prop · H503147 · 2018-03-14 00:00:00 — har att bedöma om allvaret i den överträdelse eller de överträdelser som har skett och omständigheterna kring överträdelsen eller överträdelserna ger anledning att befara att djur i fortsättningen kan fara illa om den dömde får fortsätta sin djurhållning. Utredningen föreslår att även den som har dömts för grovt brott mot djurskyddslagen ska meddelas djurförbud. Regeringen gör i avsnitt 15.2 bedömningen att en bestämmelse om grovt brott inte bör införas i djur- skyddslagen. Utredningens förslag i den delen kan därför inte genomfö- ras. Djurförbud för den som vid upprepade tillfällen har varit föremål för beslut om föreläggande eller förbud Utredningen föreslår att bestämmelsen i 29 § första stycket femte punk- ten djurskyddslagen om att den som vid upprepade tillfällen har varit föremål för beslut (om förelägganden och förbud) enligt 26 § djurskydds- lagen ska meddelas djurförbud tas bort. I stället föreslår utredningen att den som inte vidtar rättelse trots upprepade beslut om förelägganden eller förbud ska meddelas djurförbud om det är befogat från djurskyddssyn- punkt. Länsstyrelserna i och län har motsatt sig utred- ningens förslag eftersom det innebär att det krävs att förelägganden inte har följts för att djurförbud ska kunna meddelas. Det finns enligt dessa länsstyrelser tillfällen när upprepade förelägganden bör kunna läggas till grund för både djurförbud och omhändertaganden av djur trots att de följs, t.ex. för personer som inte själva kan se och åtgärda brister i djur- hållningen. Ett flertal remissinstanser påpekar också att utredningens förslag i sjätte punkten delvis överlappas av bestämmelsen i första punk- ten om att den som inte följer ett beslut som en kontrollmyndighet har meddelat om det är av väsentlig betydelse från djurskyddssynpunkt ska meddelas djurförbud. Enligt regeringens uppfattning bör skyldigheten att i vissa fall meddela djurförbud även för den som har följt förelägganden behållas. Som några remissinstanser påpekar kan det finnas fall där överträdelser av djur- skyddsbestämmelser, även om de rättas till, visar en så väsentlig brist på förståelse för djurs behov eller på förmåga att ta hand om djur att det även fortsättningsvis finns risk att nya från djurskyddssynpunkt allvarliga brister uppstår i djurhållningen. Några remissinstanser, bl.a. två länsstyrelser, anser att antalet överträ- delser av beslut om förelägganden ska vara avgörande för om en djur- hållare ska meddelas djurförbud oavsett föreläggandenas allvarlighets- grad och motsätter sig ett ökat utrymme för bedömningar för kontroll- myndigheterna. Till skillnad från vad som gäller för den som har dömts för brott bör det dock enligt regeringens mening beträffande beslut om föreläggande eller förbud både krävas att beslut har fattats vid upprepade tillfällen och att ett djurförbud är befogat från djurskyddssynpunkt för att ett sådant ska meddelas. Så som har anförts bör en så ingripande åtgärd som djurförbud inte beslutas i andra fall än där det finns behov av det från djurskyddssynpunkt. Regeringen anser till skillnad från Djurens rätt inte att detta skulle innebära en försvagning av djurskyddet. Några remissinstanser efterfrågar en definition av vad som avses med upprepade tillfällen. Med upprepade tillfällen bör enligt regeringens uppfattning förstås minst två. För att ett djurförbud ska anses vara befo- gat från djurskyddssynpunkt bör överträdelserna som huvudregel också ha skett och i relativt nära anslutning till varandra. Över- trädelser som ligger eller sker med mellanrum bör normalt inte medföra att ett djurförbud kan anses vara befogat från djurskyddssynpunkt. Undantagsvis kan dock allvaret i över- trädelserna eller omständigheterna i övrigt motivera en annan bedöm- ning. Ett exempel kan vara att en person som har varit föremål för beslut avvecklar sin djurhållning och återupptar den och då återigen omgående blir föremål för nya beslut. Ett antal remissinstanser, däribland LRF, invänder att det enbart ska vara möjligt att besluta om djurförbud i de fall där djuren har varit utsatta för lidande eller i de fall där det har förelegat en uppenbar risk för djurli- dande och menar att djurförbud inte bör kunna användas som en rent administrativ sanktion. Regeringen vill i sammanhanget understryka att djurförbud inte i något fall ska användas som en sanktion för begångna överträdelser av lagstiftningen utan som en åtgärd för att fortsättningsvis skydda djur från missförhållanden. Det avgörande för om djurförbud ska meddelas ska alltså vara om det finns en risk för att djur fortsättningsvis drabbas av lidande eller andra från djurskyddssynpunkt väsentliga brister i omsorgen om personen i fråga får fortsätta att hålla djur. Katthjälp anser att det endast ska vara möjligt att meddela beslut om djurförbud enligt första och sjätte punkterna i utredningens förslag om föreläggandena har vunnit laga kraft först. Endast om det föreligger en omedelbar risk att djuret blir utsatt för lidande ska ett djur- förbud kunna meddelas utan att föreläggandena har vunnit laga kraft. Till skillnad från vad som ska gälla för brottmålsdomar menar dock re- geringen att länsstyrelserna inte ska behöva avvakta utgången av över- klagandefrister eller prövning av överklaganden i dessa fall innan de meddelar djurförbud. Myndigheterna får enligt 74 § djurskyddsförord- ningen andra stycket bestämma att beslut gäller även om de överklagas. De bör då också ha möjlighet att vidta de andra åtgärder som bedöms vara påkallade i anledning av beslutet, t.ex. meddela ett djurför- bud. Djurförbudet kan då också överklagas särskilt eller i samband med det grundläggande beslutet. Beslutet om djurförbud bör under alla för- hållanden upphävas om det beslut som det grundar sig på upphävs av högre instans. Om djurförbud meddelas med stöd av sjätte punkten i förslaget och endast ett av flera beslut som ligger till grund för djurför- budet har upphävts får dock en bedömning göras om det ändå finns för- utsättningar för djurförbud. Risken för att brister i djuromsorgen kommer att upprepas När djurförbud ursprungligen infördes var det inte obligatoriskt för kon- trollmyndigheten att meddela förbud även om förutsättningarna för för- bud var uppfyllda. skärptes bestämmelsen genom att det gjordes obligatoriskt för länsstyrelserna att meddela beslut om djurförbud i de fall som kriterierna för detta var uppfyllda. Endast i de fall där det kunde antas att ett upprepande av missförhållandena inte skulle ske skulle läns- styrelsen avstå från att meddela beslut om förbud. infördes nuvarande lydelse av 29 § andra stycket djurskydds- lagen enligt vilken ska avstå från beslut om djurförbud endast i de fall där det är uppenbart att ett upprepande inte kommer att inträffa. Som skäl för lagändringen angavs att det tidigare kravet hade kommit att ifrågasättas och att kritik hade framförts av innebörden att alltför optimistiska framtidsbedömningar i vissa fall hade lett till att i hög grad befogade hållandeförbud inte hade meddelats. Med det nya kravet skulle djurförbud i stället underlåtas endast i de fall där det fanns en logisk förklaring till det inträffade och när det inträffade utan tvekan 2017/18:147 framstod som en engångsföreteelse. Så kunde t.ex. vara fallet när en person på grund av svår sjukdom brustit i sin hantering av djur (se prop. 2001/02:93 s. 20–21). Regeringen anser, liksom utredningen, att det endast i ett fåtal fall kan anses att det är uppenbart att ett upprepande av brister i djuromsorgen inte kommer att inträffa. Enligt regeringens uppfattning bör en så ingri- pande åtgärd som djurförbud inte heller tillgripas i de fall när det bedöms vara sannolikt att djurhållaren inte på nytt kommer att brista i omhänder- tagandet av sina djur. Regeringen anser därför att bestämmelsen bör ändras i enlighet med utredningen förslag, vilket möjliggör en mer pro- portionerlig avvägning mellan intresset av att skydda djur från missför- hållanden och intresset av att begränsa inskränkningar i enskildas rättig- heter. Det bör också förtydligas att det är risken för att de omständigheter som ska leda till djurförbud upprepas som ska bedömas. i efterlyser att det av lagtexten tydligt ska framgå att ett meddelat djurförbud innebär att personen inte heller får äga djur och menar att det framgår av ordalydelsen till den nu gällande bestämmelsen om djurförbud. Kammarrätten i anser att det finns vissa problem kring tolkningen av uttrycket ”ha hand om djur”. Regeringen anser att ett djurförbud även fortsättningsvis ska kunna rik- tas mot personer som äger djur men som låter någon annan ta hand om den praktiska skötseln av djuret. Den som har fått ett djurförbud ska inte heller få äga djur. Regeringen återkommer till detta i avsnitt 14.3. Vissa remissinstanser, bl.a. LRF, efterlyser en konsekvensanalys av vilka kostnader som förslagen kan innebära för djurhållarna. När det gäller konsekvenserna av regeringens förslag rörande djurförbud, görs överväganden om detta i avsnitt 19.4. och Kött och Charkföreta- gen anser att omhändertaganden och djurförbud ska beslutas om av dom- stol. Regeringen saknar beredningsunderlag för en sådan ändring och anser inte heller att det finns anledning att överväga en sådan ändring. 14.2Omfattning och upphävande av djurförbud Regeringens förslag: Ett djurförbud får avse alla djurslag eller be- gränsas till ett eller flera djurslag. Ett djurförbud får också avse förbud att ha hand om fler än ett visst antal djur eller avse andra begränsning- ar i rätten att ha hand om djur. Förbudet kan gälla för eller tills vidare. ska upphäva förbudet om det inte längre behövs. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak i allt väsentligt med re- geringens förslag. Remissinstanserna: Länsstyrelserna i län, , , län, län, , län, , , och län samt (), och är i huvudsak positiva till förslaget. Förslaget ger länsstyrelserna möjlighet att anpassa djurförbudet efter individuella förhållanden. anser dock att det borde göras ännu tydligare att det ska göras en helhetsbedömning där allvaret i överträdelserna ska värderas och där beslut inte ska vara mer ingripande än vad som behövs för att nå det mål som man vill uppnå. Flera av dessa länsstyrelser samt länsstyrelserna i och och understryker vikten av enhetliga bedömningar i alla länen. Förvaltningsrätten i , Länsstyrelserna i , , län och samt Lantbrukarnas Riksför- bund (LRF) och ytterligare nio organisationer inom lantbruksnäringen samt är positiva till att möjligheten att an- söka om att ett djurförbud ska upphävas förtydligas i lagen. Förvalt- ningsrätten i motiverar sitt ställningstagande med att möjlig- heten är okänd för många enskilda och med att gränsdragningsproblemen mellan vad som ska anses vara en ansökan om resning och en ansökan om upphävande av djurförbud försvinner genom förslaget. , som inte uttryckligen tar ställning till om förslaget är bra eller inte, påpekar att ex officio kan upphäva ett djur- förbud om det finns skäl för det. Länsstyrelserna i , , län, Da- larnas län, och , nio hästorgani- sationer, LRF och ytterligare nio organisationer inom lantbruksnäringen, samt är positiva till möjligheten att ange förutsättningar för eller omfattningen av djurförbu- den och på så sätt begränsa förbuden (partiella djurförbud, villkorade djurförbud, prövotid). i anser dock att den som har fått ett djurförbud inte ska få äga djur längre. Länsstyrelserna i län, län och samt anser att det är otydligt vilket ansvar den har som i stället för djurhållaren ska ansvara för djurhållning- en. framför liknande synpunkter. i väcker frågan om vad det är för typ av beslut som fattas vid partiella och villkorade djurförbud. Rör det sig om ett meddelat förbud som under vissa förutsättningar kan upphävas eller är det en fråga om att om vissa förutsättningar inte uppfylls så kommer ett djurförbud att meddelas? i efterlyser en möjlighet för länsstyrelserna att partiellt upphäva ett djurförbud, dvs. att medge ett begränsat antal djur , innan förbudet upphävs helt. i anser att prövotid endast ska kunna medges när det är aktuellt att upphäva ett djurförbud. Enligt Jord- bruksverkets uppfattning innebär dock den föreslagna formuleringen att ett reellt djurförbud kan kopplas till förutsättningar men att förutsättning- ar inte kan ställas upp för att undvika ett djurförbud. är positiv till att det görs en nyanserad bedömning av frågor om förbud men undrar var gränsen mellan partiella/villkorade djurförbud å ena sidan och ”vanliga” förbud/förelägganden å andra sidan går. Läns- styrelserna i län och län framhåller att det är bra att beslut om s.k. djurbegränsning (som i nu gällande lag regleras i samma be- stämmelse som ”vanliga” förelägganden/förbud) nu föreslås regleras i samma bestämmelse som djurförbud (partiella). län motiverar sitt ställningstagande med att uppgiften om djurbegräns- ning därmed kommer att finnas med i djurskyddskontrollregistret. Länsstyrelserna i och undrar vilka kon- sekvenser som det får om man bryter mot ett partiellt djurförbud, t.ex. ett förbud mot att ha mer än ett visst antal djur. i och Djurens Rätt avstyrker förslaget om partiella eller villkorade djurförbud, bl.a. med hänvisning till att de innebär en risk för ökat djurlidande eftersom den som har djurförbud redan har visat sig vara olämplig att ha hand om djur. törernas anser att möjligheten att använda parti- ella/villkorade djurförbud måste inskränkas till fall där någon annan äger eller ansvarar för djuren, t.ex. till personer som är anställda som djurskö- i och anser att djurförbud som huvudregel ska gälla tills vidare eftersom det är svårt att praktiskt tillämpa tidsbegränsade djurförbud eftersom det bl.a. finns en risk för bulvanförhållanden. LRF och ytterligare nio organisationer inom lantbruksnäringen anser däremot att huvudregeln ska vara tidsbegränsade Endast i de fall där den enskilde har gjort sig skyldig till kvalificerade djurplågeribrott, t.ex. använt våld mot djur eller vanvårdat djur, ska förbud meddelas tills vidare. Länsstyrelserna i , , och samt pekar på att förslaget medför ett ökat behov av resurser för kontrollmyndigheterna eftersom beslut om partiella djurförbud, villkorade djurförbud eller prövotid inne- bär fler komplexa bedömningar samt fler kontroller för att följa upp Skälen för regeringens förslag: Enligt 29 § djurskyddslagen kan be- slut om djurförbud avse alla djur eller begränsas till ett visst djurslag. Det förekommer även att kontrollmyndigheterna med tillämpning av 26 § djurskyddslagen beslutar om förbud att ha fler än ett visst antal Detta betecknas dock enligt nuvarande lagstiftning inte som ett Utredningen föreslår att det i den nya lagen ska föreskrivas att länssty- relsen får ange vilka förutsättningar och vilken omfattning som ett djur- förbud ska ha. Syftet med förslaget är att möjliggöra mer nyanserade och Bestämmelsen ska enligt utredningen ge möjlighet att medge att den som har djurförbud i viss ut- sträckning ändå får ha hand om djur, t.ex. under överinseende av en Enligt utredningen ska i dessa fall det juridiska ansvaret för djuret vila på den som har överinseendet. Bestämmelsen ska också ge möjlighet att besluta om att ett djurförbud endast ska avse hållande av fler än ett visst antal djur. Utredningen menar att förslaget också ger möjlighet för länsstyrelserna att ge en djurhållare en prövotid, vilket skulle innebära att inte meddelar ett beslut om djurförbud utan ger djurhållaren möjlighet att rätta till brister och visa sig vara lämplig att ha hand om djur. i och Djurens Rätt avstyrker förslaget om partiella eller villkorade djurförbud, bl.a. med hänvisning till att de innebär en risk för ökat djurlidande eftersom den som har djurförbud redan har visat sig vara olämplig att ha hand om djur. Regeringen anser dock liksom utredningen att det är önskvärt att djurförbud inte används i större utsträckning än vad som är motiverat för att skydda djur från miss- förhållanden. bör alltid, när ett djurförbud ska meddelas, överväga vilken omfattning det ska ha. Avgörande för omfattningen av djurförbudet bör vara vad som utifrån tidigare brister i djurhållningen och omständigheterna i övrigt bedöms som nödvändigt för att säkerställa att djur inte på nytt utsätts för lidande eller andra brister i djurskyddet. Flera remissinstanser har också pekat på fördelarna med att även s.k. djurbegränsningar betraktas som djurförbud i lagens mening. Regeringen anser mot den bakgrunden att det i lagen bör tas in en bestämmelse som klargör att ett djurförbud kan avse vissa djurslag eller avse förbud mot att inneha fler än ett visst antal djur. Det kan också, som utredningen och flera remissinstanser framhåller, i vissa fall vara mer lämpligt att på annat sätt begränsa rätten att ha hand om djur. Det kan t.ex. innebära att djurförbudet utformas så att den som är föremål för det endast får delta i skötseln av ett djur som hålls av någon annan, t.ex. så som anställd, men inte själv hålla djur. Även detta bör klargöras i lagen. Regeringen vill dock understryka att den som i denna situation utövar överinseende över en person som har djurförbud inte har något juridiskt ansvar för att djur- förbudet följs, denna skyldighet gäller endast för den som har meddelats djurförbudet. Var och en som håller eller hanterar djur ansvarar också för att djurskyddslagens bestämmelser uppfylls (se avsnitt 6.8). Den som på grund av ett s.k. partiellt djurförbud tillåts hantera djur i viss utsträckning ansvarar för att denne i sin hantering uppfyller lagens bestämmelser. framhållit kan det inte anses själv- klart var gränsen går mellan partiella djurförbud och förbud som medde- las med stöd av den föreslagna bestämmelsen i 8 kap. 9 § (26 § i den nuvarande djurskyddslagen). För att kunna betecknas som ett djurförbud måste förbudet, enligt regeringens bedömning, innebära en tydlig och mer ingripande inskränkning i själva rätten att hantera eller ha hand om djur. Förbud som riktar sig enbart mot t.ex. en viss åtgärd i djurhållning kan däremot inte anses vara ett djurförbud. Den exakta gränsdragningen för vad som kan anses vara ett djurförbud får dock överlämnas till rätts- tillämpningen att bedöma. Däremot anser regeringen inte att , med stöd av en sådan bestämmelse som utredningen föreslår, kan besluta om att en prövotid ska föregå ett eventuellt djurförbud. Regeringen ser inget behov av att överväga om ett system med prövotid bör införas. Den föreslagna bestämmelsen ger dock möjlighet för , såsom i efterfrågar, att ändra ett beslut om totalt djurförbud till ett mer begränsat djurförbud. Exempelvis kan situat- ionen för en person som har haft ett totalt djurförbud ha föränd- rats till det bättre och denne kan då ges möjlighet att i begränsad ut- sträckning hantera djur utan att djurförbudet helt upphävs. Däremot kan inte den som överträtt ett beslut om partiellt djurförbud redan på denna grund åläggas ett totalt djurförbud. För att en sådan, för den enskilde betungande, ändring av djurförbudet ska få ske måste den mot vilken djurförbudet riktas på nytt ha begått en sådan överträdelse som i sig utgör grund för djurförbud. I övrigt bör överträdelse av ett partiellt djurförbud 2017/18:147 ha samma konsekvenser som överträdelse av ett totalt djurförbud. Djur som hålls i strid med ett partiellt djurförbud bör därmed omhändertas och överträdelse av djurförbudet bör vara straffbar (se vidare avsnitt 14.5, 14.8 och 15.1). Även nuvarande bestämmelse i 29 § fjärde stycket djurskyddslagen om att ett djurförbud gäller eller tills vidare bör föras över till den nya lagen. Regeringen anser i likhet med i och att djurförbud som huvudregel bör gälla tills vidare eftersom det är svårt för att redan då beslutet fattas avgöra det finns behov av ett djurförbud för att förhindra fortsatt djurlidande. Såsom utredningen föreslår bör det i stället förtydligas att ett beslut om djurförbud ska upphävas om det inte längre finns skäl för det. En sådan omprövning bör dock ske antingen på begä- ran av den som har meddelats förbud eller på eget initiativ i de fall omständigheter som föranleder en annan bedömning kommer till kännedom. Detta överensstämmer också med den praxis beträffande omprövning som finns på förvaltningsrättens område (se prop. 1985/86:80, Om ny förvaltningslag, s. 39–41 och 76 och prop. 2016/17:180, En modern och rättssäker förvaltning – ny förvaltningslag, s. 228–230). 14.3Möjlighet för den som fått djurförbud att själv avveckla sin djurhållning Regeringens förslag: Om den som meddelas djurförbud äger eller håller djur, ska förelägga honom eller henne att inom göra sig av med det eller de djur som omfattas av djurförbudet. Detta gäller dock inte om beslutar att om- händerta djuret eller djuren i samband med beslutet om djurförbud. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens för- slag. Utredningen föreslår att får ålägga den som meddelats djurförbud och som äger ett djur att göra sig av med djuret. Remissinstanserna: Förslaget kommenteras endast av ett mindre antal remissinstanser. i samt () och ytterligare nio organisationer inom lantbruksnäringen är positiva till förslaget. Kammarrätten i anser att förslaget är förenat med otydlig- heter. Enligt den föreslagna bestämmelsen får ålägga djurägaren att inom göra sig av med djuret. Det är dock otyd- ligt vilka möjligheter som har att följa upp att det medde- lade djurförbudet följs och ingripa i de fall där inte förenar ett djurförbud med ett sådant åläggande att göra sig av med djuret som regleras i förslaget till 11 kap. 3 §. Det är också oklart för djurägaren vilka skyldigheter som följer av förbudet. Djurens Rätt avstyrker förslaget med hänvisning till att det finns en stor risk för djurlidande om djurhållare själva får avveckla sitt djurinne- Omhändertagna djur bör omplaceras genom samhällets försorg. Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande bestämmelse i 29 § tredje stycket djurskyddslagen får , om den mot vilket ett beslut om djurförbud riktas är ägare av djuret, ålägga honom eller henne att göra sig av med djuret och förbjuda honom eller henne att skaffa djur över huvud taget eller ett visst slag av djur. Bestämmelsen ingick i lag- texten redan när djurförbud infördes . Anledningen till att denna möjlighet infördes var att det kunde finnas anledning att rikta ett djurför- bud även mot en djurägare som inte deltar i skötseln av ett djur, men som indirekt förorsakar vanvård genom att t.ex. inte tillhandahålla en anställd djurskötare tillräckligt med foder till djuren. För att uppnå syftet med djurförbudet var det då inte tillräckligt med ett förbud att handha djur. Därutöver skulle djurägaren också kunna åläggas att avhända sig djuret och förbjudas att skaffa nya djur (se prop. 1968:170 s. 22). Utredningen föreslår att motsvarande bestämmelse införs i den nya djurskyddslagen. Syftet med den föreslagna bestämmelsen ska dock enligt utredningen vara att förtydliga att den som har meddelats djurför- bud i vissa fall själv ska få möjlighet att avveckla sin djurhållning på lämpligt sätt och att inte alltid ska förena ett beslut om djurförbud med ett beslut om omhändertagande. Liksom utredningen anser regeringen att ett beslut om djurförbud inte alltid bör innebära att beslut om omhändertagande av djur fattas sam- . I vissa fall, där det vare sig pågår något djurlidande eller finns en överhängande risk för att djurlidande ska uppstå, bör den som har med- delats djurförbud få möjlighet att själv göra sig av med sitt djur. Rege- ringen ser, till skillnad från Djurens Rätt, inte att en sådan möjlighet för djurhållarna att själva få avveckla sitt djurinnehav skulle innebära risker för djurskyddet. I sådant fall ska sätta en frist inom vilken avvecklingen av djurhållningen ska vara avslutad. För att undvika sådana oklarheter som Kammarrätten i lyfter fram bör det av lag- texten framgå att ett beslut om djurförbud alltid ska kombineras med ett beslut om när djurinnehavet ska avvecklas, såvida inte i stället beslutar att omhänderta djuret.