prop · H503250 · 2018-04-26 00:00:00 — 7 § Kriminalvården får skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff 1.för domar eller beslut på fängelse om syftet är att åstadkomma en jämnare beläggning i kriminalvårdsanstalterna, 2.i avvaktan på ett ställningstagande om överförande av verkställighet av en svensk dom eller ett svenskt beslut på fängelse till en annan stat, eller 3.i avvaktan på regeringens beslut i ett ärende om nåd. I de fall som avses i första stycket 1 får verkställigheten skjutas upp från den dag fängelsestraffet är verkställbart. Paragrafen reglerar i vilka fall och Kriminalvården får skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff för dömda som inte är frihetsberövade när fängelsestraffet är verkställbart. Övervägandena finns i avsnitt 7.2.2. Bestämmelserna innebär att Kriminalvården, trots bestämmelserna i 6 § första stycket om att myndigheten utan dröjsmål ska förelägga den dömde att inställa sig i påbörja verkställigheten, i tre fall får skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff. Möjligheten att skjuta upp verkställigheten gäller oberoende av om ett föreläggande enligt 6 § utfärdats eller inte. Enligt punkt 1 gäller att Kriminalvården får skjuta upp verkställigheten för domar eller beslut på fängelse om syftet är att åstadkomma en jämnare beläggning i kriminalvårdsanstalterna. Enligt punkt 2 gäller att verkställigheten även får skjutas upp om det sker i avvaktan på ett ställningstagande om ett överförande av en svensk dom eller ett svenskt beslut på fängelse till en annan stat ska ske. En tillämpning enligt punkt 2 kan komma i fråga redan innan en framställning om överförande av verkställighet enligt t.ex. lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. och lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom gjorts, eller ett beslut om att sända över en dom till en annan medlemsstat för att där erkännas och verkställas enligt lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen, fattats. Vidare får Kriminalvården enligt punkt 3 skjuta upp verkställigheten av ett fängelsestraff i avvaktan på regeringens beslut i ett ärende om nåd. Möjligheten att skjuta upp verkställigheten enligt punkterna 2 och 3 avser inte endast fängelsestraff av viss längd. Enligt andra stycket får verkställigheten avseende punkt 1 (i syfte att åstadkomma en jämnare beläggning i kriminalvårdsanstalterna) för domar eller beslut på fängelse skjutas upp . Med att verkställigheten får skjutas upp ”högst” avses att verkställigheten inte får skjutas upp än vad det finns behov av. Anståndstiden räknas från den dag domen eller beslutet är verkställbart. Avseende fallen i punkterna 2 (i avvaktan på ett ställningstagande om överförande av verkställighet av en svensk dom eller ett svenskt beslut på fängelse till en annan stat) och 3 (i avvaktan på regeringens beslut i ett ärende om nåd) uppställs inte någon fastställd tidsfrist för hur länge verkställigheten får skjutas upp. Även i dessa fall gäller dock som grundläggande utgångspunkt att verkställigheten ska påbörjas . Det innebär att verkställigheten inte ska skjutas upp än vad som är nödvändigt. När det gäller punkt 2 kan handläggningstiden påverkas av t.ex. den mottagande statens svarstider. När det gäller punkt 3 begränsas den tid som verkställigheten kan skjutas upp av det förhållandet att anståndet sker i avvaktan på regeringens beslut. Bestämmelsen är fakultativ. Det innebär att Kriminalvården är fri att med hänsyn till samtliga omständigheter i varje enskilt fall avgöra om det framstår som en lämplig åtgärd att skjuta upp verkställigheten. Omständigheter som att det finns anledning att anta att den dömde kommer att undandra sig verkställigheten eller fortsätta brottslig verksamhet bör särskilt beaktas vid en tillämpning av bestämmelserna. Bestämmelsen förutsätter inte att det fattas något formellt beslut om att verkställigheten ska skjutas upp. En tillämpning av bestämmelsen hindrar inte den dömde från att påbörja verkställigheten av fängelsestraffet om han eller hon begär det (jfr 5 §). I 14 § regleras under vilka förutsättningar uppskov med verkställigheten får beviljas. Bestämmelser om verkställighetens inledande om den dömde är frihetsberövad finns i 8 §. Dömda som är frihetsberövade 8 § Om en dömd är häktad, omhändertagen enligt 26 kap. 22 § första stycket eller 28 kap. 11 § första eller tredje stycket eller intagen i i ett annat mål när fängelsestraffet är verkställbart, ska verkställigheten påbörjas där han eller hon förvaras. Om den dömde inte förvaras i kriminalvårdsanstalt när verkställigheten enligt första stycket påbörjas och inte heller är häktad eller omhändertagen enligt 26 kap. 22 § första stycket eller 28 kap. 11 § första eller tredje stycket i ett annat mål, ska han eller hon överföras till verkställighet. Paragrafen behandlar frågan om hur verkställigheten ska påbörjas om den dömde är frihetsberövad när fängelsestraffet är verkställbart. Övervägandena finns i avsnitt 7.2.3. Av första stycket följer att om en dömd är häktad (med anledning av misstanke om brott eller med anledning av brott som prövats i ett mål eller som en påföljd avser, jfr 12 a kap. 1 § andra stycket fängelselagen [2010:610]), omhändertagen enligt 26 kap. 22 § första stycket (i avvaktan på prövning av t.ex. frågan om förverkande av villkorligt medgiven frihet på grund av misskötsamhet) eller 28 kap. 11 § första eller tredje stycket (i avvaktan på prövning av t.ex. frågan om undanröjande av en skyddstillsyn på grund av misskötsamhet respektive i avvaktan på att ett beslut om undanröjande av skyddstillsyn får laga kraft) eller intagen i i ett annat mål när fängelsestraffet är verkställbart, ska verkställigheten påbörjas där den dömde förvaras. Det innebär t.ex. att om en domstol beslutat att en dömd ska kvarbli i häkte till dess att domen i ansvarsdelen får laga kraft mot den dömde, verkställigheten ska påbörjas när domen eller beslutet i den del som avser fängelsestraff får laga kraft mot den dömde, förutsatt att fängelsestraffet då även i övrigt är verkställbart, dvs. att hinder mot verkställighet inte föreligger, att påföljdspreskription inte inträtt och att det finns tid kvar för den dömde att avtjäna (jfr 4 §). Verkställigheten ska även påbörjas i ett fall där domstolen i samband med en dom på fängelse enligt 28 kap. 3 § beslutar om omedelbar verkställighet som häktningsbeslutet hävs. I båda dessa fall är den dömde att anse som häktad när fängelsestraffet är verkställbart. Är det däremot så att den dömde inte är frihetsberövad när domstolen i samband med en dom på fängelse enligt 28 kap. 3 § beslutar om omedelbar verkställighet blir i stället 6 § första stycket tillämplig, se ovan under kommentaren till 6 §. Bestämmelsen är tillämplig även i det fallet att en dömd är häktad eller omhändertagen i ett annat mål än det i vilket fängelsestraffet har meddelats. Det innebär att om en dömd t.ex. häktas i ett annat mål och han eller hon redan har ett fängelsestraff som är verkställbart, verkställigheten ska påbörjas där den dömde förvaras. Det kan även avse en dömd som häktas i ett annat mål med anledning av en nordisk eller europeisk arresteringsorder enligt lagen (2011:1165) om överlämnande från enligt en nordisk arresteringsorder eller lagen (2003:1156) om överlämnande från enligt en europeisk arresteringsorder, eller en framställning om utlämning enligt lagen (1957:668) om utlämning för brott eller en framställan om överförande av straffverkställighet till enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m., lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom eller lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen (se t.ex. 3 kap. 15 § den lagen). För det fallet en dömd häktas och han eller hon redan har ett verkställbart fängelsestraff men som han eller hon beviljats uppskov för gäller i stället att den dömde, om han eller hon trots det beviljade uppskovet ändå vill börja verkställa straffet, med stöd av 5 § kan begära att få göra det. Som framgår av bestämmelsen i 15 § kan Kriminalvården i en sådan situation även fatta beslut om att återkalla det beviljade uppskovet. Verkställigheten ska i ett sådant fall anses påbörjad när beslutet om att återkalla uppskovet meddelas. Av andra stycket följer att den dömde, om han eller hon inte redan förvaras i kriminalvårdsanstalt när verkställigheten påbörjas och inte heller är häktad eller omhändertagen i ett annat mål, ska överföras till verkställighet. Med att den dömde ska överföras till kriminalvårdsanstalt ska i normalfallet förstås att 2017/18:250 den dömde fysiskt ska överföras till sådan anstalt. För ett sådant överförande finns inget krav på förpassningsbeslut, utan transport kan ske med hjälp av Kriminalvården. I särskilda undantagssituationer, t.ex. då den dömde är externplacerad på sjukhus när fängelsestraffet är verkställbart och bedömningen görs att han eller hon bör vara det även efter det att verkställigheten påbörjats, ska dock inte krävas att han eller hon först måste fysiskt överföras till en för att sedan skjutsas tillbaka till sjukhuset. 9 § En dömd som ska överföras eller förpassas till av fängelsestraff får i anslutning till det tas in i häkte 1.i avvaktan på anstaltsplacering, eller 2.om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. Den dömde får i de fall som avses i första stycket tillfälligt tas in i polisarrest. Är den dömde under får han eller hon tas in i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt. Paragrafen anger under vilka förutsättningar en dömd vid inledande av verkställighet tillfälligt får tas in i häkte. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. Enligt första stycket får den som ska överföras eller förpassas till av fängelsestraff i anslutning till det tas in i häkte i avvaktan på anstaltsplacering eller om det behövs med hänsyn till transportförhållandena. Med uttrycket ”den som ska överföras eller förpassas till av fängelsestraff” avses situationer när en dömd som genom egen inställelse med stöd av 5 § påbörjat verkställigheten av ett fängelsestraff i häkte ska överföras till verkställighet eller när en dömd som med stöd av 6 § andra stycket förpassats till häkte eller kriminalvårdsanstalt. Bestämmelsen är också tillämplig när en dömd, som med stöd av 8 § påbörjat verkställigheten där han eller hon förvaras t.ex. i häkte eller på sjukvårdsinrättning, ska överföras till verkställighet eller när en dömd som efter överförande av straffverkställighet av en utländsk dom till anländer svenskt territorium och han eller hon för att fortsätta eller påbörja verkställigheten här ska överföras till kriminalvårdsanstalt. Vidare krävs för att den dömde ska få tas in i häkte att det sker i avvaktan på anstaltsplacering eller att det behövs med hänsyn till transportförhållandena. Möjligheten ska tillämpas med restriktivitet och endast användas när det inte är möjligt att föra den dömde direkt till den anstalt där han eller hon ska påbörja verkställigheten. Det kan avse en situation där den dömde tas in i häkte efter t.ex. förpassning och en ny säker och ändamålsenlig placering behöver föregås av en förnyad risk- och behovsbedömning. Med punkt 1, ”i avvaktan på anstaltsplacering,” ska förstås den faktiska placeringen. Det innebär att den dömde får förvaras i häkte på den grunden även sedan placeringsbeslutet har meddelats. Med punkt 2, ”om det behövs med hänsyn till transportförhållandena,” avses dels behovet av att kunna anpassa transporterna så att utnyttjandet av transportresurserna kan ske på ett effektivt sätt, dels den situationen att en transport med hänsyn till t.ex. den dömdes fysiska eller psykiska hälsa inte framstår som lämplig och därför kan behöva anstå eller delas upp i kortare etapper. Bestämmelser om den dömde får förvaras i häkte enligt bestämmelsen finns i 10 §, se nedan. Av andra stycket följer att en dömd i de fall som avses i första stycket tillfälligt får tas in i polisarrest. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas endast om den dömde inte kan tas in i häkte. Med att den dömde endast ”tillfälligt” får tas in i polisarrest avses att förvar i polisarrest aldrig får pågå och normalt inte längre än någon eller . Förvar i polisarrest ska främst användas när det är motiverat med hänsyn till transportförhållandena. Genom bestämmelsen föreskrivs vidare att en ung dömd under får tas in i polisarrest endast om det är absolut nödvändigt. Förvar i polisarrest kan vara absolut nödvändigt om det uppstår en situation där den dömdes hälsotillstånd eller en akut situation som rör säkerheten gör att det inte är lämpligt att föra honom eller henne direkt till den anstalt som han eller hon ska placeras i och den dömde inte kan tas in i häkte. Som exempel på akut situation som rör säkerheten kan nämnas att den dömde under transporten blir våldsam eller att det framkommer att hot riktas mot honom eller henne. I 2 kap. 4 a och 4 b §§ och 15 kap. 2 a § fängelselagen (2010:610) finns bestämmelser om tillfällig placering i häkte i anslutning till omplacering av en intagen från en kriminalvårdsanstalt till en annan sådan anstalt samt vid återförande av en intagen som avvikit till den kriminalvårdsanstalt från vilken han eller hon avvek. 10 § Tiden i häkte med stöd av 9 § första stycket får inte vara längre än nödvändigt och inte längre än , om det inte finns särskilda skäl för . Även om det finns särskilda skäl får tiden inte vara längre än . Vid tillämpning av första stycket ska tid i polisarrest räknas som tid i häkte. Paragrafen reglerar en dömd får förvaras i häkte enligt bestämmelsen i 9 § första stycket. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. Enligt första stycket får en dömd inte förvaras i häkte enligt 9 § första stycket längre än nödvändigt och inte längre än , om det inte finns särskilda skäl. Särskilda skäl kan vara när det med hänsyn till t.ex. ordning och säkerhet kan vara både tidskrävande och svårt att hitta en ändamålsenlig placering. Det kan avse t.ex. en dömd med ett stort skyddsbehov där det är särskilt angeläget att det inte uppstår en olämplig klientkonstellation i kriminalvårdsanstalt eller en dömd med kopplingar till den organiserade brottsligheten. Andra exempel på särskilda skäl kan vara att beläggningen är hög i anstalter i den säkerhetsklass eller med den programverksamhet som anses lämplig varför det kan dröja innan det finns en ledig plats i sådan anstalt. Frågan om vad som ska krävas för att särskilda skäl ska anses föreligga får avgöras genom en samlad bedömning av omständigheterna i varje enskilt fall. Även om det finns särskilda skäl gäller dock att den dömde inte får förvaras i häkte än . Enligt andra stycket ska vid tillämpning av första stycket tiden i polisarrest räknas som tid i häkte. Det innebär att den sammanlagda tiden i polisarrest och häkte inte får vara längre än nödvändigt och inte längre än , om det inte finns särskilda skäl. Även om det finns särskilda 2017/18:250 skäl får den sammanlagda tiden inte vara längre än . Det innebär att om en dömd t.ex. tagits in i polisarrest under någon eller ska tas med i beräkningen av han eller hon får förvaras i häkte. 11 § En dömd får förklara att han eller hon avstår från att överklaga eller fullfölja ett överklagande av en dom eller ett beslut i den del som avser fängelsestraff (nöjdförklaring). En nöjdförklaring får lämnas inför Kriminalvården. Om en dömd inte är frihetsberövad får en nöjdförklaring också lämnas inför . Paragrafen reglerar möjligheten till nöjdförklaring och anger vilka myndigheter som är behöriga att ta emot nöjdförklaring. Övervägandena finns i avsnitt 8.2. Av första stycket följer att en dömd får förklara att han eller hon avstår från att överklaga eller fullfölja ett överklagande av en dom eller ett beslut i den del som avser fängelsestraff (nöjdförklaring). En nöjdförklaring innebär således att en dömd genom en förklaring avstår från att få en dom eller ett beslut i den del som avser fängelsestraff prövad av högre instans. Att en dömd nöjdförklarat sig i den del som avser fängelsestraff hindrar inte den dömde från att överklaga domen eller beslutet i andra delar än den som avser fängelsestraff, t.ex. i fråga om enskilt anspråk eller utvisning. En nöjdförklaring kan endast lämnas av den dömde personligen. Förklaringen kan avse både en dom och ett beslut som avser fängelsestraff. Med fängelsestraff ska, i likhet med vad som anges under kommentaren till 2 §, förstås förutom fängelse som enligt lag dömts ut eller bestämts som påföljd för brott även sådant fängelsestraff som den dömde på grund av förordnande om förverkande av villkorligt medgiven frihet ska avtjäna. Det innebär att en nöjdförklaring för att vara giltig i ett fall där förutom fängelse som dömts ut som påföljd domstolen även förklarat villkorligt medgiven frihet förverkad, förklaringen måste omfatta både påföljden och förverkandet för att vara gällande. Detsamma gäller i det fallet högre rätt med tillämpning av 30 kap. 3 § tredje stycket beslutat t.ex. två eller flera separata fängelsestraff i en gemensam dom. Även i ett sådant fall krävs som regel att nöjdförklaringen för att vara giltig måste omfatta domens alla fängelsestraff och förordnande om förverkande av villkorligt medgiven frihet. En nöjdförklaring kan lämnas både före och efter det att överklagandetiden gått ut. Det senare innebär att en nöjdförklaring kan lämnas även efter det att den dömde har överklagat, självständigt eller anslutningsvis, och överklagandetiden gått ut. Nöjdförklaring kan också lämnas när ett överklagande förfallit, t.ex. när den dömde inte inställt sig till förhandling (jfr 51 kap. 21 § ). Det finns inte något formellt hinder för en dömd att lämna nöjdförklaring avseende en dom eller beslut som är verkställbart (jfr 3 §) även om den dömde normalt torde sakna intresse av att avge sådan förklaring i den situationen. En nöjdförklaring kan inte lämnas med avseende på ett beslut om verkställighet i av en utländsk dom på frihetsberövande påföljd eller, när ett sådant beslut innebär att en ny påföljd ska bestämmas genom svensk dom, en sådan dom om påföljdsomvandling eller anpassning av påföljden, jfr 2 § första stycket 2 och andra stycket. En nöjdförklaring kan inte heller lämnas med avseende på ett beslut om omvandling av ett livstidsstraff till ett tidsbestämt straff. Enligt andra stycket får en nöjdförklaring lämnas inför Kriminalvården. Om en dömd inte är frihetsberövad får en nöjdförklaring också lämnas inför . Det ankommer på de respektive myndigheterna att i sina arbetsordningar föreskriva vem inom myndigheten som är behörig att ta emot en nöjdförklaring. Andra stycket har utformats efter synpunkter från Lagrådet. 12 § En nöjdförklaring får inte tas emot utan att både den som tar emot förklaringen och den dömde har tillgång till domen, beslutet eller rättens bevis om utgången i målet som rör den dömde (domsbevis). Om den dömde är frihetsberövad, krävs även att han eller hon har haft betänketid till efter den då domen avkunnades för honom eller henne vid rätten eller på annat sätt delgavs honom eller henne i sin helhet. Den dömde ska om möjligt ges tillfälle att samråda med sin försvarare. Innan en nöjdförklaring lämnas ska den som tar emot förklaringen på lämpligt sätt ha klargjort innebörden och verkan av nöjdförklaringen för den dömde. När en nöjdförklaring lämnas ska ett vittne närvara. En nöjdförklaring ska dokumenteras. Paragrafen, som har utformats efter synpunkter från Lagrådet, reglerar vilka formkrav som ska vara uppfyllda för att en nöjdförklaring ska vara giltig. Övervägandena finns i avsnitt 8.2. Av första stycket framgår att både den som tar emot en nöjdförklaring och den dömde måste ha tillgång till domen, beslutet eller ett domsbevis, t.ex. i form av en utskrift eller elektroniskt, för att en nöjdförklaring ska få tas emot. Ansvaret för det vilar på den som tar emot nöjdförklaringen. När det gäller dömda som är frihetsberövade får Kriminalvården anses ha ansvaret för att tillhandahålla underlag i form av dom, beslut eller domsbevis. I de fall den dömde inte är frihetsberövad får dock tyngdpunkten för ansvaret falla på den dömde. Om den dömde i ett sådant fall inte har tillgång till det underlag som krävs när han eller hon vill lämna en nöjdförklaring, får Kriminalvården om myndigheten inte har tillgång till domen eller beslutet, bistå den dömde genom att t.ex. hämta in domen eller beslutet från den aktuella domstolen. Går det inte kan den dömdes önskan att lämna en nöjdförklaring inte tillmötesgås. Om den dömde är frihetsberövad krävs dessutom att han eller hon ska ha haft betänketid till efter den då domen avkunnades för honom eller henne vid rätten eller på annat sätt delgavs honom eller henne i sin helhet. I de fall domen inte har avkunnats för den dömde krävs således för att betänketiden ska börja löpa att han eller hon har fått del av domen i dess helhet och inte bara ett domsbevis. Vidare gäller även att den dömde om möjligt ska ges tillfälle att samråda med sin försvarare innan nöjdförklaringen lämnas. Det ankommer på Kriminalvården att upplysa den dömde om denna möjlighet och bistå honom eller henne med att komma i kontakt med försvararen. I de fall den 2017/18:250 dömde inte är frihetsberövad när han eller hon vill lämna en nöjdförklaring får det ankomma på den dömde att själv kontakta sin försvarare för eventuellt samråd i frågan om nöjdförklaring. Av andra stycket framgår att den som tar emot förklaringen på lämpligt sätt ska ha klargjort innebörden och verkan av nöjdförklaringen för den dömde. Att innebörden och verkan av en nöjdförklaring ”på lämpligt sätt” ska ha klargjorts för den dömde ställer krav på att informationen om innebörden och verkan av en nöjdförklaring i varje enskilt fall är anpassad till den dömdes förutsättningar att ta emot informationen. Att innebörden och verkan av en nöjdförklaring ska ”ha klargjorts” för den dömde ställer krav på att den som lämnar informationen verkligen har förklarat för den dömde vad en nöjdförklaring innebär och vilka konsekvenser det får för honom eller henne att lämna en sådan förklaring. Det innebär att den dömde ska ha fått klart för sig dels vad reglerna om nöjdförklaring innebär, dvs. att domen eller beslutet i den del som avser fängelsestraff kan överklagas och prövas av högre instans samt att en nöjdförklaring som lämnats inte får tas tillbaka (jfr 13 §). Vidare ska den dömde ha fått klargjort för sig vad domen eller beslutet konkret innebär för honom eller henne, t.ex. vilket eller vilka brott han eller hon dömts för, vilken eller vilka åtalspunkter som ogillats, straffets längd samt eventuella förordnande av förverkande av villkorligt medgiven frihet som den dömde ska avtjäna. Ansvaret för att för den dömde klargöra innebörden och verkan av en nöjdförklaring ligger på den som ska ta emot förklaringen. Att informationen ska vara anpassad till den dömdes förutsättningar att ta emot informationen innebär att kraven på hur informationen ska vara utformad kan skilja sig åt beroende på om den dömde t.ex. är eller har någon form av funktionshinder eller minnesstörning. Det kan då handla om att vara extra tydlig och konkret i den information som lämnas den dömde. Vidare kan det om en dömd t.ex. inte behärskar svenska eller om han eller hon har en hörsel- eller talnedsättning finnas behov av att anlita tolk för att det ska stå klart att den dömde förstått vad nöjdförklaringen innebär och vilka verkningarna blir av den. För det fall det uppstår tvekan kring om en dömd på grund av t.ex. psykisk sjukdom eller något annat liknande tillstånd är i stånd att lämna en nöjdförklaring bör medicinsk sakkunskap inhämtas. Av tredje stycket följer att ett vittne ska närvara när en nöjdförklaring lämnas. Vittnet ska kunna intyga att nöjdförklaringen tillkommit på ett korrekt sätt.