prop · H503282 · 2018-07-03 00:00:00 — Det kan antas finnas en tillit hos de berörda professionerna till att hälso- och sjukvårdens allmänna förhållningssätt tillgodoser alla individers behov, trots att befintliga undersökningar visat på en negativt avvikande hälsosituation för de nationella minoriteterna. I propositionen Från erkännande till egenmakt – regeringens strategi för de nationella minoriteterna tog regeringen ställning till en bestämmelse om att vårdgivare bör verka för att det finns tillgång till personal med kunskaper i finska, meänkieli och samiska där det behövs i vården. Regeringen konstaterade då att det av de allmänna bestämmelserna om patientanpassad information och organisering av sjukvården redan fick anses följa ett sådant ansvar (prop. 2008/09:158 s. 106). Denna bedömning gäller fortfarande. Däremot är det nödvändigt att det inom sjukvården utvecklas och bedrivs ett arbete för att öka kunskaperna om de nationella minoriteterna och deras förutsättningar och behov. Det finns ett behov av ökade ansträngningar i detta arbete. Därutöver ska landstingen beakta bestämmelserna om de nationella minoriteternas rättigheter och det allmännas skyldigheter i minoritetslagen och i annan lagstiftning i syfte att säkerställa en jämlik vård för alla. Regeringens bedömning: Regeringen följer det arbete som pågår inom kunskapsnätverket för samisk hälsa. Resultatet av detta arbete bör inväntas innan regeringen tar ytterligare ställning i frågan om ett centrum för samisk hälsa. Utredningens bedömning: Överensstämmer delvis med regeringens. Utredningen har dock bedömt att regeringen bör överväga att etablera ett centrum för samisk hälsa. Utredningen har vidare bedömt att centrumet bör kunna sprida kunskap samt bedriva och stötta forskning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig över förslaget tillstyrker det, däribland och Region Region tydliggör att de, tillsammans med och Region , och samiska organisationer, har initierat arbetet för att ta fram ett för samisk hälsa. stödet från utredningen i det arbetet. Skälen för regeringens bedömning: Bland de fem nationella minori- teterna har arbetet med forskning och utveckling om hälsa kommit längst när det gäller samernas hälsa. I har ett centrum för samisk hälsa (SANKS) och ett centrum för samisk hälsoforskning (SSHF) I bedrivs forskning bl.a. inom ramen för Glesbygds- medicinskt centrum i och vid Vaartoe – forskning () planeras projektet som är tänkt att vara en studie av hälso- och levnadsförhållandena för hela befolkningen i det traditionella samiska området Sápmi. på regeringens uppdrag en kartläggning av den samiska befolkningens psykosociala hälsa. Denna kartläggning indikerade att den samiska befolkningen har sämre eller mycket sämre hälsa än jämförbara grupper i övriga samhället. Ett första steg mot ett för samisk hälsa är det nätverk som initierats av Region , , Region I styrgruppen för nätverket finns representanter från och det samiska civilsamhället. Nätverket har i uppgift att arbeta för att förbättra tillgången till hälso- och sjukvård som tar hänsyn till samers språk och kultur. medel till de tre landstingen för att inleda arbetet med för att ingå i kunskapsnätverket. Medlen ska gå till utformandet av en långsiktig och samlad strategi för utveckling och förbättring av samers Roller, ansvar och organisation ska också klarläggas. arbetet ingår att utreda vilka verksamhetsfunktioner och vårdtjänster som kan utvecklas för den samiska befolkningen. Ambitionen är också att bredda och fördjupa kunskapen om samers psykiska och somatiska Av strategin ska det framgå hur kunskapsnätverket ska bedrivas långsiktigt av , de berörda regionerna och de samiska Landstingens arbete ska slutredovisas till regeringen . Utredningen bedömer att det vore positivt om ett centrum för samisk Detta motiveras med att arbetet inom kunskapsnätverket har kommit långt och att det finns flera centrum i som kan tjäna som Skr. 2017/18:282 förebild vid en sådan etablering. Regeringen instämmer i att ett sådant centrum kan bidra till forskning och utveckling vad gäller samisk hälsa. Region anför i sitt remissvar att de välkomnar stödet från regeringen i sitt arbete med kunskapsnätverket för samisk hälsa. Med anledning av att det inom detta nätverk pågår en process med målsättningen att lämna förslag till en strategi för ett långsiktigt arbete med samisk hälsa bedömer regeringen att resultatet av detta arbete bör inväntas innan regeringen tar ställning i frågan. Till dess avser regeringen bl.a. att noga följa det arbete som pågår inom kunskapsnätverket för samers hälsa. 6.3Behovet av kunskap om de nationella minoriteternas hälsosituation är stort Regeringens bedömning: och bör ha långsiktiga metoder för att följa de nationella minoriteternas situation inom respektive myndighets ansvarsområde. Detta bör ske med beaktande av respektive minoritets förutsättningar och behov. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser tillstyrker bedömningen. ställer sig positiv till det föreslagna uppdraget men anför att det bör beaktas att ett utökat uppdrag kräver ökade resurser. anser att de ska ges mandat att följa och påverka frågor som rör samers hälsa. Frantzwagner Sällskapet avstyrker förslaget och ställer sig frågande till på vilket sätt sjukvården ska kartlägga de nationella minoriteternas hälsa. Skälen för regeringens bedömning: På uppdrag av regeringen genomförde en studie av förutsättningarna för insamling av data om de nationella minoriteternas hälsa (, 2014). Uppdraget genomfördes i samråd med de nationella minoriteterna. Representanter för de nationella minoriteterna lyfte bl.a. vikten av att minoritetsgruppen själv får äga utformningen av undersökningar och ha inflytande över behandlingen av de hälsodata som tas fram. Det framgick också i undersökningen att förutsättningarna för, och behovet av, att samla in hälsodata varierar mellan de olika nationella minoriteterna. Hos exempelvis sverigefinnarna ses en insamling generellt inte som särskilt kontroversiell. I andra minoritetsgrupper finns däremot historiska orsaker till att det är mycket känsligt att genomföra denna typ av undersökningar och datainsamlingar. Frantzwagner Sällskapet har anfört att de ställer sig frågande till kartläggningar av minoriteternas hälsa. Regeringen bedömer att insamling av information och undersökningar med syfte att följa de nationella minoriteternas hälsosituation måste ske med utgångspunkt i respektive minoritets förutsättningar och behov. Det är vidare avgörande att de nationella minoriteterna har möjlighet att utöva inflytande och vara delaktiga i arbetet. Det ska inte vara fråga om kartläggningar som går att koppla till individer eller insamlingar av hälsodata utan frivillighet. Därutöver måste självfallet de bestämmelser 2017/18:282 som följer av registerförfattningar och föreskrifter som är avsedda att skydda den personliga integriteten följas. har störst kompetens bland myndigheter i fråga om folkhälsofrågor. Regeringen anför i propositionen God och jämlik hälsa – en utvecklad folkhälsopolitik att det är angeläget att genomför kontinuerliga uppföljningar av hälsan i grupper i särskilt utsatta situationer i nära samverkan med berörda målgrupper, myndigheter och andra aktörer (prop. 2017/18:249, bet. 2017/18:SoU26, rskr. 2017/18:406) och i detta ingår de nationella minoriteternas hälsosituation. Regeringen anför vidare att det är avsett att genomföras en samlad översyn av myndighetens instruktion och att denna ska ändras vid behov. I översynen är det av vikt att tillvarata behovet av ökad kunskap om de nationella minoriteternas hälsosituation utifrån det arbete som myndigheten påbörjat. har störst kompetens bland myndigheter i fråga om hälso- och sjukvårdsfrågor. Myndigheten har uppdrag i regleringsbrev att arbeta med att utveckla den långsiktiga dialogen med de nationella minoriteterna samt att i samarbete med genomföra effektiva samråd med gruppen. Det finns anledning att fortsätta utvecklingen av myndighetens befintliga uppdrag inom minoritetspolitiken och därför bedömer regeringen att bör ha långsiktiga metoder för att följa de nationella minoriteternas situation inom sitt ansvarsområde. Både och arbete bör ske i samarbete med de nationella minoriteterna och med utgångspunkt i respektive minoritets förutsättningar och behov. Regeringen delar vidare i huvudsak uppfattning att har en roll att fylla i fråga om samers hälsa och såväl som bör därför genomföra sina uppgifter i nära dialog med . 6.4Hälso- och sjukvården behöver ha kunskap om de nationella minoriteterna Regeringens bedömning: Aktörer inom hälso- och sjukvården bör ha grundläggande kunskap om de nationella minoriteterna och minoritetsspråken för att kunna möta dessa i enlighet med gällande bestämmelser. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: I stort sett samtliga remissinstanser som yttrat sig över bedömningen instämmer i den. Skälen för regeringens bedömning En jämlik vård förutsätter ett bemötande som är anpassat efter individen och en förståelse för de förutsättningar och behov som präglar individens situation. Utredningen indikerar att kunskapen om de nationella minoriteterna och minoritetsspråken inom hälso- och sjukvården speglar den som finns i samhället i stort och att den därmed är bristfällig. Utredningen bedömer att kunskapsbristen inom hälso- och sjukvården huvudsakligen utgörs av två komponenter: brist på språkkunskap och brist på kulturkompetens. Regeringen instämmer i denna bedömning med tillägget av en tredje komponent: grundläggande kunskap om de nationella minoriteterna och minoritetsspråken. Grundläggande kunskaper om de nationella minoriteterna och minoritetsspråken är nödvändiga för att vården ska ha möjlighet att förverkliga de nationella minoriteternas rättigheter inom hälso- och sjukvården. Om personalen saknar grundläggande kunskap om bl.a. minoritetslagens och språklagens krav på verksamheten är sannolikheten låg att skyldighetsbäraren, i detta fall vårdgivaren, förverkligar individens rättigheter. Kunskapshöjande åtgärder som riktas till hela samhället är en komponent för att förbättra den grundläggande kunskapsnivån även inom hälso- och sjukvården. De är dock inte tillräckliga för att säkerställa en tillfredsställande kunskapsnivå bland vårdgivare eftersom det är särskilt angeläget att personal i en verksamhet som bär skyldigheter och som är avgörande för individens hälsa har denna kunskap. Språkkunskaper i de nationella minoritetsspråken är en nödvändighet för att vården ska kunna bemöta individer på deras språk. Utredningen har pekat på att många individer som talar språken lyfter språksvårigheter som ett hinder för jämlik hälsa för målgruppen. Den som saknar möjligheter att fullt ut uttrycka och förklara sin situation har sämre möjligheter till jämlik vård och utsätts också för ett otryggare möte med hälso- och sjukvården. I förlängningen leder bristen på språkkunskaper till att målet för hälso- och sjukvården inte uppfylls. Detta illustreras särskilt tydligt av en studie av våldsutsatta kvinnor som tillhör någon av de nationella minoriteterna, där det framkommer att möjligheten att få tala sitt eget språk i kontakter med bl.a. sjukvård är centralt (, 2010b). Kulturkompetens, dvs. kunskap om och förståelse för de nationella minoriteternas kultur och situation, har stor betydelse för bemötandet och effektiviteten i hälso- och sjukvården. Det finns en betydande risk att okunskap om individens situation eller om kulturella skillnader i förhållande till majoritetssamhället kan leda till brister i såväl bemötande som i behandling, vilket resulterar i ökad otrygghet hos målgruppen. Utredningen erfar att rädsla för att bli bemött på ett fördomsfullt eller otryggt sätt för många kan vara ett hinder för att söka sig till sjukvården i rätt tid eller över huvud taget. Redan att det finns en sådan risk är inte acceptabelt. Det är nödvändigt med stöd för ökad kunskap Hälso- och sjukvårdens skyldigheter gäller både inom och utanför förvaltningsområdena. Behoven ser olika ut över landet och mellan de olika landstingen. Men även inom respektive landsting kan kunskapsnivån och behovet av ökad kunskap variera. Av utredningen framgår att företrädare för de landsting som ingår i förvaltningsområde efterlyser mer stöd och samordning för att kunna leva upp till de skyldigheter som landstingen har. Dessa landsting har också framhållit att det är svårt att fullt ut tillgodose behovet av personal som 2017/18:282 behärskar minoritetsspråk i en stor organisation. är förbrukningsgraden av det statsbidrag som landsting som ingår i förvaltningsområdena får lägre än i jämförbara kommuner. Utredningen bedömer att detta förhållande indikerar att det finns svårigheter för landstingen att finna sig i ansvaret som det innebär att ingå i ett eller flera förvaltningsområden. Regeringen delar denna bedömning. Det faktum att flera av de landsting som ingår i förvaltningsområde själva har tagit initiativ till ett nätverk för att sprida goda exempel och utbyta erfarenheter indikerar ett betydande behov av stöd. Den kontinuerliga uppföljningen av minoritetspolitikens utveckling visar att de landsting som inte ingår i ett eller flera förvaltningsområden i stort sett inte bedriver något arbete för att säkerställa de nationella minoriteternas rättigheter i fråga om hälso- och sjukvård. Utredningen visar att kunskapen om de nationella minoriteternas rättigheter kan förbättras bland de kommuner och landsting som inte ingår i ett förvaltningsområde. Regeringen bedömer att förslaget i propositionen En stärkt minoritetspolitik (prop. 2017/18:199) om att alla kommuner och landsting ska vara skyldiga att anta mål och riktlinjer för sin minoritetspolitiska verksamhet kommer att leda till en betydande ökning av aktiviteten i minoritetspolitiska frågor i kommuner och landsting utanför förvaltningsområdena. Aktörer inom hälso- och sjukvården bör ha grundläggande kunskap om de nationella minoriteterna och minoritetsspråken samt de nationella minoriteternas rättigheter för att kunna möta dessa i enlighet med gällande bestämmelser. Fortsatt och utvecklat kunskapsutbyte mellan landsting bedöms kunna utgöra ett viktigt bidrag som vid behov kan kompletteras med stöd från nationella myndigheter. Stödet kan bestå av de tre identifierade komponenterna och anpassas för de olika aktörernas roller inom hälso- och sjukvården. Regeringen bedömer att lämpliga stödgivare bl.a. är och samordnings- och uppföljningsmyndigheterna. Det kan i sammanhanget även noteras att behovet av ökad kunskap också finns i den näraliggande äldreomsorgen. Tillgången till personal i offentlig sektor är en viktig fråga för det allmännas möjlighet att verkställa sina skyldigheter, och därigenom kunna möta rättighetsbärarnas förutsättningar och behov. Utredningen har identifierat att kompetensförsörjningsfrågor är en växande faktor i arbetet med att säkerställa efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter. Ett långsiktigt och strategiskt arbete med Regeringens bedömning: Tillgången till personal med språk- och kulturkompetens är avgörande för det allmännas möjlighet att efterleva de krav som ställs med anledning av de nationella minoriteternas rättigheter. Arbetet med kompetensförsörjningsfrågor bör därför vara strategiskt och långsiktigt. Det är utifrån detta syfte viktigt med goda utbildningsmöjligheter i de nationella minoritetsspråken. Utredningens bedömning: Överensstämmer med regeringens. Utredningen har dock benämnt området som personalförsörjning. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig över bedömningen delar den. betonar betydelsen av ett helhetsgrepp på området för att skapa långsiktig kompetensförsörjning. Universitets- och högskolerådet ser en möjlighet att förstärka myndighetens uppdrag kring inspiration och information för att få fler att påbörja utbildningar. Ett antal kommuner, däribland kommun och kommun, anför att det är av stor vikt att satsa på utbildning och rekrytering av personal med rätt språk- och kulturkompetens då det är avgörande för det lokala arbetet inom förvaltningsområdena. kommun betonar att det även är viktigt att personal utan högskoleutbildning får utbildning och kompetenshöjande insatser kring nationella minoriteter och det allmännas skyldigheter. kommun anför att det är nödvändigt att kommunerna får stöd i att fortbilda personal då mindre kommuner ofta inte har de resurser som krävs. kommun anser att det krävs både kortsiktiga och långsiktiga insatser på statlig och nivå för att säkra tillgången till personal. kommuner och landsting delar utredningens bedömning om att personalbristen väntas öka och att det är av stor vikt att omgående genomföra insatser på detta område. Skälen för regeringens bedömning Om minoritetsspråken upplevs som användbara i samhället utgör detta ytterligare ett skäl för den enskilde att utveckla sitt språk, och en sådan situation kompletterar på så sätt talarnas egen strävan att stärka språkkunskaperna. En förutsättning för all verksamhet är att det finns tillgång till personal med de kunskaper som krävs för verksamhetens genomförande. De nationella minoriteterna har rättigheter inom sektorer där det ofta råder brist på personal i allmänhet och än mer på personal med språk- och kulturkompetens. Förestående pensionsavgångar väntas leda till en än mer ansträngd situation. Utredningen har identifierat två viktiga faktorer i kompetensförsörjningen, dels vikten av att öka antalet talare av minoritetsspråk som är beredda att använda språket i sitt yrke, dels betydelsen av att tillvarata den kompetens som redan finns bland befintlig personal. Regeringen håller med om att både språkens allmänna utveckling och utvecklingen av den särskilda kompetens som personalen behöver bör stödjas. Detta biträds även av kommun och kommun, som anför att tillgången på personal är en förutsättning för det lokala arbetet Regeringen bedömer därför att tillgången på personal med språk- och kulturkompetens är av stor vikt för det allmännas möjlighet att efterleva de nationella minoriteternas rättigheter. Universitets- och högskolerådet (UHR) gjorde 2017 en genomgång av utbudet av utbildningar i nationella minoritetsspråk på eftergymnasial UHR konstaterar att det saknas utbildningar och sökande för att det ska vara möjligt att åstadkomma ett sammanhängande utbildningssystem för nationella minoriteter inom högre utbildning. UHR bedömer att bl.a. detta är bakgrunden till bristen på behöriga lärare i minoritetsspråk (UHR 2017:1 s. 5). Åtgärder har vidtagits i syfte att pröva metoder för att stödja tillgången på kompetent personal på kort sikt. Exempel på en sådan åtgärd är det regeringsuppdrag som har haft om att genomföra uppdrags- utbildningar för modersmålslärare i samiska, meänkieli och chib. Syftet med uppdraget var att stärka tillgången på personal som behärskar minoritetsspråk inom skolan och förskolan. Därtill har många kommuner tagit egna initiativ till språkkurser eller annan kompetensutveckling för sin Enligt utredningen krävs både långsiktiga och kortsiktiga insatser för att lösa kompetensförsörjningen. i, och betonar att dessa insatser måste ske såväl på statlig betonar också betydelsen av att ta ett helhetsgrepp över området för att skapa långsiktighet. sig till denna bedömning och anser att det är nödvändigt med långsiktighet i arbetet och utbildningsutbudet. kortsiktiga insatser, eftersom långsiktiga strukturer inte är tillräckliga för att lösa nuvarande underskott av personal. Behovet av insatser lyfts även av kommuner och landsting som betonar att sådana insatser måste ske omgående. detta och avser därför att fortsätta med metodutveckling i fråga om statliga Därtill vill regeringen betona möjligheterna för kommuner och landsting att bl.a. genomföra kompetenshöjande insatser och Sådana insatser kan genomföras i en enskild kommun eller ett enskilt landsting alternativt i samverkan mellan flera kommuner och landsting. kommun anför att det är nödvändigt att kommunerna får stöd i att fortbilda personal, eftersom mindre kommuner ofta inte har de resurser som krävs. Regeringen anser därför att den samordnande och stödjande roll som samordnings- och uppföljnings- myndigheterna har blir viktig i sammanhanget. att det huvudsakliga ansvaret för att genomföra utbildningar eller kompetensutveckling inte bör vila där, eftersom denna typ av åtgärder bäst hanteras av dem som framför allt har kompetens i och erfarenhet av att bedriva utbildning eller på annat sätt har särskild kompetens inom den Universitets- och högskolerådet har anfört att de ser en möjlighet att förstärka myndighetens uppdrag kring inspiration och information för att få fler att påbörja utbildningar. Regeringen instämmer i bedömningen och anser att det finns behov av att ytterligare utveckla den information som ges till enskilda som överväger olika utbildningsalternativ. behovet av stärkt kompetensförsörjning finns i många olika delar av den offentliga verksamheten är det dock viktigt att inte alla åtgärder för att få fler att utbilda sig genomförs genom högskolesektorns försorg, något som både gäller kunskaper i de nationella minoritetsspråken och kunskaper om de nationella minoriteterna. Liksom kommun anser regeringen att det är av vikt att all berörd personal, även de som inte har högskoleutbildning, får fortbildning och kompetenshöjande insatser. Sammanfattningsvis bedömer regeringen att arbetet med kompetensförsörjningsfrågor bör bli mer strategiskt och långsiktigt. Detta arbete bör innehålla åtgärder på såväl lång som kort sikt. Kommunerna och landstingen har, som huvudmän och arbetsgivare, det huvudsakliga ansvaret för sin verksamhet och dess kompetensförsörjning. Därför bör staten och kommunerna och landstingen när så är lämpligt samordna sina insatser på olika nivåer för att hantera den fortsatta försörjningen av kompetent och lämplig personal med kunskap i de nationella minoriteternas språk och kultur. Det behövs goda möjligheter till utbildning För att det ska finnas personal som behärskar de nationella minoritetsspråken inom offentlig sektor behöver det finns goda möjligheter till den utbildning som krävs både för att behärska minoritetsspråken på en sådan nivå att de kan användas i yrkeslivet och att kombinera utbildning i språken med utbildning i de yrkeskunskaper som krävs. är det svårt att få utbildning i de nationella minoritetsspråken, och det är inte vanligt med utbildningar där både språk- och yrkeskunskaper kan kombineras. Utredningen bedömer att det är viktigt att enskilda har möjlighet att tillgodogöra sig tillräckligt goda kunskaper i de nationella minoritetsspråken genom skolgången. finns inget krav på förkunskaper i minoritetsspråket för att få läsa det i . Det krävs inte heller ett visst antal elever för att skolan ska vara skyldig att erbjuda modersmålsundervisning. Regeringen har bedömt att undervisningens kvalitet och omfattning varierar över landet och utredningen konstaterar att undervisningen i sällan leder till en kunskapsnivå som gymnasieskolan godtar som tillräcklig för vidare studier på gymnasienivå. Detta torde i sin tur bidra till att färre söker sig vidare till studier i minoritetsspråken på högskolenivå. Dessa omständigheter medför att utbildningskedjan i många fall bryts. Regeringen tillsatte därför utredningen möjligheter för elever att utveckla sitt nationella minoritetsspråk (U 2016:07) med uppdrag att se över behovet av åtgärder för att öka tillgången till undervisning i nationella minoritetsspråk i , grundsärskolan, specialskolan, sameskolan, gymnasieskolan och gymnasiesärskolan. Utredningen avlämnade betänkandet Nationella minoritetsspråk i skolan – förbättrade förutsättningar till undervisning och revitalisering (SOU 2017:91). Betänkandet har remissbehandlats och bereds inom . De yrkeskategorier som är särskilt relevanta ur minoritetspolitisk synvinkel förutsätter utbildning på gymnasial eller eftergymnasial nivå.