prop · H503257 · 2018-09-04 00:00:00 — Problem med den nuvarande ordningen Som framgår ovan kan en fastställelsetalan om skiljemännens behörighet väckas vid tingsrätten samtidigt som ett skiljeförfarande pågår. Frågan om behörigheten blir då i praktiken föremål för parallella prövningar, dels av skiljemännen inom ramen för det pågående skiljeförfarandet, dels i fastställelsetalan i tingsrätten. Inte sällan blir skiljeförfarandet färdigt före domstolsprocessen. När skiljedomen klandras sker det i detta läge ofta med åberopande både av skiljemännens bristande behörighet och på annan grund. Samma fråga – om skiljemännens behörighet – blir då föremål för två domstolsprocesser , vilket får betecknas som olämpligt. Det har hävdats att regleringen inte uppfattas som ändamålsenlig av skiljemän och ombud och att den avviker från vad som gäller i ett internationellt perspektiv. Risken för parallella processer var i och för sig känd redan när lagen om skiljeförfarande infördes. Lagrådet påpekade att det finns risk för att klan- 2017/18:257 dertalan måste avvisas på grund av litispendens med hänsyn till tingsrättsprocessen. För att undvika detta förordades från Lagrådets sida att skiljemännen inte skulle få meddela skiljedom förrän domstolen avgjort frågan. Regeringen godtog dock inte detta förslag med hänvisning till att snabbheten i förfarandet därmed skulle äventyras. Det kunde, anförde regeringen, inte uteslutas att en skiljedom skulle kunna försenas om skiljemännen var tvungna att avvakta utgången av ett domstolsförfarande (se prop. 1998/99:35 s. 77 f.). Domstolsprövning av skiljemännens behörighet bör kopplas närmare till skiljeförfarandet Som konstateras i förarbetena till lagen om skiljeförfarande finns det en grundläggande inskränkning i skiljemännens behörighetskompetens som innebär att en möjlighet i princip alltid måste finnas att underställa en domstol frågan om skiljemännens behörighet i en viss tvist (se prop. 1998/99:35 s. 76). Det kan därför inte komma i fråga att helt ta bort möjligheten till domstolsprövning av skiljemännens behörighet för att få bort risken för parallella processer och i stället låta frågan endast bli föremål för skiljemännens prövning. En oinskränkt rätt att väcka talan i domstol som ett skiljeförfarande pågår är dock inte den enda tänkbara ordningen för att uppfylla rätten att få frågan prövad av domstol. Enligt exempelvis modellagen gäller att skiljenämnden får pröva sin egen behörighet, antingen genom ett särskilt beslut under förfarandet eller också i själva skiljedomen. Regleringen i modellagen skiljer sig från den svenska ordningen genom att ett ställningstagande från skiljenämndens sida i fråga om behörigheten som meddelats genom ett beslut under förfarandet ska kunna överprövas särskilt av domstol på begäran av part. En sådan begäran ska ske från att parten fått del av beslutet. Domstolens beslut ska inte kunna överklagas (se modellagen artikel 16.3). Risken för parallella processer skulle, som utredningen konstaterar, kunna minskas till viss del om regleringen utformas i huvudsak enligt modellagens system, alltså med en möjlighet till överprövning av ett positivt beslut från skiljemännens sida angående sin behörighet i stället för en fristående möjlighet att väcka talan vid domstol i behörighetsfrågan under pågående skiljeförfarande. En sådan ordning skulle innebära att man kan tidigarelägga domstolsprövningen och därmed får ett snabbare avgörande. Denna lösning avvisades visserligen i förarbetena till den nuvarande lagen, bl.a. med hänvisning till att ett sådant eninstansförfarande som anvisas av modellagen inte borde införas (se prop. 1998/99:35 s. 77). Ut- redningen föreslår dock inte ett renodlat eninstansförfarande utan att överprövningen, i likhet med vad som gäller för klandertalan, ska göras direkt i hovrätten. Inte heller med utredningens förslag försvinner dock risken för parallella processer. Om skiljenämnden inte avvaktar med förfarandet medan hovrätten prövar frågan utan går vidare och meddelar skiljedom, kan en efterföljande klanderprocess komma till hovrätten som den överprövar skiljemännens beslut i behörighetsfrågan. En ändring enligt utredningens förslag bedöms ändå skapa bättre förutsättningar för att behörighetsfrågan ska kunna avgöras snabbare. I stället för att väcka fastställelsetalan i tingsrätten, med möjlighet till överklagande av domen till både hovrätt och , kan parten direkt inom ramen för skiljeförfarandet göra invändning om skiljemännens behörighet. Det är en processekonomisk fördel att domstolsprövningen av behörigheten kopplas närmare skiljeförfarandet i stället för att, som , vara ett helt separat förfarande. Liknande ordningar finns också i och . I enlighet med vad utredningen föreslår anser regeringen därför att det bör införas en ordning som innebär att, om skiljemännen i ett beslut under förfarandet har funnit att de är behöriga att avgöra tvisten, en part som är missnöjd med beslutet ska kunna begära att frågan prövas av hovrätten. Det bör införas en bestämmelse som begränsar en parts möjlighet att väcka talan vid domstol om samma fråga, dvs. skiljemännens behörighet, under pågående skiljeförfarande. I enlighet med 10 kap. 17 a § krävs det en invändning från motparten för att tingsrätten inte ska ta upp talan. Om parterna anser det vara lämpligare att behörighetsfrågan prövas i tingsrätten i form av en fastställelsetalan bör det alltså inte finnas något hinder mot att en tingsrätt tar upp en sådan talan. Detta ligger även i linje med principen om partsautonomi i skiljeförfaranden. Ett beslut av skiljemännen om att de är behöriga bör som utredningen föreslår kunna angripas från det att parten fick del av beslutet. I enlighet med nuvarande ordning bör skiljemännen få bestämma om de vill låta skiljeförfarandet vila i avvaktan på domstolens avgörande eller om de vill fortsätta förfarandet. Skiljemännen bör heller inte vara förhindrade att meddela skiljedom innan domstolen har avgjort frågan. Ett förbud för skiljenämnden att meddela skiljedom innan domstolen har avgjort frågan skulle nämligen, som regeringen har varit inne på, medföra att förfarandet kan komma att försenas och skulle också kunna öppna upp för obstruktion i syfte att förhala förfarandet (se prop. 1998/99:35 s. 77 f.). Möjligheten att föra behörighetsfrågan till domstol bör, som utredningen framhåller, endast finnas om skiljemännen i ett särskilt beslut förklarat sig vara behöriga. anses, som nämns ovan, enligt gällande ordning också kunna välja att trots invändning fortsätta förfarandet i syfte att först i skiljedomen ta ställning till behörighetsfrågan, utan att fatta ett särskilt beslut om detta. Denna ordning bör bestå, och i det fallet bör skiljenämndens agerande alltså inte kunna angripas genom talan vid domstol. Det blir i så fall senare genom en klandertalan mot skiljedomen som skiljemännens avgörande om sin behörighet kan prövas. Juridiska fakultetsstyrelsen vid påpekar att den föreslagna ordningen kan leda till en fördröjning av den domstolsprövning som den enskilde har rätt till enligt artikel 6.1 i . Det är riktigt att det sedan skiljeförfarande har inletts inte kommer att gå att framtvinga ett särskilt ställningstagande från skiljenämnden under skiljeförfarandets gång, som det finns ett hinder mot att föra en fastställelsetalan om skiljemännens behörighet vid tingsrätten. Något principiellt hinder mot en sådan ordning finns dock inte eftersom den inte innebär att en part fråntas rätten att få frågan om skiljemännens behörighet 2017/18:257 prövad av domstol. Det ska även beaktas att det inte heller enligt nuvarande ordning finns en ovillkorlig rätt till domstolsprövning av be- hörigheten eftersom detta beror på om förutsättningarna för en fast- ställelsetalan i 13 kap. 2 § är uppfyllda, vilket exempel- vis inte är säkert i ett avslutande skede av skiljeförfarandet (jfr NJA 2010 s. 508). krav på domstolsprövning måste dock be- aktas när skiljenämnden bedömer om prövningen bör skjutas upp till skiljedomen eller inte. Som utredningen påpekar kan det röra sig om ett mycket omfattande skiljeförfarande som frågan om skilje- männens behörighet är svårbedömd. I sådana fall kan det, även om en domstolsprövning också kan ta tid, vara en fördel såväl för parterna eller åtminstone någon av dem som för skiljenämnden att behörighetsfrågan blir rättskraftigt avgjord av domstolen innan prövningen i den materiella tvistefrågan i skiljeförfarandet kommer igång eller i varje fall slutförs. Om skiljemännen i en skiljedom kommer fram till att de inte är behöriga, och därmed avvisar talan, kan ett sådant avgörande enligt gällande regler överprövas av domstol enligt 36 § lagen om skiljeförfarande. Utredningen föreslår att överprövningen ska göras av . regeringen bedömer i avsnitt 7.5 bör klandermålen inte koncentreras till en hovrätt, utan även fortsättningsvis handläggas av samtliga hovrätter. bör gälla även beträffande den nu aktuella domstolsprövningen. hovrätter bör därför vara behöriga att utföra prövningen. Samma processuella regelverk bör tillämpas på behörighetsfrågan oav- sett om den kommer till hovrättens prövning i form av överprövning av skiljemännens beslut, i form av en klandertalan enligt 34 § eller i form av en ändringstalan i 36 §. Talan ska alltså väckas genom en ansökan om stämning, handläggningen ske enligt bestämmelser om rättegången i tvistemål i tingsrätt (se 53 kap. 1 § ) och hovrättens avgörande ska i normalfallet ske genom dom. ningen bör alltså i likhet med utredningens förslag vara densamma som för klandermålen och ändringsmålen (se avsnitt 7.6). Eftersom en fråga om skiljemännens behörighet kan avse den civil- rättsliga bundenheten av ett skiljeavtal bör, som regeringen konstaterade när lagen om skiljeförfarande infördes (se prop. 1998/99:35 s. 77), frågan inte kunna prövas bara av en domstolsinstans. därför kunna överklagas till . I likhet med vad som gäller för klandermålen krävs dock att hovrätten lämnar tillstånd till över- Av avsnitt 7.8 framgår att regeringen föreslår att det ska införas ett krav på prövningstillstånd i klandermålen. Även den nu aktuella typen av mål bör omfattas av det kravet på prövningstillstånd. anser att det bör klargöras i lagen att en part som inte ansöker om att behörighetsfrågan ska överprövas av hovrätten går miste om möjligheten att föra en talan i domstol i den frågan efter det att skilje- domen har meddelats. Regeringens avsikt är dock inte att parten ska fråntas möjligheten att klandra skiljedomen bara för att han eller hon inte har ansökt hos hovrätten om överprövning av skiljenämndens beslut i Om en part gick miste om möjligheten att angripa skiljemännens beslut om behörigheten genom skulle parten bli tvungen att angripa beslutet under skiljeförfarandet för att inte gå miste om rätten till domstolsprövning. Det kan vara processekonomiskt bättre att i stället låta skiljeförfarandet slutföras och sedan klandra skiljedomen. Av 34 § andra stycket lagen om skiljeförfarande följer att en parts passivitet kan medföra att parten går miste om sin rätt att åberopa en omständighet i en klandertalan. Det finns visserligen inte något uttryckligt krav på att en part formellt ska reservera sig mot ett visst beslut (jfr prop. 1998/99:35 s. 236). För att parten ska vara säker på att undvika rättsförlust finns dock anledning för parten att anmäla att man förbehåller sig rätten att klandra skiljedomen i det fall möjligheten att angripa beslutet inte utnyttjas. Någon ändring av nuvarande ordning är inte avsedd vad gäller bedömningen av en parts passivitet. Om en domstol har avgjort en fråga om skiljemännens behörighet, får det avgörandet rättskraft, vilket bl.a. innebär att skiljenämnden inte får ompröva frågan när den sedan avgör tvisten utan ska lägga domstolsavgörandet till grund för sin bedömning. Den nuvarande bestämmelsen i 2 § andra stycket om att skiljemännens beslut i behörighetsfrågan inte är bindande bör till följd av regeringens förslag upphävas. Detta innebär dock inte att skiljemännen alltid är förhindrade att ompröva sitt beslut i de fall en domstol inte har avgjort frågan. Under vilka närmare förutsättningar skiljemännen kan ändra ett redan fattat beslut beror på omständigheterna i det enskilda fallet och vad för typ av behörighetsfråga det handlar om. Sammanfattningsvis anser regeringen att det i lagen bör föreskrivas att en part som är missnöjd med ett beslut under skiljeförfarandet om att skiljemännen är behöriga att avgöra tvisten, ska kunna begära att frågan prövas av hovrätten. Talan ska väckas senast från det att parten fick del av beslutet. För en sådan talan ska en ansökningsavgift betalas. Det införs ett rättegångshinder mot möjligheten att pröva en talan om skiljemännens behörighet vid tingsrätten Som nämns ovan bör det med den nya överprövningsmöjligheten införas hinder mot möjligheten att föra en särskild talan om skiljemännens behörighet vid tingsrätten. En fastställelsetalan om skiljemännens behörighet bör alltså mot ena partens bestridande inte gå att föra sedan skiljeförfarande inletts. vid anser att det inte heller bör vara tillåtet att väcka talan om skiljemännens behörighet innan ett skiljeförfarande har inletts. Tanken med regeringens förslag är dock att snabba på prövningen av skiljemännens behörighet i de fall ett skiljeförfarande har inletts. Som utredningen konstaterar finns det inte skäl att inskränka möjligheten att väcka talan innan ett skiljeförfarande har startat. Det skulle innebära en alltför långtgående inskränkning i den enskildes rätt till domstolsprövning. Juridiska fakultetsstyrelsen vid framhåller att frågan om skiljemännens behörighet kan uppkomma även vid en annan form av talan än en fastställelsetalan angående skiljemännens behörighet. Om en part exempelvis under ett pågående skiljeförfarande väcker talan om att huvudavtalet inte är gällande mellan parterna, kan motparten komma att göra en invändning om rättegångshinder genom att åberopa skiljeavtalet. I ett sådant läge kan det tänkas att käranden gör gällande att skiljeavtalet saknar verkan, varvid frågan om skiljeavtalets tillämplighet och giltighet blir föremål för domstolens prövning. En liknande situation kan uppstå om 2017/18:257 en part i stället för att väcka en fastställelsetalan om skiljemännens behörighet väcker talan om en materiell tvistefråga och motparten invänder att det föreligger processhinder på grund av skiljeavtalet. Tingsrätten bör dock i sådana situationer, dvs. där frågan om skiljemännens behörighet aktualiseras inom ramen för en annan talan, inte vara förhindrad att pröva frågor som rör behörigheten. Om den var det, skulle det riskera att leda till att varje skiljeinvändning, hur grundlös den än skulle vara, i praktiken ledde till att tingsrätten automatiskt skulle bli obehörig. En sådan ordning är inte tänkbar att genomföra. Att ge tingsrätten möjlighet att göra en initial bedömning av om det finns fog för invändningen framstår som en alltför komplicerad lösning. Att regleringen därmed inte blir heltäckande förtar enligt regeringens mening inte skälen för att införa hinder mot att föra talan i de mer renodlade fallen där en part väcker en fastställelsetalan om behörigheten under pågående skiljeförfarande. Regeringen föreslår därför att det i lagen införs en bestämmelse om att tingsrätten mot en parts bestridande inte får pröva en talan om skiljemännens behörighet om ett skiljeförfarande har inletts. Som ovan nämnts bör rättegångshindret vara dispositivt. Det ska alltså beaktas endast efter invändning från motparten. vid väcker frågan om vad som avses med att skiljeförfarandet ”pågår”, vilket är utredningens förslag. Regleringen bör ta sin utgångspunkt i den tidpunkt då ett skiljeförfarande inleds, vilket enligt 19 § lagen om skiljeförfarande är när en part tar emot en begäran om skiljedom (se författningskommentaren till 4 a §). Det nya rättegångshindret ska inte gälla konsumenter i de fall ett skiljeavtal har träffats med en näringsidkare innan en tvist uppstod Ett skiljeavtal mellan en näringsidkare och en konsument får enligt 6 § lagen om skiljeförfarande under vissa angivna förhållanden inte göras gällande, om skiljeavtalet träffades innan en tvist mellan parterna uppstod. Regleringen är motiverad utifrån intresset av att skydda konsumenter (se prop. 1998/99:35 s. 52). Den begränsning av möjligheten att föra talan om skiljemännens behörighet som regeringen föreslår riskerar att stå i strid med den aktuella bestämmelsen. I det fall en näringsidkare påkallar skiljeförfarande mot en konsument och åberopar ett skiljeavtal som har ingåtts innan tvisten uppstod, bör en konsument inte vara förhindrad att föra en talan i domstol om giltigheten av avtalet. Som utredningen föreslår bör det därför införas ett undantag från begränsningen att föra talan om skiljemännens behörighet i sådana fall. anser att det undantag som föreslås beträffande konsumenter bör gälla även för arbetstagare. Arbetstagare är dock inte undantagna i 6 § lagen om skiljeförfarande och det saknas enligt regeringen tillräckliga skäl för att de ska vara undantagna i nu aktuella situationer. 6.1En skiljeman ska vara opartisk och oberoende Regeringens förslag: Det klargörs i lagen att en skiljeman ska vara oberoende. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 176). Remissinstanserna: anser att innebörden av begreppet oberoende bör förtydligas. Övriga remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: Av 8 § lagen om skiljeförfarande framgår att en skiljeman ska vara opartisk. En part kan yrka att en skiljeman ska skiljas från sitt uppdrag om det finns någon omständighet som kan rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. I bestämmelsen preciseras att en sådan omständighet alltid ska anses föreligga i ett antal närmare angivna fall, exempelvis om skiljemannen eller någon närstående till skiljemannen kan väntas ha beaktansvärd nytta av utgången i tvisten. Vid tillkomsten av lagen utmönstrades begreppet jäv ur svensk skiljemannalagstiftning (se prop. 1998/99:35 s. 83). Ett av syftena var att det närmare innehållet i reglerna inte borde bestämmas genom hänvisningar till den interna regleringen i . Med modellagen som förebild ansågs det i stället mer ändamålsenligt att tala om en skiljemans opartiskhet. I förarbetena uppmärksammas att modellagen använder både begreppet opartiskhet och begreppet oavhängig (oberoende). Det ansågs emellertid att begreppet oavhängig torde sakna självständig betydelse, eftersom en omständighet som kan leda till tvivel om en skiljemans oavhängighet i sig även kan rubba förtroendet för skiljemannens opartiskhet. Därmed gjordes bedömningen att begreppet oavhängighet inte behövdes i lagen (se prop. 1998/99:35 s. 83). Mot denna bakgrund kan det konstateras att bestämmelsen i dess nuvarande lydelse avses omfatta även det förhållande att en skiljeman ska vara oberoende (oavhängig med tidigare terminologi). I lagrådsremissen gjordes därför bedömningen att det inte fanns tillräckliga skäl att nu införa begreppet i lagen. Som utredningen anger är det dock internationellt sett vedertaget att använda både begreppet opartisk och begreppet oberoende. Det är otillfredsställande om avsaknaden av begreppet oberoende föranleder osäkerhet hos utländska aktörer i fråga om den svenska lagen inte uppställer något krav på att en skiljeman även ska vara oberoende. Eftersom ett av syftena med det aktuella lagstiftningsarbetet är att göra lagen mer lättillgänglig även för utländska aktörer finns det skäl att, som Lagrådet förordar, klargöra i lagen att en skiljeman ska vara inte bara opartisk, utan även oberoende. 2017/18:257 efterfrågar ett förtydligande av innebörden av begreppet. Regeringen återkommer i författningskommentaren till frågan om begreppets innebörd. Tingsrätten ska utse alla skiljemän om motparterna inte kan enas om skiljeman Regeringens förslag: Om det finns flera motparter och dessa inte kan enas om skiljeman, ska tingsrätten på ansökan av en motpart utse En skiljeman som redan har utsetts av den påkal- lande parten ska entledigas. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag (se betänkandet s. 101). Remissinstanserna: anser att förslaget är oklart i frågan om huruvida en ansökan till tingsrätten om att utse samtliga skilje- män ska göras av var och en av motparterna, eller endast av motparterna Övriga remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: Lagen om skiljeförfarande föreskriver i 12 § att parterna får bestämma hur många skiljemän som ska avgöra tvisten och hur de ska utses. Om parterna inte har träffat någon överens- kommelse om detta ska 13–16 §§ tillämpas. gäller bl.a. att skiljemännen ska vara tre, att varje part utser en skiljeman och att de valda utser en tredje skiljeman. Tingsrätten ska utse en skiljeman åt den part som inte inom en viss angiven tid utser sin egen skiljeman och på motsvarande sätt utse den tredje skiljemannen om de partsvalda skiljemännen inte inom föreskriven tid utser den tredje skiljemannen. Liknande bestämmelser finns i de nordiska skiljeförfarandelagarna och i Tingsrätten ska dessutom utse skiljemän om parterna har bestämt det och någon av parterna ansöker om det (se 12 § tredje stycket). Om en part påkallar skiljeförfarande mot två motparter kan det hända att motparterna ska utse en gemensam skiljeman, t.ex. vid nödvändig process- gemenskap dem emellan eller om de enligt skiljeavtalet ska utse en Motparterna kan dock sinsemellan ha motstående intressen med följd att de inte kan enas om en skiljeman inom föreskriven Den nuvarande regleringen torde innebära att den påkallande parten i en sådan situation kan ansöka vid tingsrätten om att tingsrätten utser Om tingsrätten tillmötesgår den påkallande par- tens begäran har denne fått utse en skiljeman medan motparterna inte har fått samma möjlighet att påverka skiljenämndens sammansättning. kan ifrågasättas om detta är i linje med den likabehandlingsprincip, som är grundläggande inom skiljeförfaranderätten. För att komma till rätta med den ovan beskrivna situationen i fler- partsförhållanden och för att anpassa lagen om skiljeförfarande till det som får anses vara internationellt vedertaget (t.ex. regleringen i , och samt regelverken inom SCC och ICC), föreslår regeringen att det införs en ordning där tingsrätten utser skiljemän för alla parter om motparterna inte kan enas om skiljeman. Denna ordning bör Prop. 2017/18:257 gälla i ett skiljeförfarande där det finns fler än två parter och i vilket parterna inte har bestämt hur skiljemännen ska utses. Tingsrätten ska då utse skiljemän för alla parter. Som är inne på bör det i förhållande till utredningens förslag förtydligas att var och en av motparterna kan göra ansökan. En skiljeman som har utsetts av den påkallande parten ska entledigas. En parts möjlighet att påverka valet av ny Regeringens förslag: En parts möjlighet att påverka valet av en ny skiljeman när den ursprungliga skiljemannen inte kan fullfölja uppdra- Tingsrätten ska utse den skiljeman som parten föreslår om inte särskilda skäl talar emot det. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens för- Utredningen föreslår att motparten till den som ursprungligen har haft att göra valet av skiljeman ska kunna medge att denne utser en ny skiljeman (se betänkandet s. 178). Remissinstanserna: anser att en part bör ha rätt att få utse en ny skiljeman om parten inte skäligen borde ha känt till den omständighet som hindrade den ursprunglige skiljemannen från att fullfölja uppdraget. Övriga remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag: I de fall en skiljeman inte kan fullfölja sitt uppdrag, exempelvis om skiljemannen avgår eller skiljs från upp- draget, uppkommer frågan om hur en ny skiljeman ska utses. lagen om skiljeförfarande görs en uppdelning mellan fall där omständig-