prop · H503232 · 2018-04-19 00:00:00 — 2017/18:232 bör kunna användas av tillsynsmyndigheten för att i ett enskilt fall mar- kera allvaret i en situation och försöka förmå den personuppgiftsansva- rige eller personuppgiftsbiträdet att ändra sig i fråga om planerad be- handling. Därigenom kan det förebyggas att behandling som inte är för- enlig med regelverket påbörjas. Varning bör emellertid även kunna användas om pågående behandling riskerar att strida mot lag eller annan författning. Att utfärda varning bör som regel bli aktuellt först om tillsynsmyndig- heten bedömer att den inte på annat sätt kan förmå den personuppgiftsan- svarige eller personuppgiftsbiträdet att följa regelverket. Varningen ska tjäna som väckarklocka för den personuppgiftsansvarige eller personupp- giftsbiträdet. Varning bör nämligen – även om den inte är tvingande – ses som ett steg på vägen mot ett föreläggande. En varning bör vara skriftlig och tydligt ange på vilket sätt behand- lingen riskerar att strida mot regelverket. En varning bör kunna avse vil- ken form av förändring som helst i behandlingen, t.ex. vilka personupp- gifter som får behandlas, hur ett behandlingssystem bör utformas, vilka säkerhetsåtgärder som krävs eller något annat som har betydelse för behandlingen. Till skillnad från Datainspektionen anser regeringen att en varning inte ska vara bindande. Därmed är det inte fråga om ett beslut av tillsynsmyndigheten som är överklagbart. Det kan i och för sig diskuteras om ordet varning, som används i direk- tivet, är ett lämpligt uttryck. Det skulle kunna leda tankarna fel, eftersom ordet varning används i många olika betydelser. Mot bakgrund av att samma ord används både i annan tillsynsverksamhet och i dataskyddsför- ordningen för motsvarande befogenhet har utredningen ansett att den nya åtgärden bör benämnas varning. Regeringen delar denna uppfattning. Regeringens förslag: Om tillsynsmyndigheten konstaterar att person- uppgifter behandlas i strid med lag eller annan författning eller att den personuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet på något annat sätt inte fullgör sina skyldigheter, får tillsynsmyndigheten 1.genom förebyggande åtgärder försöka förmå den personuppgifts- ansvarige eller personuppgiftsbiträdet att vidta åtgärder för att behandlingen ska bli författningsenlig eller att uppfylla andra skyldigheter, 2.förelägga den personuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet att vidta åtgärder för att behandlingen ska bli författningsenlig eller att uppfylla andra skyldigheter, 3.förbjuda fortsatt behandling om bristen är allvarlig, eller 4.besluta om en sanktionsavgift. Om tillsynsmyndigheten utfärdar ett föreläggande ska det av före- läggandet framgå när åtgärderna senast ska vara genomförda och, om det är lämpligt, vilka åtgärder som ska vidtas. 2017/18:232 Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: anser att sanktionsavgifter inte bör hindra att tillsynsmyndigheten ska kunna förena förelägganden med vite. Skälen för regeringens förslag Vilka åtgärder kan komma i fråga? Om tillsynsmyndigheten konstaterar att den personuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet inte uppfyller kraven på författningsenlig personuppgiftsbehandling bör det finnas möjlighet för myndigheten att uppmana den ansvarige och biträdet att uppfylla sina skyldigheter. Det kan göras genom vissa av de åtgärder som normalt används i det före- byggande arbetet, nämligen råd, rekommendationer eller påpekanden. Om den personuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet vidtar de åtgärder som krävs så snart tillsynsmyndigheten väcker en fråga torde det räcka med fortsatt dialog. behöver emellertid också kunna tvinga den personuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet att fullgöra sina skyldigheter. Medlen för det bör vara bindande föreläg- ganden, förbud mot fortsatt behandling och beslut om sanktionsavgift. Enligt artikel 47.2 b ska tillsynsmyndigheten t.ex. kunna beordra den per- sonuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet att vidta åtgärder för att en behandling ska bli förenlig med bestämmelserna som genomför direk- tivet. I artikel 58.2 d i förordningen används ordet förelägga i mot- svarande bestämmelse. Regleringen tar sikte på att tillsynsmyndigheten ska kunna utfärda bindande beslut som uppmanar tillsynsobjektet att vidta vissa åtgärder för att göra personuppgiftsbehandlingen författnings- enlig. Eftersom ordet förelägga används i förordningen är det lämpligt att använda det i ramlagen. I direktivet anges rättelse, radering och begränsning av behandlingen som exempel på åtgärder som tillsynsmyndigheten ska kunna förelägga den personuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet att vidta. Vad som avses med korrigeringsalternativen behandlas i avsnitt 10.4. När det gäller sådana åtgärder kan det vara lämpligt att tillsynsmyndigheten i föreläggandet anger vilken åtgärd som ska vidtas. I många andra fall är dock tillsynsobjektet bättre lämpat att avgöra vad som bör göras för att behandlingen ska bli författningsenlig. Det kan t.ex. vara fråga om vilka tekniska åtgärder som bör vidtas eller vilka säkerhetslösningar som bör väljas. bör därför endast om det är lämpligt ange vilken åtgärd som ska vidtas. Däremot ska det alltid framgå när åtgärden ska vara genomförd. En särskild fråga är om tillsynsmyndigheten bör kunna förelägga att uppgifter ska raderas. Datainspektionen får inte själv besluta om radering av personuppgifter. Beslut om radering är en mycket ingripande åtgärd, särskilt för myndigheter. Som framgår av avsnitt 10.4.2 kan rade- ring sällan komma i fråga med hänsyn till reglerna i 2 kap. tryckfrihets- förordningen. Med anledning av åtgärdens begränsade tillämpningsom- råde tillämpas 47 § personuppgiftslagen sällan mot myndigheter, men upplevs trots det inte som obsolet. I likhet med utredningen anser rege- ringen att tillsynsmyndigheten bör kunna utfärda föreläggande om rade- Prop. 2017/18:232 ring. Myndigheten måste givetvis beakta att åtgärden inte får stå i strid med annan lagstiftning. Förelägganden bör inte bara kunna utfärdas för att säkerställa att per- sonuppgiftsbehandling ska vara författningsenlig. För att tillsynsmyndig- heten ska ha effektiva befogenheter behöver den även kunna utfärda bindande förelägganden som tar sikte på att personuppgiftsansvariga och personuppgiftsbiträden ska uppfylla andra skyldigheter. Det kan t.ex. vara att införa bättre säkerhetslösningar, fullgöra dokumentationsskyl- dighet eller att överlämna viss dokumentation eller ge tillträde till lokaler. Förbud mot fortsatt behandling Enligt artikel 47.2 c ska tillsynsmyndigheten kunna införa en tillfällig eller definitiv begränsning av, inklusive förbud mot, fortsatt behandling. Med förbud mot fortsatt behandling avses att någon behandling inte längre får förekomma. Personuppgifter får dock alltid behandlas om det är nödvändigt med hänsyn till reglerna i 2 kap. tryckfrihetsförordningen. För att genomföra direktivet bör en bestämmelse om förbud mot fort- satt behandling tas in i ramlagen. I flera lagstiftningsärenden har det ansetts naturligt att förbud mot fortsatt behandling även bör kunna riktas mot myndigheter (prop. 2009/10:85 s. 275 och prop. 2014/15:148 s. 89). Åtgärden bör dock på samma sätt som användas restriktivt (jfr prop. 1997/98:44 s. 103). Förbud mot fortsatt behandling bör bara kunna meddelas om en myndighet på ett allvarligt sätt har åsidosatt sina skyl- digheter och bristerna är sådana att de inte kan åtgärdas på annat sätt än att behandlingen upphör (jfr SOU 2015:39 s. 626 f.). Att en personuppgift har behandlats på ett sådant sätt att förbud mot fortsatt behandling aktualiseras behöver inte innebära att all behandling av uppgiften måste upphöra. Förbudet måste kopplas till vad som föran- ledde det (jfr avsnitt 10.4.3). Hur omfattande förbudet blir beror på vil- ken typ av personuppgift det är och hur den har behandlats. Ett förbud mot fortsatt behandling bör normalt vara permanent. I vissa fall kan dock ett tillfälligt förbud vara en lämplig åtgärd, t.ex. om den personuppgiftsansvarige trots påpekande eller varning från tillsynsmyn- digheten har påbörjat otillåten personuppgiftsbehandling och myndig- heten bedömer att bristerna kan rättas till. Ska förelägganden kunna förenas med en sanktion? Regeringen föreslår i avsnitt 12.7 att tillsynsmyndigheten ska få besluta om administrativa sanktionsavgifter. Sådana avgifter kan aktualiseras t.ex. om en personuppgiftsansvarig eller ett personuppgiftsbiträde under- låter att följa ett föreläggande eller beslut från tillsynsmyndigheten. Till skillnad från anser regeringen att det är det tillräckligt att tillsynsmyndigheten i ett föreläggande kan upplysa om att sanktions- avgift kan komma att tas ut om föreläggandet inte följs. Det finns därför inget behov av att även kunna förena ett föreläggande med vite. 2017/18:232 11.8 På samma sätt som ska förvaltningslagen tillämpas i tillsynsmyn- dighetens verksamhet. Lagen innehåller grundläggande regler om hand- läggning av ärenden hos förvaltningsmyndigheterna men gäller bara i den utsträckning det inte finns avvikande regler i andra författningar. Som tidigare nämnts saknas generell författningsreglering av tillsyns- verksamhet. Det är i huvudsak inte heller fråga om ärendehantering utan en arbetsuppgift som kan lösas på olika sätt. I vissa fall lägger tillsyns- myndigheten upp ett tillsynsärende för att kunna hantera inkommande handlingar. Det är t.ex. vanligt att klagomål som enskilda ger in hanteras som ärenden. Direktivet innehåller vissa detaljbestämmelser som tar sikte på tillsyns- myndighetens handläggning av framställningar från enskilda, t.ex. regler om hur tillsynsmyndigheten ska hantera klagomål från enskilda och om kontroller av om behandlingen är författningsenlig. Utöver förvaltnings- lagen krävs vissa handläggningsregler för tillsyn enligt ramlagen. Rege- ringen anser att dessa bestämmelser i största möjliga utsträckning bör tas in i ramlagen och den tillhörande förordningen. Därigenom skapas en samlad reglering som kan anpassas till vad som krävs enligt direktivet. Regeringens bedömning: Det behöver inte regleras att tillsynsmyn- digheten ska kommunicera före beslut som tillsynsmyndigheten avser att fatta med stöd av korrigerande tillsynsbefogenheter, eftersom för- valtningslagens allmänna bestämmelser om kommunikation gäller. Utredningen föreslår att särskilda bestämmelser om kommunikation införs. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig i denna del. Skälen för regeringens bedömning: I 46 § personuppgiftslagen finns bestämmelser som utgör ytterligare processuella skyddsåtgärder för den personuppgiftsansvarige när tillsynsmyndigheten utövar sin befogenhet att besluta om vitesföreläggande. Bland annat anges att den personupp- giftsansvarige, enligt huvudregeln, ska ha fått tillfälle att yttra sig innan tillsynsmyndigheten beslutar om vite. Utredningen föreslår att det i ramlagen ska införas en liknande bestäm- melse om kommunikation inför beslut som tillsynsmyndigheten avser att fatta med stöd av sina korrigerande tillsynsbefogenheter. Av 25 § i den nya förvaltningslagen framgår dock att innan en myndighet fattar ett beslut i ett ärende ska den, om det inte är uppenbart obehövligt, under- rätta den som är part om allt material av betydelse för beslutet och ge parten tillfälle att inom en bestämd tid yttra sig över materialet. Denna bestämmelse fyller samma funktion som utredningens förslag. Dessa överväganden gör sig även gällande på förordningens område (se prop. 2017/18:105 s. 156 f.). Mot denna bakgrund bedömer regeringen att det inte finns något behov av bestämmelser om kommunikation. Beslut ska gälla när de fått laga kraft Regeringens förslag: beslut ska inte få verk- ställas . Utredningens bedömning överensstämmer i sak med regeringens. Ut- redningen har dock inte ansett att det behövs några lagstiftningsåtgärder. Remissinstanserna: tillstyrker att tillsynsmyndighe- tens beslut inte ska få verkställas . Datainspektionen avstyrker att tillsynsmyndigheten inte ska få förordna att myndighetens beslut ska gälla . Skälen för regeringens förslag: Enligt 51 § andra stycket personupp- giftslagen får tillsynsmyndigheten besluta att ett av myndigheten medde- lat beslut ska gälla även om det överklagas. I flertalet av de registerför- fattningar som gäller för de myndigheter som kommer att tillämpa ram- lagen finns dock ingen hänvisning till den bestämmelsen, varför till- synsmyndigheten inte har möjlighet att fatta sådana beslut i relation till de myndigheterna. I förarbetena till åklagardatalagen konstateras att det finns både för- och nackdelar med att låta 51 § andra stycket personuppgiftslagen gälla för åklagarmyndigheterna. Systematiska skäl talar för att regleringen borde utformas på samma sätt, oavsett vem beslutet gäller. Verksamhets- skäl anses dock tala mot att införa en sådan möjlighet. På samma sätt som vid införandet av polisdatalagen konstateras att det inte finns skäl att ge Datainspektionen möjlighet att meddela interimistiska beslut (prop. 2014/15:63 s. 57 och prop. 2009/10:85 s. 91). I förarbetena till domstols- datalagen görs bedömningen att det inte finns något praktiskt behov av en sådan möjlighet (prop. 2014/15:148 s. 95). Samma bedömning görs för (prop. 2011/12:45 s. 87). Det som talar för att tillåta interimistiska beslut är att det ger möjlighet att hindra sådan behandling som tillsynsmyndigheten anser strider mot regelverket. ger beslut av det slaget förtursbehandling i dom- stol. Utan förtursbehandling kan domstolsprövningen dra ut . Detta är argument som, i likhet med vad Datainspektionen anför, talar för att tillsynsmyndigheten ska kunna förordna att myndighetens beslut ska gälla . och de granskade myndigheterna har emellertid inte alltid samma uppfattning om en behandling är författningsenlig, som verksamheten hos behöriga myndigheter är central i en rättsstat. Det är inte heller givet att tillsynsmyndigheten har tillräcklig kunskap om den granskade verksamheten och dess villkor för att kunna ta nödvändiga hänsyn till verksamheten. Det finns därför anledning att vara försiktig med att låta tillsynsmyndigheten förbjuda en annan myn- dighet att bedriva den verksamhet som statsmakterna beslutat om. Även om det alltså finns skäl som talar för att tillåta interimistiska be- slut, anser regeringen i likhet med utredningen att de argument som tidi- gare anförts mot en sådan möjlighet inom ramlagens tillämpningsområde alltjämt väger tungt när det gäller tillsyn av personuppgiftsbehandling på direktivets område. bör därför inte kunna besluta att myndighetens beslut ska gälla utan hinder av att det inte fått laga kraft. 2017/18:232 Direktivet innehåller inga bestämmelser om när ett beslut som fattats av tillsynsmyndigheten ska börja gälla. Däremot reglerar 35 § i den nya förvaltningslagen närmare när beslut får verkställas. Att ett beslut vunnit laga kraft är som huvudregel förutsättning för verkställighet. Bestämmel- sen innehåller emellertid i andra och tredje styckena vissa undantags- situationer då beslut får verkställas . Som konstaterats ovan ska tillsynsmyndigheten tillämpa förvaltningslagen i verksamheten. För att tillsynsmyndigheten inte ska kunna besluta att myndighetens beslut ska gälla utan hinder av det inte fått laga kraft, behöver detta regleras. Det finns därför enligt regeringens mening anledning att ta in en be- stämmelse i ramlagen om att tillsynsmyndighetens beslut inte ska få verkställas . Befogenhet att göra rättsliga myndigheter Regeringens bedömning: Det behövs inga lagstiftningsåtgärder för att genomföra direktivets bestämmelse om befogenhet för tillsyns- myndigheten att göra rättsliga myndigheter uppmärksamma på felak- Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens bedöm- Utredningen föreslår att det ska införas en skyldighet för tillsyns- myndigheten att anmäla förhållanden som skulle kunna utgöra brott till och felaktigheter som skulle kunna medföra skade- ståndsansvar för staten till Justitiekanslern. Remissinstanserna: Justitiekanslern avstyrker utredningens förslag, bl.a. mot bakgrund av att direktivet inte ställer krav på anmälningsskyl- anser att den föreslagna anmälningsskyldigheten är för vidsträckt och att den bör inträda först efter att den enskilde vänt sig till tillsynsmyndigheten. Skälen för regeringens bedömning: befogen- heter tar sikte på förhållanden som myndigheten har rätt att ingripa mot. kan emellertid myndigheten vid sin tillsyn upptäcka förhållanden som det ankommer på andra myndigheter att ingripa mot. kel 47.5 ska tillsynsmyndigheten ha befogenhet att göra rättsliga myndig- heter uppmärksammade på överträdelser av de bestämmelser som En liknande reglering finns dataskydds- direktiv, men några bestämmelser om detta infördes inte i personupp- En tillsynsmyndighet kan uppmärksamma utredande myn- digheter på felaktigheter som upptäcks vid tillsynen. införa en skyldighet att anmäla felaktigheter skulle man enligt utred- ningen åstadkomma ett effektivt sanktionssystem. I likhet med Justitie- kanslern konstaterar dock regeringen att direktivet inte ställer krav på att det ska finnas någon sådan skyldighet att anmäla överträdelser till rätts- När det gäller skadestånd är det dessutom ett civilrätts- ligt institut där det normala är att den enskilde måste inkomma med en begäran för att en myndighet ska pröva frågan, till skillnad från om en anmälan från en tillsynsmyndighet skulle inleda ett ärende vilket skulle bli fallet med utredningens förslag. Det finns därför enligt regeringens Prop. 2017/18:232 mening anledning att vara restriktiv med att införa en sådan skyldighet. En anmälningsskyldighet liknande den utredningen föreslår finns för (20 § förordningen [2007:1141] med instruktion för Säkerhets- och integritetsskyddsnämn- den). utövar emellertid tillsyn över bl.a. hemliga tvångsmedel och andra områden där sekretess ofta gäller även i förhållande till den enskilde själv. Inom ramlagens tillämp- ningsområde är möjligheten för den enskilde att själv ta del uppgifter som behandlats och information från tillsynsmyndigheten om hur hans eller hennes personuppgifter har behandlats betydligt större. Som Säker- hets- och integritetsnämnden påpekar skulle dessutom utredningens för- slag om anmälningsskyldighet när felaktigheter uppmärksammas i till- synsverksamhet på ramlagens område kunna innebära att den enskildes personuppgifter sprids trots att den enskilde inte vill detta. Mot denna bakgrund anser regeringen att en reglering om anmälningsskyldighet för tillsynsmyndigheten inte ska införas. 11.9Möjlighet att ifrågasätta giltigheten av unionsrättsakter Regeringens bedömning: Det saknas skäl att ge till- synsmyndigheten möjlighet att ansöka hos förvaltningsrätten om att en tillsynsåtgärd ska vidtas, i stället för att själv besluta om åtgärden. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens bedöm- ning. Utredningen föreslår att tillsynsmyndigheten ska få ansöka hos all- män förvaltningsdomstol om att en tillsynsåtgärd beslutas om tillsyns- myndigheten vid handläggningen av ett ärende bedömer att det finns särskilda skäl att ifrågasätta giltigheten av en unionsrättsakt som påver- kar tillämpningen av ramlagen. Remissinstanserna: Kammarrätten i anser att den före- slagna bestämmelsen utgör en helt ny företeelse i svensk rätt och att det behöver utvecklas hur förfarandet är tänkt att fungera. Datainspektionen påtalar vikten av att den föreslagna bestämmelsen utformas på motsva- rande sätt som i dataskyddsförordningen och den följande dataskydds- lagen. Skälen för regeringens förslag: Varje medlemsstat ska enligt arti- kel 47.5 i direktivet i lag säkerställa att tillsynsmyndigheten har befogen- het att bl.a., när så är lämpligt, inleda eller på annat sätt delta i rättsliga förfaranden i syfte att säkerställa efterlevnaden av bestämmelser som antas i enlighet med direktivet. En liknande bestämmelse finns i arti- kel 28.3 tredje strecksatsen dataskyddsdirektiv, men berördes inte vid genomförandet av det direktivet i svensk rätt. har, i det mål som gällde giltigheten av kommissionens beslut att de så kallade Safe Harbor-principerna säkerställde ett adekvat skydd för personuppgifter som överförs till , klargjort att bestäm- melsen i dataskyddsdirektivet kan innebära ett krav på kompletterande processuella bestämmelser i nationell rätt (dom Schrems, C-362/14, 2017/18:232 EU:C:2015:650). I domen konstateras att är exklusivt be- hörig att förklara en EU-rättsakt ogiltig, t.ex. ett kommissionsbeslut om adekvat skyddsnivå i ett tredjeland. Nationella domstolar har således inte någon sådan befogenhet, och än mindre de nationella tillsynsmyndighe- terna när de utreder om ett kommissionsbeslut är förenligt med skyddet för privatlivet och enskilda personers grundläggande fri- och rättigheter. konstaterar mot den bakgrunden att om en nationell till- synsmyndighet anser att det finns fog för en invändning mot behandling av personuppgifter som skett med stöd av ett kommissionsbeslut, måste tillsynsmyndigheten ha möjlighet att inleda ett rättsligt förfarande. Enligt ankommer det på den nationella lagstiftaren att föreskriva rättsmedel som gör det möjligt för tillsynsmyndigheten att vid nationella domstolar göra gällande sådana invändningar. På så sätt kan den natio- nella domstolen, om den delar myndighetens tvivel angående en unions- rättsakts giltighet, hänskjuta en begäran om förhandsavgörande till EU- domstolen för att pröva rättsaktens giltighet. I svensk rätt finns det ingen möjlighet för tillsynsmyndigheter att ini- tiera en domstolsprövning i syfte att skapa förutsättningar för ett klargö- rande från . Utredningen föreslår mot den bakgrunden att tillsynsmyndigheten vid handläggningen av ett ärende ska få ansöka hos allmän förvaltningsdomstol om att en korrigerande åtgärd ska vidtas, om myndigheten bedömer att det finns särskilda skäl att ifrågasätta giltighe- ten av en unionsrättsakt som påverkar tillämpningen av ramlagen. I lagrådsremissen Ny dataskyddslag (s. 157–159) föreslogs en liknande bestämmelse på dataskyddsförordningens tillämpningsområde. Lagrådet konstaterade i det ärendet att det inte framstår som klart att dataskydds- förordningen eller i övrigt ställer krav på att en domstolspröv- ning kan komma till stånd genom tillsynsmyndighetens försorg och av- styrkte förslaget (prop. 2017/18:105 s. 333 f.). Med beaktande av Lag- rådets synpunkter uttalade regeringen i den propositionen att det inte finns tillräckliga skäl att införa en sådan möjlighet i svensk rätt och lämnade därför inget sådant lagförslag. Mot denna bak- grund lämnar regeringen inte heller något sådant förslag till bestämmelse i denna proposition. 11.10.1Skyldighet att bistå en tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat Regeringens förslag: ska på begäran bistå en tillsynsmyndighet i en annan medlemsstat. Bistånd ska endast få väg- ras om det skulle strida mot en lag eller en förordning att tillmötesgå begäran. Vid sådant bistånd får tillsynsmyndigheten använda sina befogenheter enligt ramlagen. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig i denna del. Skälen för regeringens förslag Av artiklarna 46.1 h och 50.1 framgår att tillsynsmyndigheten ska samar- beta med tillsynsmyndigheter i andra medlemsstater. utbyta information och ge varandra bistånd för att säkerställa att direkti- vet tillämpas på ett enhetligt sätt. Biståndet ska särskilt omfatta informa- tion och tillsynsåtgärder, t.ex. samråd, inspektioner och utredningar. Enligt artikel 50.2 ska tillsynsmyndigheten vidta alla lämpliga åtgärder för att kunna besvara en begäran om bistånd utan onödigt dröjsmål och inte senare än efter det att begäran togs emot. åtgärder avses t.ex. att översända information om en pågående utredning. Information som utbytts får enligt artikel 50.3 endast användas för det syfte för vilket den har begärts. En begäran får enligt artikel 50.4 vägras endast om tillsynsmyndigheten inte är behörig i sakfrågan eller att utföra