prop · H503225 · 2018-04-19 00:00:00 — De behandlas därför i det följande. Enligt artikel 5.1 första stycket f i direktivet ska resenären få allmän information om de pass- och viseringskrav och hälsobestämmelser som gäller i destinationslandet. Svensk Sjöfart förespråkar att informationsskyl- digheten – i likhet vad som gäller enligt lag – begränsas till att gälla endast i förhållande till medborgare i en stat inom EES. grund av hur direktivet är utformat är någon begränsning av detta slag inte möjlig och bör därför inte införas i den nya lagen. informera om pass- och viseringskrav bör alltså gälla i förhållande till alla resenärer, dvs. oavsett resenärens nationalitet. ningen undrar vilka krav som ställs för att informationskravet ska vara I skäl 28 i direktivet anges att det är tillräckligt att arrangören hänvisar till officiell information om ungefärlig handläggningstid för en Enligt artikel 5.1 första stycket a i direktivet har resenären rätt att få information om resans lämplighet i allmänhet för personer med nedsatt rörlighet och, på begäran, om resans lämplighet för den aktuella Myndigheten för delaktighet anser att informationsskyldigheten i stället bör gälla i förhållande till personer med funktionsnedsättning, eftersom utredningens förslag, som överensstämmer med direktivets lydelse, riskerar att bara omfatta personer med motoriska nedsättningar. Direktivet hänvisar till den definition som finns i och rådets förordning (EG) nr 1107/2006 av om rättigheter i samband med flygresor för personer med funktionshinder och personer med nedsatt rörlighet (jfr fotnot 1 till skäl 27 och artikel 13.8 i direktivet). Hänvisningen innebär att endast personer som har nedsatt rörlighet omfattas, oavsett om orsaken till rörelsenedsättningen är ålder eller någon fysisk, psykisk eller annan funktionsnedsättning. Den omfattar alltså inte andra personer med funktionsnedsättningar. Regeringen bedömer därför att direktivet inte medger att informationsskyldigheten i lag utsträcks på det sätt som myndigheten efterfrågar. Inget hindrar givetvis arrangören från att ändå ge information av det slag som myndigheten tar upp. Andra remissinstanser uttrycker farhågor om att arrangörens infor- mationsskyldighet när det gäller resans lämplighet för resenärer med ned- satt rörlighet är mer långtgående än vad som är möjligt att uppfylla. geringen konstaterar dock att information av detta slag är avgörande för att resenären ska kunna ha möjlighet att ta ställning till om han eller hon kan genomföra paketresan. anges det i Kon- sumentverkets föreskrifter och allmänna råd om paketresor (KOVFS 1993:3) att en arrangör ska ange om ett hotell är olämpligt för äldre eller personer med funktionshinder. Enligt samma föreskrifter ska kataloger och broschyrer som tillhandahålls resenärer innehålla uppgift om att per- soner med funktionshinder och äldre som har särskilda behov bör fram- föra sina önskemål till arrangören när de beställer en paketresa. tivets krav är mer långtgående på det sättet att en resenär med nedsatt rörlighet ska kunna begära information om resans lämplighet för just Prop. 2017/18:225 honom eller henne. För att arrangören ska kunna fullgöra skyldigheten krävs det givetvis att arrangören känner till vilka särskilda behov som resenären har. Eftersom det ligger i resenärens intresse att arrangören får den informationen, är det naturligt att resenären ger arrangören denna i samband med att han eller hon begär information om resans lämplighet för just honom eller henne. Något behov av att införa en uttrycklig bestämmelse om detta i lag, vilket efter- frågar, finns därför inte. Det är under alla förhållanden knappast förenligt med direktivet att införa ett sådant krav. Som föreningen noterar bör dock informationsskyldigheten i förhållande till en viss resenär i högre grad kny- ta an till direktivets lydelse och innebära att arrangören på resenärens begäran är skyldig att ge information om paketresans lämplighet för den aktuella resenären. Av artikel 6.1 framgår att viss förhandsinformation som ges om paket- resan, bl.a. avseende resetjänsternas huvudsakliga egenskaper, paket- resans totalpris, betalningssätt och det minsta antal personer som krävs för att paketresan ska genomföras, är en del av paketreseavtalet, om inte parterna uttryckligen enas om något annat. Förhandsinformation som parterna inte kan avtala om, t.ex. passkrav och hälsobestämmelser på res- målet, utgör alltså inte avtalsinnehåll. Någon motsvarighet till direktivets reglering finns inte lag. En motsvarande bestämmelse finns dock i 2 kap. 8 § distansavtalslagen, som genomför konsumenträttig- hetsdirektivet i svensk rätt. Det bör i den nya lagen införas en bestäm- melse om att den aktuella förhandsinformationen är en del av avtalet, om parterna inte uttryckligen har kommit överens om något annat. Bestäm- melsen får betydelse bl.a. på det sättet att det kommer att bli den som på- står att ett avtal avviker från den information som getts som ska bevisa att så är fallet. Paketreseavtal som ingås på en webbplats Det framgår av artikel 27 i direktivet att artikel 8.2 i konsumenträttighets- direktivet ska tillämpas på paketresor. Enligt artikeln ska näringsidkaren tydligt och synligt göra konsumenten uppmärksam på viss information. Det krävs därför en bestämmelse som innebär att näringsidkaren, vid avtal som ingås på dennes webbplats, ska se till att resenären i samband med beställningen uttryckligen medger att beställningen är förenad med betalningsskyldighet. Om beställningen t.ex. görs genom att trycka på en knapp, bör det på knappen eller i omedelbar anslutning till den otvetydigt framgå att beställningen medför en skyldighet att betala. Om resenären inte trycker på knappen eller vidtar en motsvarande åtgärd, bör resenären inte vara bunden av beställningen. (Se prop. 2013/14:15 s. 2017/18:225 5.4.2 Regeringens förslag: När ett paketreseavtal har ingåtts ska arrangör- en, eller i förekommande fall en återförsäljare, utan onödigt dröjsmål ge resenären en kopia av eller en bekräftelse på avtalet i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för resenären. Om avtalet ingås när parterna är närvarande ska, om resenären begär det, kopian eller bekräftelsen ges i en handling. Om avtalet är ett avtal utanför affärslokaler, ska kopian eller bekräftelsen ges i en handling eller, om resenären samtycker till det, i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för resenären. Ett paketreseavtal och en bekräftelse på ett sådant avtal ska inne- hålla bl.a. alla villkor för paketresan, den förhandsinformation som arrangören är skyldig att ge resenären samt särskilda krav som rese- nären har framställt i fråga om paketresan och som arrangören har accepterat. Avtalet och bekräftelsen ska vara klart och begripligt for- mulerade. Vid paketresor som säljs genom ett länkat bokningsförfarande på internet ska den näringsidkare som uppgifterna förs över till informera arrangören om bl.a. det avtal som leder till att en paketresa upp- kommer. Så snart arrangören har fått besked om att en paketresa har uppkommit, ska arrangören ge resenären information om paket- reseavtalet i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för denne. Arrangören ska i rimlig tid innan paketresan påbörjas förse resenä- ren med biljetter och andra handlingar som resenären behöver. Om resan innefattar passagerartransport ska arrangören dessutom informera resenären om transporten. En resenär som inte har fått information om tilläggsavgifter och an- dra kostnader ska inte vara skyldig att svara för sådana kostnader. Om en arrangör eller en återförsäljare åsidosätter sin informations- skyldighet, ska han eller hon kunna åläggas sanktioner enligt mark- nadsföringslagen. Ett avtalsvillkor som innebär att en resenär som inte är konsument ska betala mer för en paketresa än det som i avtalet anges vara priset ska vara utan verkan mot resenären, om han eller hon inte uttryckligen har godkänt villkoret. En arrangör ska inte få använda sig av avtals- villkor som innebär att en resenär som inte är konsument är hänvisad till att använda ett telefonnummer med förhöjd taxa för att ta kontakt med arrangören per telefon med anledning av ett mellan dem ingånget paketreseavtal. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att en näringsidkares informationsskyldighet i förhållande till en arrangör vid ett länkat bokningsförfarande på internet ska inträda när en paketresa uppkommit. Utredningen bedömer att det inte behövs någon särskild reglering om avtalsvillkor som gäller resenärer som inte är konsumenter. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker försla- gen eller har inga invändningar mot dem. menar att förslaget om informationsskyldighet vid länkade bokningsför- Prop. 2017/18:225 faranden på internet går längre än vad direktivet kräver. Skälen för regeringens förslag Kopia av eller bekräftelse på paketreseavtalet I artikel 7.1 anges att en kopia av paketreseavtalet eller en bekräftelse på avtalet på ett varaktigt medium ska överlämnas till resenären. Resenären ska ha rätt att begära en kopia i pappersform om paketreseavtalet har ingåtts i arrangörens eller återförsäljarens närvaro. Vid avtal utanför fasta affärslokaler ska resenären få en kopia eller bekräftelse på avtalet i pappersform, eller, om resenären samtycker, på ett annat varaktigt medium. Reglerna i det nya direktivet skiljer sig i flera avseenden från vad som gäller . Enligt 8 § andra stycket andra meningen lag ska resenären som huvudregel få ett skriftligt exemplar med avtalsvillkor och information. Ett undantag gäller dock enligt tredje stycket i samma para- graf när paketreseavtalet träffas kort före avresan. Någon motsvarande undantagsregel finns inte i det nya direktivet. Direktivets reglering bör i sak införas i den nya lagen. Det bör även, för tydlighets skull, anges att arrangören alltid kan ge kopian eller bekräftelsen i en handling. Att informationen i många fall kan till- handahållas på något annat varaktigt medium ligger i linje med hur information ska ges enligt flera andra EU-direktiv. Som berörs i avsnitt 5.3.4 motsvaras det av att informationen ska vara i en läsbar och varaktig form. En särskild reglering krävs för paketreseavtal som ingås utanför affärslokaler i den mening som avses i 1 kap. 2 § distansavtalslagen. I dessa fall fordras resenärens samtycke för att skriftlighetskravet ska falla bort. En fråga som utredningen tar upp är vilket ord som ska användas för att beskriva det som i direktivet anges som en ”kopia” av paketrese- avtalet. Utredningen anser att ”exemplar” bättre svarar mot ”copy” som används i den engelska språkversionen av direktivet. Detta synsätt rim- mar dock mindre väl med andra genomföranden (se 3 kap. 1 § tredje stycket lagen [2011:914] om konsumentskydd vid avtal om tidsdelat boende eller långfristig semesterprodukt). Mot denna bakgrund anser regeringen att direktivets benämning bör användas även i den nya lagen. Artikel 7.2 reglerar innehållet i paketreseavtalet och vilka handlingar som ska tillhandahållas innan paketresan påbörjas. eller bekräftelsen på avtalet ska innehålla det fullständiga innehållet i överens- kommelsen. Den förhandsinformation som arrangören eller återförsälja- ren har gett i samband med paketreseerbjudandet ska anges i paketrese- avtalet eller i bekräftelsen på avtalet. Detsamma gäller särskilda krav från resenären som arrangören har accepterat. Det ska även finnas information om att arrangören är ansvarig för att alla resetjänster som ingår i paketrese- avtalet fullgörs och att han eller hon är skyldig att tillhandahålla assistans i vissa situationer. Dessutom ska resenärens rätt att överlåta paketresan och hans eller reklamationsskyldighet anges. I avtalet eller bekräftelsen ska det finnas kontaktuppgifter som gör det möjligt för resenären att begära assi- stans eller reklamera. Det ska även anges information som gör det möjligt att kontakta en underårig på vistelseorten om han eller hon reser utan förälder eller annan ansvarig person och paketresan inbegriper inkvartering. Vidare ska det anges namnet på det organ som ansvarar för skydd vid obestånd och dess kontaktuppgifter. Direktivets krav på innehållet i avtalet motsvarar i stora delar vad som gäller enligt lag (8 §). Informationsskyldigheten är dock mer omfattande och detaljerad i direktivet. Bland annat är informationsan- svaret när det gäller vem som ansvarar för resegaranti, hanteringen av klagomål och möjligheterna till alternativ tvistlösning nytt. Direktivets bestämmelser om vad paketreseavtal och bekräftelser på sådana avtal ska innehålla bör väsentligen oförändrade föras in i den nya lagen. Direktivet innehåller dessutom krav på att paketreseavtal ska vara klart och begripligt utformade och att informationen till resenären tillhandahållas på klart, begripligt och tydligt sätt (artikel 7.1 och 7.4). I linje med den bedömning som görs i avsnitt 5.4.1 bör det anges att informationen ska vara klart och begripligt formulerad. Som anges i det avsnittet har kravet på att informationen ska tillhandahållas på ett tydligt sätt i fråga om förhandsinformation uttryckts som att informationen ska vara framträdande i förhållande till annan information. Det bedöms dock inte vara ändamålsenligt att ange att all information i paketreseavtalet ska vara framträdande. Av artikel 7.1 framgår att om paketresan säljs genom en återförsäljare, ansvarar även återförsäljaren för att information överlämnas till rese- nären. Denna skyldighet, som är ny i förhållande till lag, bör tas in i den nya lagen. Informationsskyldighet vid länkade bokningsförfaranden på internet Om en paketresa uppkommer till följd av att resenärens uppgifter vid ett länkat bokningsförfarande på internet förs över från arrangören till en annan näringsidkare som resenären ingår avtal med, ska den närings- idkare som uppgifterna förs över till, enligt artikel 7.3, informera arrangören om det avtal som leder till att en paketresa har uppkommit. Näringsidkaren ska tillhandahålla arrangören den information som krävs för att han eller hon ska kunna uppfylla sina skyldigheter som arrangör. Så snart arrangören har informerats, ska han eller hon ge resenären den information som framgår av artikel 7.2 (se ovan). Att en paketresa kan uppkomma genom ett länkat bokningsförfarande är en nyhet. Någon informationsskyldighet av detta slag finns alltså inte lag. Informationsskyldigheten enligt direktivet bör införas i den nya lagen. anför att det kan vara svårt för näringsidkaren som tar emot uppgifter om resenären att veta om en paketresa har uppkommit genom det länkade bokningsförfarandet. Ett sådant förfarande torde dock alltid bygga på ett affärsmässigt samarbete mellan å ena sidan den näringsidkare som träffar det första avtalet med resenären och som skickar över uppgifter om resenären och å andra sidan den näringsidkare som tar emot resenärens uppgifter. att bedöma om en paketresa har uppkommit bör därmed inte finnas. 2017/18:225 föreningen är inne på bör dock informationsskyldigheten – på det sätt som föreskrivs i direktivet – kopplas till att ett avtal har ingåtts som leder till att en paketresa uppkommer. Resehandlingar och information om transport Enligt direktivet ska arrangören före paketresans början se till att resenären får nödvändiga kvitton, intyg och biljetter. I förekommande fall ska resenären även få information om de planerade tiderna för avresa och tidsfristen för att checka in samt de planerade tiderna för uppehåll under resan, anslutande transporter och ankomst (artikel 7.5). Informationsskyldigheten enligt lag innehåller bara en mer övergripande reglering om att resenären ska få information om transport- arrangemang (6 § andra stycket 1 i den lagen). Direktivet är alltså mer omfattande och detaljerat än lag. Som utredningen föreslår bör en bestämmelse som motsvarar direktivets reglering införas i den nya lagen. Direktivets svenska version och utred- ningens förslag innebär att biljetter och andra handlingar ska ges ”i god tid” innan paketresan påbörjas. I de engelska och franska språkversioner- na används uttrycken ”in good time” respektive ”en temps utile”. motsvarande sätt som i distansavtalslagen anser regeringen att ett krav på att arrangören ska förse resenären med biljetter och andra handlingar ”i rimlig tid” innan paketresan påbörjas bättre återspeglar vad som avses med bestämmelsen i direktivet (jfr prop. 1999/2000:89 s. 38). Påföljder om information inte ges Enligt direktivet ställs ett generellt krav på att medlemsstaterna ska fast- ställa regler om effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner för överträdelser av nationella bestämmelser som antas enligt direktivet (artikel 25). Enligt 7 § tredje stycket lag ska marknadsförings- lagen tillämpas om förhandsinformation inte ges. I likhet med utredningen anser regeringen att den nuvarande ordningen har goda skäl för sig. band med att lag infördes, gjordes bedömningen att föreskriften om att avtalsvillkoren ska framgå av en skriftlig handling inte hade med marknadsföring att göra och att marknadsföringslagens regelsystem inte borde utsträckas för långt (se prop. 1992/93:95 s. 36). alltså ingen sanktion för överträdelser av bestämmelserna när det gäller form och innehåll i själva paketreseavtalet. Vad som är marknadsföring har sedan tillkomsten av den lagen utvidgats och omfattar numera även åtgärder efter försäljningssituationen. För att säkerställa att direktivet får fullt genomslag bör den nuvarande marknadsrättsliga regleringen gälla även vid underlåtenhet att följa reglerna om paketreseavtalets form och inne- Lagrådet frågar om det ska vara tillåtet att åberopa ett villkor som inte har tagits in i avtalet. Den föreslagna regleringen, som innebär att ett paketreseavtal och en bekräftelse på ett sådant avtal ska innehålla de villkor som parterna kommit överens om, överensstämmer i sak med den lag (se 8 § andra meningen). Vid införandet av den bestäm- melsen uttalades att avtalet blir giltigt med det innehåll som parterna kommit överens om, under förutsättning att det inte står i strid med lagens tvingande regler (se prop. 1992/93:95 s. 75). 2017/18:225 det inte finns skäl att frångå den konstruktionen och införa någon civil- rättslig påföljd för det fallet att ett muntligt avtalsvillkor utelämnas. En annan sak är att en part som åberopar ett sådant villkor har bevisbördan för att parterna har träffat en överenskommelse som har ett innehåll som avviker från förhandsinformationen och det skriftliga avtalet. I likhet med utredningen anser regeringen att marknadsföringslagens bestämmelser inte bör tillämpas när en näringsidkare som tar emot resenärens uppgifter vid länkade bokningsförfaranden på internet inte informerar arrangören om att ett avtal har ingåtts som leder till en paketresa. Det kan här förutsättas att det finns en upparbetad affärs- relation mellan arrangören och näringsidkaren och naturliga incitament att ge informationen. Det får därför antas att efterlevnaden blir hög även utan en särskild sanktion. Direktivet föreskriver också att resenären inte ska stå för eventuella tilläggsavgifter eller övriga kostnader om han eller hon inte före avtalet har fått någon information om sådana avgifter eller kostnader (artikel 6.2). Det bör alltså i den nya lagen föreskrivas att om resenären inte, på det sätt som lagen föreskriver, före avtalets ingående har fått information om tilläggsavgifter och andra kostnader, är resenären inte skyldig att betala sådana avgifter eller stå för sådana kostnader. I likhet med utredningen anser regeringen att resenären inte ska vara skyldig att betala en avbeställningsavgift, om han eller hon inte har fått information om avgiften. Regeringen återkommer till denna fråga i avsnitt 5.5.1. Avtalsvillkor om tilläggsavgifter och kostnader för telekommunikation Av artikel 27 i direktivet framgår att artiklarna 21 och 22 i konsument- rättighetsdirektivet ska tillämpas på paketresor. Enligt artikel 21 ska medlemsstaterna se till att en konsument inte debiteras mer än grund- läggande samtalstariff för samtal till en telefontjänst i anslutning till ett ingånget avtal. Syftet med bestämmelsen är att skydda konsumenten mot oväntade avgifter när han eller hon vänder sig till exempelvis närings- idkarens kundtjänst med anledning av ett ingånget avtal (se prop. 2013/14:15 s. 62). Artikeln har genomförts i 3 a § lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden (avtalsvillkorslagen). Artikel 27 i direktivet innebär att motsvarande reglering även ska gälla i förhållande till resenärer som inte är konsumenter. Med hänsyn till att avtalsvillkors- lagen bara gäller mellan näringsidkare och konsumenter skulle det bryta den lagens systematik att där införa bestämmelser som gäller även i förhållande till resenärer som inte är konsumenter. Det bör i stället i den nya paketreselagen införas en bestämmelse som föreskriver att en arrangör inte får använda sig av ett avtalsvillkor som innebär att en rese- när som inte är konsument är hänvisad till att använda ett telefonnummer med förhöjd taxa för att ta kontakt med arrangören per telefon med an- ledning av ett mellan dem ingånget paketreseavtal. Om arrangören ändå använder sig av ett sådant avtalsvillkor, är det utan verkan mot resenären (se förslaget till 1 kap. 6 §). I artikel 22 i konsumenträttighetsdirektivet anges att konsumentens uttryckliga samtycke krävs till alla extra betalningar utöver den ersätt- ning som avtalats för näringsidkarens huvudsakliga avtalsförpliktelse. Artikeln får uppfattas ta sikte på situationer när ett pris anges för en vara Prop. 2017/18:225 eller en tjänst men där priset inte omfattar ”hela” varan eller tjänsten, utan konsumenten måste betala tillägg för att få ”hela” varan eller tjänsten. Om konsumenten inte uttryckligen har samtyckt till ett sådant villkor, ska det vara utan verkan. Ett sådant avtalsvillkor torde i regel anses oskäligt enligt 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rätts- handlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen). Artikeln kräver dock att villkor av detta slag aldrig ska kunna göras gällande mot konsu- menten, om inte ett uttryckligt samtycke finns. (Se prop. 2013/14:15 s. Artikeln har genomförts i 13 § avtalsvillkorslagen. Artikel 27 i det nya paketresedirektivet innebär att motsvarande reglering även ska gälla i förhållande till en resenär som inte är konsument. Som konstateras ovan gäller avtalsvillkorslagen bara mellan näringsidkare och konsumenter. Det får därför anses lämpligt att inte reglera frågan i den lagen. I stället bör det i den nya paketreselagen införas en motsvarande regel som gäller för resenärer som inte är konsumenter. Direktivet föreskriver att bevisbördan för att informationsskyldigheten uppfyllts ska åvila näringsidkaren (artikel 8). En motsvarande bestäm- melse finns i artikel 6.9 i konsumenträttighetsdirektivet. Utredningen föreslår att det ska åligga en näringsidkare som har en skyldighet att ge information till resenären eller till någon annan närings- idkare att visa att informationsskyldigheten har fullgjorts. Någon mot- svarande reglering finns inte lag. Vid genomförandet av kon- sumenträttighetsdirektivet infördes inte heller någon sådan bestämmelse i svensk rätt (jfr prop. 2013/14:15). Enligt svensk rättstradition utformas civilrättsliga bestämmelser nor- malt sett inte som bevisbörderegler. Det följer dock av allmänna prin- ciper att den näringsidkare som påstår att information har getts i enlighet med vad som föreskrivs i lagen har bevisbördan för att så också har skett. Det finns därför inte skäl att införa en särskild bestämmelse om detta. 5.5Ändringar innan paketresan påbörjas Regeringens förslag: Resenären ska få avbeställa paketresan innan den har påbörjats. Resenären ska i så fall betala en avbeställningsav- gift om arrangören begär det och rätten att ta ut en sådan avgift fram- går av paketreseavtalet.