prop · H503294 · 2018-09-04 00:00:00 — Såsom har anförts ovan är ett huvudsakligt skäl till att införa en skyldighet att lämna uppgifter som gör det möjligt att fastställa identiteten att det ska kunna fattas korrekta beslut om skatt eller transporttillägg. Man kan tänka sig att det vid en transportkontroll påträffas varor som omfattas av kraven i 1 kap. 6 § LPK men där det redan vid kontrollen visar sig att alla skyldigheter i samband med flyttningen har uppfyllts. I ett sådant fall kan det inte anses motiverat att det ska föreligga en skyldighet för den person som medför varorna, och som inte är förare av fordonet, att lämna uppgifter som gör det möjligt att fastställa identiteten. Något transporttillägg kan här inte komma i fråga och genom att skyldigheterna att anmäla flyttningen och ställa säkerhet för den har uppfyllts får det antas att tillräckliga uppgifter redan har lämnats för ett beslut om skatt. Eftersom måste kontrollera identiteten på plats vid transportkontrollen, innan fordonet färdas vidare, kan det dock inte uppställas ett krav på att det ska vara fastställt att skattskyldighet eller grund för transporttillägg föreligger för att skyldigheten att lämna uppgifter ska föreligga. 2017/18:294 antas att det i många fall kan krävas vidare utredning innan ett slutligt beslut i dessa frågor kan fattas. Däremot kan det vara rimligt att kräva att det finns anledning att anta att transporten inte sker i enlighet med 1 kap. 6 § LPK. Om en punktskattepliktig vara påträffas vid en transportkontroll och det finns anledning att anta att transporten inte sker i enlighet med 1 kap. 6 § LPK får varor m.m. tas om hand för kontroll av om punktskatt ska betalas i och för fastställande av vem som i så fall är skattskyldig, för kontroll av om de i 1 kap. 6 § angivna kraven för förflyttning är uppfyllda och, i de fall då skattskyldighet i föreligger, i avvaktan på att skatten betalas (2 kap. 9 § LPK). I promemorian föreslogs att skyldigheten att lämna uppgifter skulle kopplas till att det föreligger grund för omhändertagandet av varorna. Det kan dock konstateras att en sådan utformning av lagtexten gör bestämmelsen något svårtillgänglig. Regeringen bedömer att det därför är lämpligare att hänvisa direkt till det krav som också utgör grunden för omhändertagande, dvs. att det finns anledning att anta att de i 1 kap. 6 § LPK angivna kraven för flyttning av de varor som passageraren flyttar inte är uppfyllda. Regeringen föreslår således att skyldighet att lämna uppgifter ska föreligga om det finns anledning att anta att transporten inte sker i enlighet med 1 kap. 6 § LPK. Vad Förvaltningsrätten i har anfört om att kravet ”finns anledning att anta” att transporten inte sker i enlighet med 1 kap. 6 § LPK för att skyldighet att lämna uppgifter ska föreligga är lågt ställt medför inte någon annan bedömning. I syfte att säkerställa att skyldigheten för förare att legitimera sig eller på annat godtagbart sätt styrka sin identitet efterlevs finns det i 5 kap. 3 § LPK en straffrättslig sanktion i form av penningböter. För mer bakgrund om denna bestämmelse och andra straffrättsliga sanktioner enligt LPK, se prop. 1997/98:100 s. 108–110 och prop. 2002/03:10. Samma behov av att säkerställa efterlevnaden bedöms föreligga för den nu föreslagna skyldigheten att lämna sådana uppgifter som gör det möjligt för att på med tillräcklig säkerhet fastställa personens identitet. Ansvar ska dock inte dömas ut om den tillfrågades identitet genast kunnat fastställas. Endast uppsåtlig underlåtelse att lämna uppgifter kan föranleda straffrättsligt ansvar. Det kan exempelvis vara fråga om en enskild som vägrar att lämna några uppgifter som kan ligga till grund för bedömning eller som avsiktligt lämnar felaktiga uppgifter. Vad gäller den gällande skyldigheten för föraren att visa legitimation eller på annat sätt styrka sin identitet är denna i sig inte förenad med någon rätt för tulltjänstemännen att vidta tvångsåtgärder, exempelvis kroppsvisitering. Detsamma bör gälla för den skyldighet som här föreslås för passagerare som medför punktskattepliktiga varor. När det blir fråga om tillämpning av den straffrättsliga sanktionen i 5 kap. 3 § LPK har dock vissa befogenheter enligt 1 § andra och tredje styckena smugglingslagen. Av 4 kap. 11 § LPK följer att när ett beslut om transportkontroll eller omhändertagande har verkställts ska ett bevis över verkställigheten utfärdas. Ett sådant bevis ska lämnas över till den som berörs av åtgärden och innehålla uppgifter om bl.a. var beslutet verkställts, vilka som var närvarande vid transportkontrollen, när kontrollen påbörjades och avslutades, vad som genomsökts samt annat av betydelse som förekommit vid kontrollen. Eftersom den föreslagna bestämmelsen om skyldighet att lämna uppgifter förutsätter att det sker en transportkontroll och att punktskattepliktiga varor påträffats vid kontrollen innebär detta att den som berörs av skyldigheten att lämna uppgifter om sin identitet kommer att erhålla ett bevis om verkställighet oaktat om ett omhändertagande av varorna faktiskt sker eller inte. Myndigheterna har i sin skrivelse även argumenterat för att det är viktigt att även andra passagerare än de som är aktuella ovan har en skyldighet att styrka sin identitet för att kunna säkerställa att bevis om verkställighet lämnas till rätt person. Det kan dock konstateras att ett bevis om verkställighet lämnas på plats i samband med kontrollen och därmed bör kunna överlämnas till den person som berörs och som befinner sig på platsen oavsett om dennes identitet är känd eller inte. Det bedöms därmed inte på denna grund finnas anledning att utvidga den ovan föreslagna skyldigheten till samtliga personer som vid en transportkontroll medför punktskattepliktiga varor. Vad myndigheterna anfört påverkar därmed inte bedömningen som gjorts ovan att avgörande för om skyldighet föreligger eller inte bör vara om det finns anledning att anta att transporten av varorna inte sker i enlighet med 1 kap. 6 § LPK. Om punktskattepliktiga varor påträffas vid en transportkontroll ska protokoll föras över kontrollen. Av protokollet ska framgå bl.a. vilka som var närvarande vid kontrollen, om beslut om omhändertagande har fattats och annat av betydelse som har framkommit vid kontrollen (2 § förordningen [1998:518] om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter). Precis som vad gäller förarens identitetsuppgifter kommer de identitetsuppgifter som inhämtas genom den föreslagna skyldigheten att antecknas i transportkontrollprotokollet eftersom personen i fråga har närvarat vid kontrollen och medfört punktskattepliktiga varor. De uppgifter om identitet som ska lämnas av berörda personer enligt förslaget ovan föranleder genom upprättandet och hanteringen av protokollen från transportkontrollen, samt hanteringen av beslut om omhändertagande av varor, skatt och transporttillägg, att det inom sker en viss hantering av personuppgifter om fysiska personer. Det kan medföra en sådan personuppgiftsbehandling att kraven i EU:s dataskyddsförordning (och rådets förordning (EU) 2016/679 av om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv /46/EG (allmän dataskyddsförordning)) måste beaktas. Dataskyddsförordningen syftar bl.a. till att skydda fysiska personers grundläggande rättigheter och friheter, särskilt deras rätt till skydd av personuppgifter (artikel 1). En personuppgift är varje upplysning som avser en identifierad eller identifierbar fysisk person (artikel 4.1). artikel 6.1 är behandling av personuppgifter endast laglig om och i den mån som åtminstone ett av villkoren i artikel 6.1 a–f är uppfyllt. artikel 6.1 c framgår att behandlingen är laglig om den är nödvändig för att fullgöra en rättslig förpliktelse som åvilar den personuppgiftsansvarige. Av artikel 6.1 e framgår att behandlingen är laglig om den är nödvändig för att utföra en uppgift av allmänt intresse eller som ett led i den Av artikel 6.3 framgår att den grund för behandlingen som avses i artikel 6.1 c och 6.1 e ska fastställas i enlighet med unionsrätten eller en medlemsstats nationella rätt som den personuppgiftsansvarige omfattas av. behandlingen ska fastställas i den rättsliga grunden eller, i fråga om behandling enligt artikel 6.1 e, vara nödvändigt för att utföra en uppgift av allmänt intresse eller som ett led i den personuppgiftsansvariges myndig- I artikel 5 finns principer för personuppgiftsbehandling. Enligt artikeln ska uppgifter bl.a. behandlas på ett lagligt, korrekt och öppet sätt och samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade För personuppgiftsbehandling i annan än dess brotts- bekämpande verksamhet gäller lagen (2001:185) om behandling av uppgifter i verksamhet. I propositionen Anpassningar av vissa författningar inom skatt, tull och exekution till EU:s dataskyddsförordning (prop. 2017/18:95) föreslås lagändringar som har bedömts behövliga med anledning av EU:s har antagit regeringens förslag (bet. 2017/18:SkU15, rskr. 2017/18:234). Ändringarna, som trädde i kraft den , innebär bl.a. att lagen om behandling av uppgifter i verksamhet ska komplettera dataskyddsförordningen. redovisas vissa överväganden som har gjorts, där det har bedömts att dataskyddsförordningen inte kräver några ändringar och som därför inte har lett till författningsförslag. Uppgift om vem som var närvarande vid en transportkontroll ska redan antecknas i protokollet. När fråga är om beslut om omhändertagande, skatt eller transporttillägg sker även där en registrering av vem som är föremål för beslutet. Genom den föreslagna ändringen tillkommer främst att får ett bättre underlag för att kontrollera uppgifterna om berörda personers identitet. Förslaget innebär således inte någon förändring av vilken typ av personuppgifter som ska behandlas eller vilka behandlingar som ska utföras. När vid en transportkontroll inhämtar uppgifter, exempelvis om den enskildes identitet, behöver myndigheten behandla person- uppgifterna i tulldatabasen. Sådan behandling regleras i den redan nämnda lagen om behandling av uppgifter i verksamhet och omfattas även av dataskyddsförordningens tillämpningsområde. behandling av uppgifter i verksamhet tillämpas om behandlingen är helt eller delvis automatiserad eller om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier (1 kap. 1 § första stycket nämnda lag). Av 1 kap. 4 § 1 och 2 lagen om behandling av uppgifter i verksamhet framgår att uppgifter får behandlas för att tillhandahålla information som behövs hos för bl.a. bestämmande, redovisning, betalning och återbetalning av skatt och avgifter samt kontrollverksamhet. I vissa fall får uppgifter behandlas för att tillhandahålla information som behövs i brottsbekämpande verksamhet (jfr 1 kap. 5 § 2 nämnda lag). För personuppgiftsbehandling i brottsbekämpande verksamhet gäller tullbrottsdatalagen (2017:447). Enligt 1 kap. 6 § lagen om behandling av uppgifter i verksamhet är personuppgiftsansvarigt för den behandling som verket ska utföra. Av 2 kap. 1 § samma lag framgår att det i verksamhet ska finnas en samling uppgifter som med hjälp av automatiserad behandling används gemensamt i verksamheten för de i 1 kap. 4 och 5 §§ angivna ändamålen (tulldatabas). Enligt 2 kap. 2 § får uppgifter behandlas i databasen om personer som omfattas av verksamhet enligt 1 kap. 4 § 1–3. För de ändamål som anges i 1 kap. 4 § får bl.a. uppgifter om en fysisk persons identitet och bosättning behandlas i databasen (2 kap. 3 § första stycket 1 nämnda lag). aktuellt slag av personuppgiftsbehandling hos bedöms i prop. 2017/18:95 ha rättslig grund på det sätt som krävs enligt artikel 6 i EU:s dataskyddsförordning (se s. 44–46). Den rättsliga grunden för behandlingen hos är i första hand att den är nödvändig för att utföra en uppgift av allmänt intresse eller som ett led i den personuppgiftsansvariges myndighetsutövning på det sätt som anges i artikel 6.1 e. Den aktuella grunden för behandlingen är vidare fastställd i den nationella rätten på det sätt som krävs enligt artikel 6.3 i EU:s dataskyddsförordning. I propositionen bedöms det vidare att det inte på grund av dataskyddsförordningen behöver göras några ändringar i lagen om behandling av uppgifter i verksamhet i dessa avseenden (se s. 40–46, 49 och 50). Det nu aktuella lagförslaget kräver inte heller att det görs några ändringar i denna lag. Sammanfattningsvis bedöms det att den personuppgiftsbehandling som förslaget ovan ger upphov till således är förenlig med dataskyddsförordningen och inte föranleder några ändringar i lagen om behandling av uppgifter i verksamhet. Datainspektionen har i sitt remissyttrande hänvisat till sitt yttrande över promemorian EU:s dataskyddsförordning: Anpassade regler om personuppgiftsbehandling inom skatt, tull och exekution, i vilket inspektionen bl.a. efterfrågade analys som visar att lagstiftningen är proportionell mot det legitima mål som eftersträvas enligt artikel 6.3 i Regeringen konstaterar att den informationsinsamling som föranleds av det förslag som är aktuellt som anförts ovan inte innebär någon förändring av vilken typ av personuppgifter som ska behandlas eller vilka behandlingar som ska utföras av . Uppgift om vem som var närvarande vid en transportkontroll ska antecknas i protokollet. Genom den föreslagna ändringen tillkommer främst att får ett bättre underlag för att kontrollera uppgifterna om berörda personers identitet. Det aktuella förslaget syftar till att upprätthålla beskattningen av 2017/18:294 punktskattepliktiga varor i enlighet med punktskattedirektivets regler. Förslaget bedöms uppfylla ett mål av allmänt intresse och vara proportionellt mot detta legitima mål (jfr prop. 2017/18:95). Särskilt om ikraftträdande- och övergångsbestämmelser I avsnitt 4.2.2 ovan har föreslagits att de skyldigheter som där föreslås endast ska tillämpas för flyttningar som påbörjas efter ikraftträdandet. Av de skäl som anförs där bör detsamma gälla för de ändringar som föreslås i detta avsnitt. Regeringen föreslår därför att äldre bestämmelser fortfarande ska tillämpas på flyttningar som påbörjas före ikraftträdandet. Förslaget föranleder ändringar i 2 kap. 5 § och 5 kap. 3 § LPK. Ändringarna föreslås träda i kraft . Äldre bestämmelser föreslås gälla för flyttningar av punktskattepliktiga varor som påbörjas före ikraftträdandet. 4.4 Förverkande av varor som har omhändertagits av 4.4.1 Bakgrund och gällande rätt Bestämmelserna i lagen (1998:506) om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och energiprodukter, förkortad LPK, syftar till att kontrollera att de krav för flyttningar av punktskattepliktiga varor som uppställs i punktskattedirektivet (rådets direktiv /118/EG av om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv /12/EEG) uppfylls. punktskattedirektivet är även genomförda i svensk lagstiftning genom lagen (1994:1563) om tobaksskatt, lagen (1994:1564) om alkoholskatt och lagen (1994:1776) om skatt på energi. genomföra kontroller dels av vägtransporter, s.k. transportkontroll, dels av Vid en transportkontroll får enligt LPK en punktskattepliktig vara omhändertas om det finns anledning att anta att transporten inte sker i enlighet med de krav som gäller för flyttningen enligt ovan angivna lagar eller enligt punktskattedirektivet. Det kan t.ex. vara fråga om att en anmälan ska göras före flyttningen påbörjas, att säkerhet ska ställas eller att ledsagardokument ska medfölja flyttningen. för att kontrollera om punktskatt ska betalas i , om kraven för flyttning är uppfyllda och, om skattskyldighet föreligger, i avvaktan på att (2 kap. 9 § LPK). Ett omhändertagande ska upphävas om det inte längre finns grund för omhändertagandet, om ett beslut om beslag meddelas för varan, om det är oskäligt att låta omhändertagandet bestå eller om inte fattat något beslut om skatt. omhändertagande upphävts svarar den som gör anspråk på varan för att (2 kap. 15 § LPK). I vissa fall får dock enligt 2 kap. 16 och 16 a §§ LPK inte lämna ut varan när ett omhändertagande upphävs. Detta är exempelvis aktuellt när det är fråga om alkoholvaror och den som gör anspråk på varan saknar rätt enligt alkohollagen (2010:1622) att föra in den i eller det är fråga om tobaksvaror och den som gör anspråk på varan är . Enligt LPK får en punktskattepliktig vara som har omhändertagits vid transportkontroll förverkas om ett beslut om skatt enligt 2 kap. 13 § LPK har fått laga kraft och skatten inte har betalats inom en månad från den dag då beslutet vann laga kraft, eller ett beslut enligt 2 kap. 16 eller 16 a § LPK om att varan inte får lämnas ut har fått laga kraft. Ett beslut om förverkande då skatt inte har betalats får inte fattas om det är oskäligt. (2 kap. 17 § LPK). Egendom som har varit omhändertagen får förverkas om ägaren eller någon annan rättsinnehavare inte har gjort anspråk på den eller om den som gjort anspråk på egendomen inte har hämtat den. Ett sådant beslut om förverkande får dock fattas först efter viss angiven tid. (2 kap. 18 § LPK). Om det föreligger särskild rätt till egendom som förklarats förverkad, t.ex. pant eller betalningssäkring, finns särskilda regler om hur detta ska hanteras i 2 kap. 21 § LPK. Även vid kontroll av postförsändelser finns regler om omhändertagande och förverkande av varor. Förverkande får i dessa fall ske om ett beslut om skatt har fått laga kraft och skatten inte har betalats från den dag beslutet vann laga kraft, eller det av annan anledning fortfarande finns grund för ett omhändertagande och en viss tidsfrist har iakttagits. Ett beslut om förverkande får inte fattas om det är oskäligt. (3 kap. 7 § LPK). Beslut om förverkande fattas av allmän förvaltningsdomstol på ansökan av (4 kap. 9 § LPK). I mål om förverkande av egendom ska, om ägaren till egendomen inte är känd eller saknar känd hemvist, den som senast innehade varorna anses vara motpart vid handläggningen i domstol i stället för ägaren till egendomen. Ägaren får dock överta talan i ett sådant fall. (4 kap. 18 § LPK). Om ägaren är okänd eller saknar känd hemvist får vidare förvaltningsrätten i ett mål om förverkande tillämpa vissa särskilda bestämmelser om föreläggande att ge sig till känna. Detsamma gäller om det finns anledning att anta att någon innehar särskild rätt till egendomen men denne är okänd eller saknar känd hemvist. (4 kap. 19 § LPK). 4.4.2Möjlighet för att besluta om förverkande i vissa fall Regeringens förslag: får befogenhet att besluta om förverkande om det är uppenbart att förutsättningarna för förverkande är uppfyllda och värdet på varorna understiger ett prisbasbelopp. beslutanderätt ska inte omfatta förverkande av varor som omhändertagits vid kontroll av postförsändelse i vissa fall eller om det finns anledning att anta att någon innehar en särskild rätt till egendomen. Om missnöje anmäls över beslutet ska det inte längre gälla. Om en ansökan om förverkande inte görs hos förvaltningsdomstol inom efter det att anmälan om missnöje kom in, ska omhändertagandet av varorna anses hävt om inte de särskilda bestämmelserna om att alkohol- och tobaksvaror i vissa fall inte får lämnas ut är tillämpliga. De särskilda bestämmelserna om motpart och förelägganden om ägaren av egendomen är okänd eller saknar känd hemvist ska även tillämpas i ett ärende om förverkande hos . Ändringarna föreslås träda i kraft . Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: , Förvaltningsrätten i , Förvaltningsrätten i , , , , , , , , , , , , i , i , , , , , (), Energigas , Företagarna, , , , , , och har tillstyrkt förslaget eller har inte framfört några synpunkter på förslaget. Förvaltningsrätten i har anfört att termen ”missnöje” i föreslagna 4 kap. 9 b § LPK bör undvikas mot bakgrund av hur inarbetat och väl avgränsat detta begrepp är i och då det i denna lag är fråga om en annorlunda konstruktion. Förvaltningsrätten menar att det allmänna begreppet ”omprövning” kanske kunde vara lämpligare. Sammanblandning undviks och det är ett modernare ord som bättre beskriver nästa led i processen. Uttrycket ”den som drabbats av ett omhändertagande” kan vidare ifrågasättas av språkliga skäl. Ordet ”drabbas” för tankarna till en olycka eller något annat oförutsett. ”Vållas skada” kan framstå som ålderdomligt men kan ha den fördelen att klagandena tvingas tänka igenom saken innan de överklagar, alla inser att det då inte räcker med att någon känner sig lite kränkt. Företagarna har anfört att utökade befogenheter behöver balanseras av rättssäkerhetsgarantier för den enskilde, särskilt vad gäller definitiva åtgärder så som förverkande. Promemorian har i deras uppfattning tillgodosett detta. har framfört att det finner att konsekvensutredningen inte uppfyller kraven i 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning i vissa delar. Rådet har ansett att det hade varit önskvärt om redovisningen innehållit information om särskild hänsyn till tidpunkten för ikraftträdande. har även ansett att redovisningen borde ha innehållit information om speciella informationsinsatser. Om det inte varit möjligt av något skäl, borde det ha angetts. Det hade varit önskvärt om beskrivningen innehållit information om särskilda hänsyn till små företag vid reglernas utformning. Svenskt näringsliv har anfört att det enligt förslaget finns ventiler vilka hindrar att beslut om förverkande verkställs om den enskilde motsätter sig beslut. I dessa fall ska förverkandet prövas av förvaltningsdomstol inom efter det att invändningen gjordes. Detta är viktigt för att säkerställa att den enskilde har att få till en rättssäker prövning. Se även avsnitt 4.1.2 för en redovisning av vissa synpunkter som berör hela avsnitt 4. Skälen för regeringens förslag Myndigheterna har föreslagit att det i LPK ska införas en bestämmelse som ger befogenhet att besluta om förverkande av varor enligt LPK. Syftet är enligt myndigheterna bland annat att minska lagringskostnader och de problem som uppkommer till följd av de stora volymer alkoholvaror som finns omhändertagna och förvaras av . Myndigheterna har framfört att upp mot av samtliga ärenden om förverkande handläggs hos Förvaltningsrätten i som därmed får en stor arbetsbörda. Om fick möjlighet att själva besluta om förverkande kunde handläggningstiderna kortas ned i många fall. Det är vidare fråga om en arbetsuppgift som bör kunna utföras av . Myndigheterna anför även att det skulle leda till en större kapacitet för myndigheten att använda lagringsytor samt handlägga ett ökat antal ärenden. Som framgår ovan ska enligt LPK beslut om förverkande fattas av allmän förvaltningsdomstol efter ansökan av . Vad gäller andra områden kan det konstateras att beslut i många fall fattas av domstol, exempelvis i samband med prövningen av ett brottmål. Enligt lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. får dock andra än domstol i vissa fall besluta om förverkande. Lagen avser förverkanden när frågan inte rör någon som är tilltalad för brott. Det kan t.ex. vara fråga om vapen, brottsverktyg eller annat som ägs av någon annan än den som är tilltalad för ett brott eller där åtal av olika skäl inte har väckts. Enligt huvudregeln ska även här frågan prövas av domstol (2 § lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.). Om saken avser förverkande av beslagtagen egendom får dock frågan om förverkande prövas av åklagaren om inte värdet av det som förverkas uppgår till betydande belopp eller det finns andra särskilda skäl. Den som drabbats av beslaget får inom en månad från det att han eller hon fick del av förverkandebeslutet anmäla missnöje med det hos åklagaren. Anmäls missnöje ska beslutet om förverkande inte längre gälla. Om åklagaren inte häver beslaget ska han eller hon väcka talan om egendomens förverkande.