prop · H503135 · 2018-03-06 00:00:00 — Övervägandena finns i avsnitt 4.3. Enligt första stycket punkt 1 är allt vatten inom från fastlandets strandlinje enskilt. För att en ö på motsvarande sätt ska kunna tillgodoräkna sig enskilt vatten krävs att ön är . Mindre öar ger alltså inte upphov till enskilt vatten (jämför 7 §). Det förtydligas att de räknas från strandlinjen på fastlandet eller på ön. Första stycket punkt 2 kompletterar 300-metersregeln i punkt 1 i fråga om långgrunda vattenområden. På de platser där det från strandlinjen inte är djupare än (med undantag för isolerade djuphålor, se SOU 1947:47 s. 66 med hänvisning till plansch 1), går gränsen mot allmänt vatten längre ut, nämligen där vattnet blir djupare än (den s.k. 3-metersdjupkurvan). Punkterna 1 och 2 utgör tillsammans den s.k. strandvattenregeln. I 8 § anges vilken vattennivå i höjdsystemet RH 2000 som används som utgångspunkt när strandlinjens läge och vattendjupet bestäms. Första stycket punkt 3 innehåller den s.k. enklavregeln. I punkten används uttrycket öppet vatten i stället för det hittillsvarande uttrycket öppna havet. Ändringen är en anpassning till att de sjöar som har allmänt vatten regleras direkt i paragrafen. Någon ändring i sak är inte avsedd. Med öppet vatten i en sjö avses sjöns öppna huvuddel. Enligt enklavregeln ska allt vatten som har förbindelse med öppet vatten endast över enskilt vatten enligt punkterna 1 och 2 också vara enskilt. Det innebär t.ex. att ett vattenområde i en vik är enskilt, om den enda förbindelsen med öppet vatten går genom ett sund som är så trångt eller grunt att vattnet där är enskilt enligt punkt 1 eller 2. Regeln motverkar på detta sätt att det uppstår mindre enklaver av allmänt vatten inne i skärgården. Av andra stycket framgår att enklavregeln i första stycket punkt 3 inte gäller vid kuststräckan i mellan Gullmarn och fjord. Där kan ett vattenområde alltså vara allmänt även om det saknar förbindelse med öppna havet över annat än enskilt vatten. Liksom är det den fjord som ligger söder om , mellan och fastlandet, som avses. 3 § Vid ostkusten och sydkusten, från gränsen mot till Listershuvud i , och i , , och i hör till fastigheterna även allt vatten som har någon annan förbindelse med öppet vatten än en sådan som anges i 2 § första stycket 3, om förbindelsen inte är bredare än en kilometer räknat från strandlinjen på fastlandet eller från strandlinjen på en ö. Första stycket gäller inte vatten vid eller eller vid andra öar som helt skiljs från fastlandet av vatten som har en förbindelse med öppet vatten som är bredare än en kilometer räknat på det sätt som anges i första stycket. Paragrafen innehåller den s.k. kilometerregeln, som utvidgar det enskilda vattnet i vissa angivna områden. Den ändras så att den förutom fastigheterna vid delar av havskusten också omfattar fastigheterna runt de . Övervägandena finns i avsnitt 4.3. Enligt första stycket är ett vattenområde, som visserligen har en förbindelse med öppet vatten över vatten som inte är enskilt enligt 2 § första stycket 1 eller 2, ändå enskilt om förbindelsen inte är bredare än en kilometer. Bredden räknas från fastlandet eller från en ö som är . Det förtydligas att beräkningen ska utgå från fastlandets eller öns strandlinje. Strandlinjens läge bestäms enligt 8 §. I kommentaren till 2 § beskrivs vad som avses med öppet vatten. Kilometerregeln gäller enbart för kuststräckan från mot i norr till i i söder och i de fyra sjöar som har allmänt vatten. På dessa platser innebär kilometerregeln att vattnet inne i skärgården och i trängre vikar är enskilt i större utsträckning än det som följer av strandvattenregeln och enklavregeln i 2 §. På och vid skånska kusten kan fastighetsägarna däremot endast tillgodoräkna sig enskilt vatten enligt 2 §. Andra stycket, som undantar vissa friliggande öar från kilometerregeln, är oförändrat i sak. 4 § I hör till fastigheterna även allt vatten i havet vid innanför en linje från gränsen mot nordlig bredd västerut till ostlig längd från , därifrån norrut till nordlig bredd och därifrån österut till . I län hör till fastigheterna även följande vattenområden i havet: –allt vatten innanför en linje mellan de södra uddarna av Sladö och , –Idöfjärden och Björkskärsdjupet innanför en linje mellan de sydöstra uddarna av , Stora Stångskär och Bussan, –allt vatten innanför linjen Ljungskärs sydspets–Bredhäll––Lilla Örsskären–Stora Örsskären–Logen–Lilla Ljus- klubben–Soen, –allt vatten innanför linjen Tjudö sydöstra udde–Träthällarnas huvudö––Slobbsudden–Oxlenäs–nord- spets–Taktö nordspets–Taktö ostspets–Yttre Eneskärsbåde–––Vållöromps sydspets–Stora Sillekroks ostspets–ostspets, och –allt vatten innanför linjen Stångskärs sydspets–Pata –Pata Eneskärs sydspets–Lilla Millgrund–Eneskärs- kläppens ostspets–Eneskärs ostspets–– Stånggrundet–sydöstra udden av Ryggås–Stora Rocknekalvens ostspets– Skäggenäs nordspets. I paragrafen finns särskilda bestämmelser för vissa delar av havskusten i och län. Ändringarna innebär att ortnamnen uppdateras till de namnformer som används i bl.a. allmänna kartor. Övervägandena finns i avsnitt 4.3. 5 § I i hör till fastigheterna även allt vatten som har förbindelse med öppet vatten endast över enskilt vatten eller norskt vatten. Paragrafen får ett nytt innehåll. Den anger vad som gäller för vattnet i vid mot . Övervägandena finns i avsnitt 4.3. Bestämmelsen innebär att allt vatten i som har förbindelse med det öppna havet bara över enskilt eller norskt vatten också är enskilt. Härigenom undviks att det uppkommer enklaver med allmänt vatten längs med . 6 § I hör till fastigheterna även allt det vatten som begränsas i norr av skärgården mellan Biskopsvrak och och i öster av Vinön och linjen –Inre Fåran och Yttre Fåran–Rönnberget–. I i hör till fastigheterna även allt det vatten som mot Storsjöflaket begränsas av räta linjer – Norderöns nordspets–Verköns nordspets–Hammarnäsudden. Paragrafen innehåller särskilda bestämmelser för och . Ändringarna innebär att ortnamnen uppdateras till de namnformer som används i bl.a. allmänna kartor. Övervägandena finns i avsnitt 4.3. 7 § Om det finns allmänt vatten vid en ö som utgör en fastighet eller en del av en sådan, ska gränsen mot det allmänna vattnet anses följa strandlinjen. Paragrafen anger var gränsen mot allmänt vatten går vid öar som är fastighetsindelade men som omges av allmänt vatten. Ändringarna innebär bl.a. att den överflödiga upplysningen att strandlinjen ska bestämmas enligt 8 § tas bort. Detta är ingen ändring i sak. Övervägandena finns i avsnitt 4.3. 8 § Strandlinjer och vattendjup ska vid tillämpningen av denna lag bestämmas utifrån följande nivåer i Rikets höjdsystem 2000 (RH 2000): –i havet , –i , och –i i . I paragrafen anges vilka vattennivåer som ska gälla vid en tillämpning av lagen. Ändringarna innebär att höjdsystemet RH 2000 införs som referenssystem för strandlinjer och vattendjup. Övervägandena finns i avsnitt 4.3. För att kunna bestämma gränsen mellan enskilt och allmänt vatten Prop. 2017/18:135 krävs ofta att strandlinjens läge eller vattendjupet bestäms (se 2, 3 och 7 §§). Enligt paragrafen görs detta utifrån vissa fasta nivåer i höjdsystemet RH 2000 och inte, som , utifrån normalt medelvattenstånd (i havet) eller vissa fixpunkter (i sjöarna). För havet används nollnivån i RH 2000 som utgångspunkt för att bestämma strandlinjer och vattendjup. För sjöarna gäller andra särskilt angivna referensnivåer. Den faktiska strandlinjen eller det faktiska vattendjupet saknar alltså betydelse. 7.2Förslaget till lag om ersättning för minskat vattenområde 1 § En fastighetsägare har enligt denna lag rätt till ersättning av staten för sin skada, om fastighetens vattenområde minskar på grund av att strandlinjer och vattendjup enligt lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde ska bestämmas utifrån nivåer i Rikets höjdsystem 2000 (RH 2000). Den som har en särskild rätt till fastigheten har också rätt till ersättning enligt första stycket, om han eller hon lider skada på grund av att fastighetens vattenområde minskar. Paragrafen innehåller de grundläggande bestämmelserna om statens ersättningsskyldighet för minskat vattenområde på grund av ändringarna i lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde (gränslagen). Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Av första stycket framgår att lagen är tillämplig på det fallet att en fastighets vattenområde minskar på grund av att höjdsystemet RH 2000 införs som referenssystem i gränslagen. För att avgöra var gränsen går mellan allmänt vatten och det vatten som hör till fastigheterna (enskilt vatten) måste i normalfallet strandlinjen och vattendjupet bestämmas (se bl.a. 2 § i gränslagen). Enligt den gällande regleringen bestäms strandlinjen och vattendjupet utifrån förhållandena vid normalt medelvattenstånd i havet och utifrån vissa närmare angivna höjdmått i de fyra sjöar som har både allmänt och enskilt vatten. Ändringarna i 8 § i gränslagen innebär att strandlinjen och vattendjupet – och därmed gränsen mot allmänt vatten – fortsättningsvis ska bestämmas utifrån vissa angivna nivåer i RH 2000. Detta medför att gränsen mot allmänt vatten blir fast. På grund av ändringarna kan delar av vissa vattenområden som är enskilda bli allmänt vatten. I sällsynta fall kan ändringarna också leda till att gränsen mellan fastigheter påverkas. En fastighetsägare som får sitt vattenområde minskat har enligt det aktuella stycket rätt till ersättning av staten för sin skada. Ersättningens storlek bestäms enligt 3 §. Av andra stycket följer att även den som innehar en särskild rätt till en fastighet har rätt till ersättning av staten, om han eller hon lider skada på grund av att fastighetens vattenområde minskar när RH 2000 införs i gränslagen. Den ersättningsberättigade kretsen omfattar innehavare av nyttjanderätt, servitut, rätt till elektrisk kraft och andra liknande rättig- 2017/18:135 heter som är knutna till fastigheten, jämför 1 kap. 2 § expropriationslagen (1972:719). Det kan t.ex. gälla en person som har nyttjanderätt för fiske i Däremot omfattas inte en panträttshavare. 2 § Rätten till ersättning förutsätter att ett ersättningsanspråk kommit in Annars är rätten till I paragrafen anges vad en skadelidande ska göra för att inte förlora sin rätt till ersättning. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Av paragrafen framgår att fastighetsägare och andra rättighetshavare ska ha lämnat in sina ersättningsanspråk till Kammarkollegiet före ut- gången av 2023. Den som inte ger in sitt anspråk förlorar sin eventuella rätt till ersättning. 3 § När ersättningen bestäms ska 4 kap. expropriationslagen (1972:719) I paragrafen finns en bestämmelse om hur ersättningen för ett förlorat vattenområde ska beräknas. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Ersättningen till en fastighetsägare eller rättighetshavare som skadas ekonomiskt på grund av att RH 2000 införs som referenssystem i lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde bestäms med tillämpning Ett minskat vattenområde kompenseras främst genom intrångsersättning enligt 4 kap. 1 § i den lagen. stäms då till ett belopp som motsvarar den minskning av fastighetens eller rättighetens marknadsvärde som uppkommer på grund av över- gången till RH 2000. På detta belopp har den skadelidande rätt till ett Utöver intrångsersättning ska även annan ekono- misk skada för ägaren eller rättighetshavaren ersättas. Vid expropriation av enbart en mindre del av en fastighet kan det vara svårt att påvisa någon skillnad i marknadsvärdet före och efter exprop- Så torde också ofta vara fallet med ersättning enligt denna lag. För sådana fall finns det möjlighet till s.k. direktuppskattning av Då bestäms ersättningen till ett visst belopp per kvadrat- meter vattenområde som förloras. I ett sådant fall kan ersättningen bestämmas med hjälp av schablonmetoder. Ett vattenområdes marknadsvärde hänger typiskt sett nära samman med områdets fiskevärde. Ersättningen kan också påverkas av om det bedrivs någon särskild verksamhet på fastighetens vattenområde, som t.ex. en fisk- eller musselodling, eller om där finns någon särskild an- läggning, t.ex. ett vindkraftverk. Om fastigheten belastas av en nyttjande- rätt eller ett servitut, som berör vattenområdet, har även det betydelse för Ersättningen bestäms med hänsyn till förhållandena för övergången till den nya referensnivån. Detta utgör därmed den s.k. värdetidpunkten, jämför 4 kap. 4 § expropriationslagen. Utgångspunkten är att den enskilde som har begärt ersättning har bevisbördan för ett påstående om att ett vattenområde har minskat i om- fattning och att han eller hon har rätt till ersättning. I enlighet med det som gäller inom expropriationsrätten lämnas det till rättstillämpningen att avgöra vilket beviskrav som ska riktas mot den enskilde (se prop. 1971:122 s. 169 f. och prop. 2009/10:162 s. 53). Hänsyn kan t.ex. tas till att det kan vara svårt att visa var en gräns gick före övergången till Handläggning av ett ersättningsanspråk 4 § Ett ersättningsanspråk ska framställas hos Kammarkollegiet, som beslutar om ersättning för statens räkning. Ersättningsanspråket ska vara skriftligt. Paragrafen slår bl.a. fast Kammarkollegiets behörighet att besluta om ersättning för statens räkning. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Enligt första stycket ska ersättningsanspråk framställas hos Kammar- kollegiet, som beslutar om ersättning för statens räkning. kollegiet är den myndighet som företräder allmänt vatten för statens räkning, se bl.a. 2 § förordningen (2007:824) med instruktion för Förutom att besluta om ekonomisk ersättning enligt denna lag kan kollegiet därför medge att en verksamhet eller anläggning, som på grund av övergången till RH 2000 helt eller delvis kommit att befinna sig på allmänt vatten, får disponera det allmänna vattenområdet i I andra stycket anges att ett ersättningsanspråk ska vara skriftligt. I 5–6 §§ finns det bestämmelser om handläggningen av ett ersättnings- I övrigt gäller förvaltningslagen (2017:900), som träder i kraft 5 § Vid handläggningen av ett ersättningsanspråk ska Kammarkollegiet genom förhandling sträva efter att träffa en överenskommelse om ersättningen med den som har framställt anspråket. I paragrafen finns bestämmelser om Kammarkollegiets handläggning av Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Av paragrafen framgår att Kammarkollegiet i sin handläggning ska sträva efter att träffa en överenskommelse med den sökande. uppenbart att ett ersättningsanspråk är ogrundat, t.ex. om den sökande varken äger fastigheten eller innehar någon särskild rättighet knuten till den, kan Kammarkollegiet genast besluta att någon ersättning inte ska Om påståendet om skada däremot stöds av omständigheterna, ska Kammarkollegiet försöka finna en lösning förhandlingsvägen. Några större avsteg från de ersättningsnivåer som följer av tillämp- ningen av 4 kap. expropriationslagen (1972:719) är inte avsedda. osäkerheter som kan finnas, t.ex. beträffande fastighetsgränserna före övergången till RH 2000, innebär att en överenskommelse i många fall framstår som ekonomiskt fördelaktig för både staten och den enskilde. Alternativet kan vara kostsamma utredningar och en domstolsprocess med osäker utgång. Dessutom rör det sig i många fall om begränsade Om det av omständigheterna framgår att en överenskommelse inte kommer att kunna träffas inom rimlig tid, kan Kammarkollegiet fatta ett beslut om ersättningen utan vidare förhandling. 2017/18:135 inte försöka förhandla med en sökande som inte är intresserad av en förhandling eller som gör sig oanträffbar. 6 § Kammarkollegiets beslut i ersättningsfrågan ska delges den enskilde. Beslutet får inte överklagas. I paragrafen finns ytterligare bestämmelser om handläggningen av ett ersättningsanspråk. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Första stycket anger att Kammarkollegiets beslut i ersättningsfrågan ska delges den enskilde. Enligt andra stycket får Kammarkollegiets beslut i ersättningsfrågan inte överklagas. Den som är missnöjd med kollegiets beslut är i stället hänvisad till att väcka talan vid mark- och miljödomstolen enligt 7 §. 7 § Om den som har framställt ett ersättningsanspråk inte är nöjd med Kammarkollegiets beslut, får han eller hon väcka talan mot staten vid den mark- och miljödomstol inom vars område fastigheten ligger. En talan ska väckas från den dag då Kammarkollegiets beslut delgavs den enskilde. Om det inte görs, är rätten att väcka talan förlorad. Kammarkollegiets beslut ska innehålla en upplysning om det som sägs i första och andra styckena. I paragrafen anges hur en enskild som är missnöjd med Kammarkollegiets beslut ska gå till väga. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Den som har framställt ett anspråk om ersättning hos Kammarkollegiet och är missnöjd med kollegiets beslut får enligt första stycket väcka talan mot staten vid mark- och miljödomstolen. Talan ska väckas vid den domstol inom vars område fastigheten ligger. Vid rättegången gäller lagen (2010:921) om mark- och miljödomstolar och , när det inte finns avvikande bestämmelser i denna lag. Andra stycket innehåller en frist för väckande av en talan. Om den enskilde inte väcker talan från den dag då Kammarkollegiets beslut delgavs honom eller henne, är rätten att väcka talan förlorad. Av tredje stycket framgår att Kammarkollegiets beslut ska innehålla en upplysning om hur den som är missnöjd med beslutet ska göra för att väcka talan mot staten. 8 § Rätten får besluta att staten ska ersätta den enskilde för hans eller hennes rättegångskostnad eller att vardera parten ska stå för sin egen rättegångskostnad, även om den enskilde har förlorat målet. En förutsättning är att den enskilde hade skälig anledning att få saken prövad. Paragrafen innehåller en specialregel för rättegångskostnadernas fördelning. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. Paragrafen innebär att en fastighetsägare eller innehavare av särskild rätt som har väckt talan mot staten enligt 7 § kan få sina rättegångskostnader ersatta eller kvittade, även om han eller hon förlorar målet. Regeln är tillämplig både när talan ogillas och när den endast delvis bifalls. Målet ska ha avgjorts efter en prövning i sak (jämför prop. 2007/08:95 s. 565). En förutsättning är dock att den som har väckt talan haft skälig anledning att få saken prövad. I det ligger bl.a. att det på Prop. 2017/18:135 objektiv grund ska ha framstått som befogat att väcka talan. vara fallet om bevisfrågorna, t.ex. beträffande ett vattenområdes storlek, är svårbedömda. Paragrafen utgör ett avsteg till förmån för den enskilde från huvudregeln i 18 kap. om att den part som förlorar målet ska ersätta motpartens rättegångskostnad. 9 § Kammarkollegiet företräder staten vid talan inför domstol om ersättning enligt denna lag. Av paragrafen framgår att Kammarkollegiet företräder staten inför domstol i mål om ersättning enligt denna lag. Övervägandena finns i avsnitt 4.4. 1.Denna lag träder i kraft . 2.Lagen upphör att gälla vid utgången av 2023. Den ska dock fortfarande gälla för ersättningsanspråk som har kommit in till Kammarkollegiet . Enligt punkt 1 träder lagen i kraft . Övervägandena finns i avsnitt 5. Punkt 2 anger att lagen upphör att gälla vid utgången av 2023, dvs. när fristen för att framställa ett ersättningsanspråk hos Kammarkollegiet går ut enligt 4 § andra stycket. Lagen gäller dock även efter utgången av 2023 för sådana ersättningsanspråk som har framställts hos Kammarkollegiet inom tidsfristen. Det innebär att den som har framställt ett ersättningsanspråk i rätt tid har möjlighet att väcka talan vid mark- och miljödomstolen även efter utgången av 2023. Talan måste dock väckas från delgivningen av Kammarkollegiets beslut (7 § andra stycket). Sammanfattning av betänkandet Gränser i havet (SOU 2015:10) i nu aktuell del Förslag relaterade till allmänt vatten/enskilt vatten Betänkandet innehåller också en analys av den historiska bakgrunden till statens dispositionsrätt till allmänt vatten i havet och i , , och i (kapitel 8). Vidare analyseras lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde och vilka regler som gäller för att bestämma gränsen mellan enskilt och allmänt vatten (kapitel 7). Som en konsekvens av den pågående övergången till ett nytt svenskt referenssystem för höjd- och djupangivelser, RH 2000, föreslås ett antal ändringar i lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde (kapitel 7). Enligt förslaget ska gränsen mellan fastigheter och allmänt vatten i havet utgå från nollnivån i RH 2000. I de fyra sjöarna anges specifika referensnivåer i RH 2000. I anslutning till detta föreslås vidare en ny lag som ger rätt till ersättning från staten för den som lider ekonomisk skada till följd av övergången till en ändrad referensnivå. Utredningen föreslår att de nya bestämmelserna ska träda i kraft . Betänkandets lagförslag i nu aktuell del Förslag till lag om ändring i lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde Härigenom föreskrivs i fråga om lagen (1950:595) om gräns mot allmänt vattenområde dels att 5 § ska upphöra att gälla, dels att 1–4 och 6–8 §§ ska ha följande lydelse. Vattenområde i havet är allmänt (allmänt vatten), där det ej ingår i fastigheterna (enskilt vatten). Vattenområde i havet inom Sveriges sjöterritorium är allmänt (allmänt vatten), där det inte ingår i fastigheterna (enskilt vatten). I annat vattenområde än havet finns allmänt vatten endast i , , och i . 2 § Till fastigheterna hänföres i 1. allt vatten inom från fastlandet eller från ö av minst etthundra meters längd ävensom, på de ställen där den stranden följande kurvan för högst går längre ut, allt vatten inom denna djupkurva; samt 2. allt vatten, som har förbindelse med öppna havet allenast över vatten som sagts; dock att ej på grund av vad under 2 upptagits vatten vid från och med till och med må hänföras till fastigheterna. 3 § Vid rikets östra och södra kuster 1.allt vatten inom från fastlandet eller från en ö som är , 2.allt vatten inom den längs stranden följande kurvan för högst på de ställen där denna går längre ut än vad som följer av punkten 1, samt 3. allt vatten som har förbindelse med öppna havet endast över sådant vatten som omfattas av punkterna 1 eller 2. Detta gäller dock inte för vatten vid från och med till och med fjord. Första stycket 3 gäller även för vatten i som avgränsas av territorialgränsen så att det därutöver har förbindelse med öppna havet endast över sådant vatten som omfattas av punkterna 1 eller 2. Vid kuststräckan från gränsen I och län hör till fastigheterna även följande vattenområden i havet:I vid allt vatten innanför en linje från gränsen mot innanför följande begränsningslinjer; från en punkt på gränsen mot nordlig bredd västerut till ostlig längd från , vidare norrut till nordlig bredd och därifrån österut till ; ochi länallt vatten innanför en linje mellan de södra uddarna av Sladö och , Idöfjärden och Björkskärsdjupet innanför en linje mellan de sydöstra uddarna av , Idö Stångskär och Bussan,allt vatten innanför linjen Ljungskärs sydspets – Bredhäll – – Lilla Örsskären – Stora Örsskären –Logen – Lilla – Soen, allt vatten innanför linjen Tjudösydöstra udde – Träthällarnas huvudö – – Slobbsudden – Oxlenäs – nordspets – Taktö nordspets – Taktö från gränsen mot till Listershuvud i hänföres till fastigheterna tillika allt vatten, som väl har annan förbindelse med öppna havet än i 2 § 2 angives men ej av större bredd än en kilometer räknat från fastlandet eller från ö av minst etthundra meters längd. Denna bestämmelse skall dock ej äga tillämpning beträffande vatten vid eller eller vid andra öar, vilka från fastlandet helt skiljas av vatten som har förbindelse med öppna havet av större bredd än en kilometer räknat på sätt i första stycket sägs. mot i norr till i hör till fastigheterna allt vatten som har annan förbindelse med öppna havet än vad som anges i 2 § 3 men där förbindelsen inte är av större bredd än en kilometer räknat från fastlandet eller från en ö som är .