsyn. Kraven på kunskap och kompetens kompletteras även med ett krav på fortlöpande fortbildning och yrkesutveckling. Direktivet innebär att reglerna om frihet att tillhandahålla tjänster och etableringsfrihet – dvs. då en försäkringsförmedlare från en medlemsstat avser att bedriva verksamhet i en annan medlemsstat – förenklas i vissa avseenden och utvecklas framför allt när det gäller kompetens- fördelningen mellan behöriga myndigheter i hem- respektive värd- medlemsstat. Reglerna liknar dem som gäller för gränsöverskridande verksamhet enligt andra EU-rättsakter på finansmarknadsområdet. Försäkringsdistributionsdirektivet innehåller i denna del bl.a. en ny portalregel om att försäkringsdistributörer ska agera hederligt, opartiskt och professionellt i enlighet med sina kunders bästa intresse. Direktivet innehåller vidare regler om ersättning till försäkringsdistributörer och om distributörernas interna ersättningssystem. I direktivet finns även ett nytt allmänt krav på marknadsföringsmaterial m.m. Direktivet innehåller även nya regler om s.k. korsförsäljning, dvs. då en försäkringsprodukt eller försäkringstjänst säljs tillsammans med en annan tjänst eller produkt som ett paket eller som ett villkor för något annat avtal m.m. Reglerna innebär bl.a. att kunden ska informeras om att det är möjligt att köpa paketets olika komponenter separat, varvid priset för dem ska anges. Vidare förbjuds s.k. kopplingsförbehåll, dvs. korsförsäljning då försäkringsprodukten eller försäkringstjänsten inte kan köpas separat från paketet.