prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — Tillämpningsområdet för lagen preciseras genom det som anges i 2 § om att viss verksamhet inte ska anses som försäkringsdistribution. I 6 § finns även undantag från tillämpnings- området för vissa kompletterande försäkringar som sidoverksamma försäkringsförmedlare distribuerar. I första stycket anges att lagen innehåller bestämmelser om försäk- ringsdistribution som gäller för försäkringsföretag och försäkrings- förmedlare. I 3 § finns en bestämmelse som innebär att bestämmelserna om försäkringsdistribution även gäller vid distribution av återförsäkring, om inte annat anges. I 9 § 11 finns en definition av försäkrings- förmedlare. avses företag som har tillstånd att driva försäkringsrörelse enligt försäkringsrörelselagen eller lagen om utländska försäkringsgivares verksamhet i . Verksamhet som utgör försäkringsdistribution delas enligt andra stycket in i dels åtgärder som vidtas innan och när ett försäkringsavtal ingås (punkterna 1 och 2), dels tjänster som tillhandahålls i förhållande till redan ingångna försäkringsavtal (punkt 3). Punkterna är alternativa. Det innebär att det är tillräckligt att verksamheten består av en av de åtgärder som anges i någon av dessa punkter för att det ska vara fråga om försäkringsdistribution. När det gäller åtgärder som är hänförliga till det prekontraktuella stadiet avses vid sidan av råd och vissa former av marknadsföring, även sådant arbete genom vilket en kund biträds med att upphandla olika försäkringslösningar. Vidare omfattas även ett uppdrag att för någon annans räkning ingå försäkringsavtal på grundval av en fullmakt. Inom ramen för vad som ska anses som ”annat förberedande arbete” omfattas även utveckling av försäkringsprodukter. Det innebär att utveckling av försäkringsprodukter är en tillståndspliktig verksamhet enligt lagen. I en sådan tidig situation torde dock i de allra flesta fall inte en direkt kundrelation föreligga, varför ett flertal av bestämmelserna i lagen i praktiken inte aktualiseras. Som en konsekvens av direktivets ordalydelse och att tillämpningsområdet – i förhållande till försäkringsförmedlings- direktivet – utsträckts till att omfatta försäkringsföretagens direkt- försäljning till kunder, utgör det också försäkringsdistribution när ett försäkringsföretag ingår försäkringsavtal. Detta innebär att även om den enda distributionsåtgärd som ett försäkringsföretag avser att göra är att ingå ett försäkringsavtal, så utlöser det skyldigheten att uppfylla lagens krav i den utsträckning de blir relevanta, t.ex. i fråga om att ha ersättningssystem som inte negativt påverkar förmågan att uppfylla god Ett försäkringsföretag måste även vid direkt- försäljning leva upp till lagens krav i fråga om bl.a. den information som kunden ska få. Lagen reglerar dock inte formerna för hur ett försäkrings- avtal ska ingås eller vilka villkor som ett sådant avtal kan innehålla. När försäkringsavtalet distribuerats genom en försäkringsförmedlare innebär dock inte ingåendet av avtalet några förpliktelser för försäkringsföretaget när det gäller informationsgivning eller bedömning av kundens krav och behov. De skyldigheterna ska i första hand fullgöras av den försäkrings- distributör som kunden vänder sig till, vilket i det avseendet är en försäkringsförmedlare. I paragrafen finns det, till skillnad från motsvarande bestämmelse i lagen om försäkringsförmedling, inte något krav på att verksamheten ska vara yrkesmässig. Det innebär att det bör vara tillräckligt att försäkrings- distributionen sker mot ersättning för att en försäkringsförmedlare ska omfattas av lagen (se 9 § 11). Begreppet ersättning har en vid betydelse och omfattar betalningar, icke-monetära förmåner och andra incitament (se 9 § 6). Aktörer som bedriver verksamhet som uppfyller övriga kriterier, men som inte utförs mot någon ersättning, omfattas däremot inte av lagen. Det innebär bl.a. att gruppföreträdare som ideellt biträder gruppmedlemmar eller försäkringsföretag, inom ramen för en grupp- försäkringslösning, ofta redan av detta skälet inte behöver tillstånd. Lagen omfattar, till skillnad från lagen om försäkringsförmedling, även verksamhet som bedrivs av ett försäkringsföretag. I lagen regleras emellertid inte skyldigheter för fysiska personer som endast är anställda hos ett försäkringsföretag eller en försäkringsförmedlare (jfr 1 kap. 7 § lagen om försäkringsförmedling och artikel 2.3 andra meningen i försäk- ringsförmedlingsdirektivet). Försäkringsförmedlare och försäkrings- företag är emellertid skyldiga att tillse att sådana personer har bl.a. erforderlig kunskap och kompetens (se 4 kap. 6 §). Vidare kan bl.a. fysiska personer som ingår i ledningen för ett försäkringsförmedlings- företag eller ett försäkringsföretag påföras sanktioner om företaget har gjort sig skyldig till en överträdelse av lagen (se 9 kap. 2 och 3 §§). Som försäkringsdistribution anses även utförande av sådana tjänster som avses i 2 kap. 1 § lagen om värdepappersmarknaden om de gäller investeringsalternativ inom ramen för försäkringsbaserade investerings- produkter eller pensionsförsäkringar som är exponerade mot marknads- volatilitet (se 7 kap. 1 § förevarande lag). Det som avses är att inom ramen för ett livförsäkringsavtal tillhandahålla investeringstjänster (se definitionen i 1 kap. 4 c § lagen om värdepappersmarknaden). Det inne- bär att en försäkringsförmedlare får bistå en kund med sådana rekommendationer som avser finansiella instrument även om för- medlaren inte har tillstånd för värdepappersrörelse som omfattar investe- ringsrådgivning (2 kap. 1 § 5 lagen om värdepappersmarknaden). Investeringstjänster som tillhandahålls av försäkringsförmedlare utan samband med försäkringsavtal, kräver dock tillstånd för värdepappers- rörelse. Försäkringsföretag är emellertid undantagna från kravet på till- stånd för värdepappersrörelse (se 2 kap. 5 § första stycket 4 lagen om värdepappersmarknaden). Ett värdepappersinstituts investeringstjänster i förhållande till investeringsalternativ inom ramen för en livförsäkring får inte avse tjänster i förhållande till produktens försäkringsinslag. Det utgör en begränsning som innebär att ett värdepappersinstitut endast får utföra investeringstjänster inom ramen för en livförsäkring som avser finansiella instrument som försäkringen är exponerad mot. Ett värde- pappersinstitut får inte heller utföra annan verksamhet som utgör försäkringsdistribution, t.ex. rekommendera att kunden ingår ett visst livförsäkringsavtal. För sådan verksamhet krävs tillstånd enligt före- varande lag. I andra stycket 1 anges ”ge råd om” försäkringsavtal där det i mot- svarande bestämmelse i 1 kap. 1 § andra stycket 1 lagen om försäkrings- förmedling anges ”lägga fram”. Det innebär inte någon ändring i sak. Även enligt förevarande lag omfattas således att lägga fram försäkrings- avtal av tillämpningsområdet. Det som anges om försäkringsdistribution gäller även tillhandahållande av information om ett eller flera försäkringsavtal i enlighet med kriterier som kunder väljer via en webbplats eller andra medier. Detta avser även sammanställande av en rangordningslista med försäkringsprodukter, inklusive pris- och produktjämförelser, eller rabatter på försäkrings- , när kunden direkt eller indirekt kan ingå ett försäkringsavtal med hjälp av nämnda medier (jfr definitionen av försäkringsdistribution i artikel 2.1.1 i direktivet). Paragrafen har i allt väsentligt utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.2. Paragrafen genomför artikel 2.2 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen innebär att viss verksamhet inte ska anses utgöra försäk- Första stycket motsvarar i huvudsak 1 kap. 2 § lagen om försäkrings- förmedling. Av punkt 1 följer att åtgärder som inskränker sig till att endast skapa kontakt mellan en presumtiv kund och en försäkringsdistributör inte är försäkringsdistribution. Detta gäller såväl information till kunder om försäkringsdistributörer som information till försäkringsdistributörer om presumtiva kunder (artikel 2.2 c och d i direktivet). Undantaget i punkt 2 för den som bara lämnar allmän information om försäkring syftar till att tydliggöra avgränsningen av försäkringsdistri- bution (jfr artikel 2.2 d i och skäl 14 till direktivet). Med allmän information avses bl.a. information om olika typer av försäkringar och försäkringsdistributörer. Om den verksamhet som beskrivs i någon av punkterna 1 och 2 kombi- neras med annat biträde för att bistå med ingående av ett försäkringsavtal är det fråga om försäkringsdistribution som omfattas av lagen. Punkt 3 tar sikte på annat än sådan allmän information som avses i punkt 2 och som kan lämnas av t.ex. skatteexperter och revisorer, vilka ger råd om försäkringsskydd som är underordnade deras huvudsakliga verksamhet (artikel 2.2 a i och skäl 14 till direktivet). Undantaget får även anses omfatta tillhandahållande av sedvanliga informations- broschyrer och faktablad. Om den verksamheten kombineras med annat biträde för att bistå med ingående eller fullgörande av ett försäkringsavtal är det fråga om försäkringsdistribution som omfattas av lagen. Av andra stycket följer att yrkesgruppen skadereglerare och de som Prop. 2017/18:216 värderar skador inte kan anses ägna sig åt försäkringsdistribution. heller försäkringsföretagens skadereglering anses som försäkrings- distribution. Den som däremot biträder en kund vid skada omfattas inte av undantaget. Undantaget motsvarar i sak artikel 2.2 b i försäkrings- distributionsdirektivet (se också skäl 14 till direktivet). Övervägandena finns i avsnitt 6.2.2. Paragrafen genomför artikel 2.1.2, 2.1.5 och 2.1.7 och delvis artikel 1.1 och 1.2 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 kap. 3 § lagen om försäkrings- förmedling. Av paragrafen följer att bestämmelserna om försäkringsdistribution även gäller vid distribution av återförsäkring, om inte annat anges. På motsvarande sätt gäller bestämmelserna i lagen om försäkringsföretag och försäkringsförmedlare även för återförsäkringsföretag och åter- försäkringsförmedlare. Bestämmelserna om informationsskyldighet är inte tillämpliga vid distribution av återförsäkring, se 5 kap. 22 § 2 (jfr artiklarna 18–21 i försäkringsdistributionsdirektivet). Bestämmelserna om skyldighet att iaktta god försäkringsdistributionssed m.m. och om skadestånds- skyldighet är dispositiva vid distribution av återförsäkring (se författ- ningskommentaren till 8 §). Övervägandena finns i avsnitt 6.2.2. Paragrafen innehåller en upplysningsbestämmelse och den motsvarar delvis 1 kap. 4 § lagen om försäkringsförmedling. I paragrafen anges det, till skillnad från i lagen om försäkrings- förmedling, att lagen även gäller anknutna försäkringsförmedlare, sidoverksamma försäkringsförmedlare och anknutna sidoverksamma försäkringsförmedlare. Av definitionen av försäkringsförmedlare följer att begreppet även omfattar anknuten försäkringsförmedlare, sidoverksam försäkrings- förmedlare och anknuten sidoverksam försäkringsförmedlare (se författningskommentaren till 9 §). I lagen finns vissa bestämmelser som bara gäller för anknutna försäkringsförmedlare, sidoverksamma för- säkringsförmedlare och anknutna sidoverksamma försäkringsförmedlare. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.2. Paragrafen motsvarar i huvudsak 1 kap. 6 § lagen om försäkrings- förmedling. Paragrafen innebär dels att denna lag gäller i tillämpliga delar även för den verksamhet som bedrivs av utländska försäkringsdistributörer i , dels att lagen om utländska filialer m.m. gäller för verksamhet 2017/18:216 som bedrivs genom filialer till utländska försäkringsdistributörer som är avdelningskontor med självständig förvaltning. Övervägandena finns i avsnitt 8. Paragrafen genomför artikel 1.3 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen motsvarar delvis 1 kap. 8 § lagen om försäkrings- Paragrafen innehåller undantag från lagens tillämpningsområde för sidoverksamma försäkringsförmedlare. I försäkringsdistributions- direktivet undantas liksom i lagen om försäkringsförmedling personer som inte har försäkringsförmedling som huvudsaklig yrkesverksamhet, om vissa förutsättningar är uppfyllda. I punkt 1 är leden a–c alternativa och anger de risker som en försäkring vars distribution kan undantas får avse. Det innebär att försäkringen måste avse någon eller flera av de risker som anges. Rekvisiten är kumulativa när det gäller punkterna 1 och 2, medan punkt 3 är alternativ till punkt 2 i förhållande till försäkringar som täcker risker i samband med tjänster. Begränsningen i fråga om premiens storlek ska beräknas på det individuella försäkringsavtal som distribueras. Försäkringsdistributörer som engagerar en sidoverksam försäkrings- förmedlare (ett s.k. specialombud) som omfattas av undantaget ska enligt 7 § säkerställa att information lämnas till kunden och att verksamheten uppfyller vissa krav (se författningskommentaren till den paragrafen). Övervägandena finns i avsnitt 6.2.2. Paragrafen genomför artikel 1.4 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- Paragrafen innebär en skyldighet för försäkringsdistributörer som engagerar en försäkringsförmedlare som omfattas av undantaget i 6 § (ett s.k. specialombud) att säkerställa att angivna krav uppfylls. Punkt 1 innebär att försäkringsdistributören ska säkerställa att special- ombudet tillhandahåller kunden information innan försäkringsavtalet ingås, med uppgifter om försäkringsdistributörens identitet och adress samt om de förfaranden som gör det möjligt för kunden att anmäla klagomål till den försäkringsdistributör som engagerat specialombudet (se författningskommentaren till 4 kap. 15 §). Punkt 2 innebär att försäkringsdistributören ska säkerställa att special- ombudet infört ändamålsenliga och proportionerliga system som är förenliga med de grundläggande krav som gäller vid försäkrings- distribution (4 kap. 1 §), begränsningar avseende tredjepartersättningar och ersättningssystem (4 kap. 3 och 5 §§), regler vid korsförsäljning (4 kap. 13 §) samt vissa informationskrav (5 kap. 14, 18 och 19 §§) och som beaktar kundens krav och behov innan avtalsförslaget läggs fram. Det innebär bl.a. att specialombudet ska beakta det skydd den aktuella försäkringen ger i förhållande till gällande konsumentskyddslagstiftning samt efterfråga kundens befintliga skydd genom t.ex. hemförsäkring. Vidare ska försäkringsdistributören säkerställa att specialombudet ger det Prop. 2017/18:216 produktfaktablad som avses i 5 kap. 13 § till kunden innan avtalet ingås. Övervägandena finns i avsnitt 6.2.2. Paragrafen genomför delvis artikel 22.1 i försäkringsdistributionsdirek- tivet. Paragrafen innehåller bestämmelser i fråga om avtalsvillkor som inskränker en försäkringsdistributörs distributionsrättsliga skyldigheter enligt lagen. Lagen är i huvudsak indispositiv. Paragrafen tar inte sikte på försäkringsvillkor i försäkringsavtal. Första stycket motsvarar i huvudsak 1 kap. 9 § lagen om försäkrings- förmedling. Bestämmelsen reglerar möjligheten att i vissa fall avvika från bestämmelserna om försäkringsdistribution genom avtal. Bestämmelser om skyldighet att iaktta god försäkringsdistributionssed m.m. (4 kap. 1 §), som är sanktionerad med en skadeståndsskyldighet (4 kap. 16 §), får avtalas bort bara vid återförsäkringsdistribution och försäkringsdistribution som avser stora risker. Andra stycket, som inte har någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling, genomför delvis artikel 22.1 i försäkringsdistributions- direktivet. Bestämmelsen reglerar möjligheten att avtala bort bl.a. de informationskrav som gäller vid distribution av försäkringsbaserade investeringsprodukter och pensionsförsäkringar som är exponerade mot marknadsvolatilitet, när kunden är en professionell kund. En definition av professionell kund finns i 9 § 17 (se författningskommentaren till den paragrafen). Övervägandena finns i avsnitt 6.2.2. Paragrafen genomför i huvudsak artikel 2.1 i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen motsvarar delvis 1 kap. 10 § lagen om försäkrings- förmedling och innehåller definitioner som är grundläggande i lagen. Ipunkt 1 finns en definition av anknuten försäkringsförmedlare. Försäkringsdistributionsdirektivet innehåller, till skillnad från försäk- ringsförmedlingsdirektivet, inte någon definition av anknuten försäkringsförmedlare (jfr artikel 2.7 i och skäl 10 till försäkrings- förmedlingsdirektivet). Den närmare innebörden av begreppet behandlas i avsnitt 7.1.7. Ipunkt 2 finns en definition av anknuten sidoverksam försäkrings- förmedlare. I punkt 20 definieras sidoverksam försäkringsförmedlare. Den närmare innebörden av begreppet behandlas i avsnitt 7.1.6. Ipunkt 3 finns en definition av behörig myndighet. Definitionen mot- svarar 1 kap. 10 § 2 lagen om försäkringsförmedling. Försäkringsdistri- butionsdirektivet innehåller, till skillnad från försäkringsförmedlings- direktivet, inte någon definition av behörig myndighet (jfr artikel 2.11 i försäkringsförmedlingsdirektivet). Definitionen avser bara utländska myndigheter eller andra utländska organ som har behörighet att besluta 2017/18:216 om tillstånd för eller registrering av utländska försäkringsförmedlare eller att utöva tillsyn över sådana förmedlare. Ipunkt 4 anges innebörden av förkortningen EES. Ipunkt 5 finns en definition av EES-försäkringsförmedlare. Defini- tionen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmedling, försäkringsförmedlingsdirektivet eller försäkringsdistributionsdirektivet. Punkten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den behandlas i avsnitt 8.2.1. Punkt 6 genomför artikel 2.1.9 i försäkringsdistributionsdirektivet. Definitionen av ersättning har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmedling eller försäkringsförmedlingsdirektivet. Begreppet behandlas både när det gäller regler för verksamheten (se särskilt avsnitt 9.3) och när det gäller ytterligare krav vid distribution av försäkrings- baserade investeringsprodukter (se särskilt avsnitt 11.5). Punkt 7 genomför artikel 2.1.12 i försäkringsdistributionsdirektivet. Definitionen av filial har inte någon motsvarighet i försäkrings- förmedlingsdirektivet. Definitionen i lagen ändras i förhållande till mot- svarande definition i lagen om försäkringsförmedling (1 kap. 10 § 4). Definitionen behandlas i avsnitt 8. Punkt 8 genomför artikel 2.1.17 i försäkringsdistributionsdirektivet. Definitionen av försäkringsbaserad investeringsprodukt motsvarar defini- tionen i och rådets förordning (EU) nr 1286/2014 av om faktablad för paketerade och försäkrings- baserade investeringsprodukter för icke-professionella investerare (Priip- produkter). Definitionen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmedling eller försäkringsförmedlingsdirektivet. Med försäkringsbaserad investeringsprodukt avses en försäkring med ett förfallo- eller återköpsvärde som helt eller delvis är direkt eller indirekt exponerat mot marknadsvolatilitet. I definitionen undantas skade- försäkring och livförsäkring med fasta ersättningsbelopp. Vidare undantas olika pensionsprodukter enligt artikel 2.1.17 c och d, vilka i lagen inbegrips i begreppet pensionsförsäkring. En definition av termen pensionsförsäkring finns i punkt 16. Den definitionen är inte kopplad till den definition av pensionsförsäkring som används inom skatte- lagstiftningen. Definitionen behandlas i avsnitt 11. Ipunkt 9 definieras försäkringsdistributionsdirektivet. Punkt 10 genomför artikel 2.1.8 i försäkringsdistributionsdirektivet. Definitionen av försäkringsdistributör har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmedling eller försäkringsförmedlingsdirektivet. Med försäkringsdistributör avses varje försäkringsförmedlare, sido- verksam försäkringsförmedlare, anknuten försäkringsförmedlare, anknuten sidoverksam försäkringsförmedlare eller försäkringsföretag. Med försäkringsdistributör avses emellertid i försäkringsdistributions- direktivet inte återförsäkringsförmedlare eller återförsäkringsföretag (jfr artikel 2.1.8). Enligt lagen gäller bestämmelserna om försäkring även distribution av återförsäkring, om inte annat anges (3 §). Definitionen av försäkringsdistributör omfattar därför samtliga kategorier av försäkrings- förmedlare, återförsäkringsförmedlare, försäkringsföretag och åter- försäkringsföretag. avses företag som har till- stånd att driva försäkringsrörelse enligt försäkringsrörelselagen (2010:2043) och lagen (1998:293) om utländska försäkringsgivares Prop. 2017/18:216 verksamhet i . Punkt 11 genomför artikel 2.1.3 i försäkringsdistributionsdirektivet. Definitionen av försäkringsförmedlare ändras i förhållande till mot- svarande definition i lagen om försäkringsförmedling (1 kap. 10 § 5). Definitionen skiljer sig från den i direktivet på så sätt att även sido- verksamma försäkringsförmedlare omfattas. Med försäkringsförmedlare avses varje fysisk eller juridisk person, med undantag för försäkrings- företag eller deras anställda, som mot ersättning bedriver försäkrings- distribution. Bestämmelserna om försäkringsdistribution i lagen gäller även vid distribution av återförsäkring, om inte annat anges (3 §). Definitionen av försäkringsförmedlare omfattar därför samtliga kategorier av försäkringsförmedlare och även återförsäkringsförmedlare. Ipunkt 12 finns en definition av försäkringsförmedlare från tredjeland. Definitionen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling, försäkringsförmedlingsdirektivet eller försäkringsdistribu- tionsdirektivet. Med försäkringsförmedlare från tredjeland avses en försäkringsförmedlare vars hemland inte omfattas av försäkringsdistribu- tionsdirektivet. Punkten har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Den behandlas i avsnitt 8.2. Punkt 13 genomför artikel 2.1.10 i försäkringsdistributionsdirektivet. Definitionen innebär en precisering i förhållande till termen hemland i lagen om försäkringsförmedling (1 kap. 10 § 6). Med hemland avses, om förmedlaren är en fysisk person, det land där förmedlaren har sin hemvist, eller om förmedlaren är en juridisk person, det land där förmedlarens säte är beläget eller, om förmedlaren enligt nationell rätt inte har något säte, det land där förmedlarens huvudkontor är beläget. Ilagrådsremissens förslag finns i punkt 14 en definition av uttrycket huvudsakligt verksamhetsställe. Definitionen motsvarar artikel 2.1.14 i försäkringsdistributionsdirektivet. Enligt den definitionen avses med huvudsakligt verksamhetsställe den plats där den huvudsakliga verksam- heten bedrivs. Den definitionen tillför emellertid inte något i sak och anges därför inte i lagen. I lagen används uttrycket i 8 kap. 4 § och 9 kap. 1 och 30 §§. I de bestämmelserna avses med huvudsakligt verksamhets- ställe detsamma som i definitionen i direktivet. Definitionen i punkt 14 motsvarar definitionen av kvalificerat innehav i 1 kap. 15 § försäkringsrörelselagen. Definitionen behandlas i avsnitten 7.2.6, 10.3.2 och 12.1. Punkt 15 genomför artikel 2.1.13 i försäkringsdistributionsdirektivet. Definitionen av nära förbindelser har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmedling eller försäkringsförmedlingsdirektivet. Med nära förbindelser avses detsamma som i 1 kap. 14 § försäkringsrörelselagen. Det som där anges om försäkringsföretag ska i stället avse försäkrings- förmedlare. Definitionen behandlas i avsnitten 7.2.6 och 12.1. Ipunkt 16 finns en definition av pensionsförsäkring. Med sådana försäkringsavtal avses både privata pensionsförsäkringar och tjänste- pensionsförsäkringar som avses att ha som syfte att ge inkomst vid pensionering och som berättigar den försäkrade till vissa ersättningar. Definition av pensionsförsäkring är inte kopplad till den definition som används inom skattelagstiftningen. Definitionen har inte någon 2017/18:216 motsvarighet i lagen om försäkringsförmedling eller försäkringsdistribu- tionsdirektivet. Definitionen behandlas i avsnitt 6.2.2. I punkt 17 finns en definition av professionell kund.