prop · H503102 · 2018-02-21 00:00:00 — åtalas av åklagare endast om målsäganden har angett brottet till åtal eller åtal är påkallat från allmän synpunkt. Om brottet är grovt, får åklagare alltid åtala det. Bestämmelsen om olaga intrång har gällt i sin nuvarande lydelse sedan trädde i kraft . Någon motsvarande bestämmelse fanns inte i strafflagen, som föregick . komst diskuterades huvudsakligen hemfridsbrottets avgränsning och i det lagförslag som remitterades till Lagrådet angavs uttryckligen att det inte behövdes någon särskild brottstyp som avsåg störande av arbetsfrid på Prop. 2017/18:102 arbetsplatser. Enligt föredragande departementschefen kunde sådana in- tränganden bedömas som ofredande eller egenmäktigt förfarande. Lagrådet ansåg dock att det var önskvärt att det skapades ett mer konsekvent utformat skydd för lokaler där människor arbetar eller vistas utan att det är någons bostad. I sammanhanget väckte Lagrådet frågan om inte en sådan utformning av hemfridsbrottet borde ges en egen brottsbeteckning, förslagsvis olaga intrång. Bestämmelsen kom att utformas med beaktande av Lagrådets synpunkter (prop. B 421–422). Vad gäller gränsdragningen mellan olaga intrång av normalgraden och grovt sådant brott anges det inte i bestämmelsen vilka omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av till vilken svårhetsgrad ett brott ska hänföras. Inte heller innehåller förarbetena några uttalanden om detta. 4.4Praxis i fråga om straffansvar för intrång på skyddsobjekt Som underlag för övervägandena i promemorian gjordes en genomgång av praxis avseende straffansvar för intrång på kärntekniska anläggningar och andra skyddsobjekt. Syftet med praxisgenomgången var att undersöka om sådana brott bedöms som olaga intrång enligt straffbestämmelsen i 4 kap. 6 § , när förutsättningarna för det är uppfyllda, eller som brott enligt bestämmelsen i 30 § skyddslagen. Av 30 § följer att straffansvar enligt den paragrafen kommer i fråga när gärningen inte är belagd med straff i . Syftet med praxisgenomgången var också att undersöka vilken påföljd som normalt följer på dessa brott. Frågan om påföljd är nära kopplad till hur brottet rubriceras när ansvar följer enligt – om det rubriceras som olaga intrång av normalgraden eller som grovt sådant brott. Straffet för olaga intrång av normalgraden är böter. Om brottet är grovt, är straffet fängelse i lägst och högst . Straffskalan för intrång enligt 30 § skyddslagen sträcker sig från böter till fängelse i högst . I promemorian drogs följande slutsatser av praxisgenomgången. Intrång på skyddsobjekt har bedömts som olaga intrång enligt 4 kap. 6 § andra stycket när förutsättningarna för straffansvar enligt både den bestämmelsen och straffbestämmelsen om obehöriga tillträden i 30 § skyddslagen varit uppfyllda. I flera fall har det diskuterats vilken av bestämmelserna som varit tillämplig. Det har dock också förekommit i ett inte obetydligt antal fall att intrång bedömts enligt skyddslagen, trots att ansvar skulle kunna ha följt enligt bestämmelsen om olaga intrång. I några av dessa fall har det diskuterats varför skyddslagen tillämpats i stället för . Det har då hänvisats främst till att straffskalan i skyddslagen är strängare eller att bestämmelsen i skyddslagen kan ses som en specialregel i förhållande till den generella bestämmelsen om olaga intrång. 2017/18:102 Det förefaller följaktligen vara så att regleringen i bestämmelsen i skyddslagen om att har företräde ofta men inte alltid tillämpas så att intrång på skyddsobjekt bedöms som olaga intrång och inte som brott enligt skyddslagen. En viss oenhetlighet finns alltså i rättstillämpningen. I praxis har det dessutom i några fall dömts för brott mot den tidigare gällande lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m., trots att intrången begåtts efter det att den nuvarande skyddslagen ersatt denna lag. I dessa fall har det hänvisats till att en sådan tillämpning måste anses följa av en av övergångsbestämmelserna, punkten 3, till skyddslagen. Enligt denna ska byggnader, andra anläggningar och områden samt militära fartyg och luftfartyg som förklarats som skyddsobjekt före ikraftträdandet även fortsättningsvis anses vara skyddsobjekt, dock längst till utgången av 2014, och den gamla lagen gälla för dessa objekt. Övergångsbestämmelsen har alltså lett till skiftande bedömningar i fråga om tillämplig straffbestämmelse. Den påföljd som i regel kommit i fråga för intrång på skyddsobjekt är dagsböter. Det gäller oavsett om brotten bedömts som olaga intrång, som har endast böter i straffskalan, eller som brott enligt skyddslagen där både böter och fängelse ingår i straffskalan. Antalet dagsböter är normalt förhållandevis lågt, ofta 40 stycken. Ett högre antal har dömts ut om personen dömts även för annat brott i samband med intrånget, främst skadegörelse. Detsamma gäller om personen har gjort sig skyldig till intrång på skyddsobjekt. I vissa fall där personen har återfallit i brottstypen har även kortare fängelsestraff dömts ut. Det kan i sammanhanget noteras att vissa individer gång på gång har gjort sig skyldiga till intrång på och ibland även andra brott, till exempel skadegörelse, mot skyddsobjekt. Det kan också nämnas att den som har dömts enligt skyddslagen även ålagts att betala en avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond. Så- dan avgift har inte ålagts den som dömts för olaga intrång av normalgraden, eftersom betalningsskyldigheten förutsätter att det aktuella brottet har fängelse i straffskalan. Det är sällan som intrången på skyddsobjekt har bedömts som grova fall av olaga intrång enligt eller som så allvarliga brott enligt skyddslagen att fängelse eller en annan strängare påföljd än böter kommit i fråga. Detta gäller även när intrången föregåtts av planering, begåtts av flera personer tillsammans och haft viss varaktighet. I några fall har dock brotten bedömts som så allvarliga att de ansetts förtjäna ett fängelsestraff eller en icke frihetsberövande påföljd, normalt villkorlig dom i förening med ett måttligt antal dagsböter. Skärpt straff för intrång på skyddsobjekt 5.1Straffansvar för intrång på skyddsobjekt och överträdelser av förbud mot att bland annat avbilda, dyka och ankra ska alltid följa enligt skyddslagen Regeringens förslag: Straffbestämmelsen i skyddslagen om intrång på skyddsobjekt ska inte längre vara subsidiär i förhållande till . Detsamma ska gälla för överträdelser av förbud enligt skyddslagen mot att göra avbildningar, beskrivningar eller mätningar av eller inom ett skyddsobjekt samt mot att bada, dyka, ankra eller fiska. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: , , , , Säkerhetspolisen, Försvarsmakten, i län, , vid de kärntekniska anläggningarna i Forsmark, vid , , , , AB SVAFO, och tillstyrker förslaget eller ställer sig positiva till det. , , AB SVAFO och anser att promemorians förslag bör leda till en mer förutsägbar och enhetlig rättstillämpning. Försvarsmakten har noterat en ökning av antalet intrång och intrångsförsök på skyddsobjekt. Dessa fall har polisanmälts, men endast ett fåtal har lett till en fällande dom. Försvarsmakten upplever att medvetenheten hos de rättsvårdande myndigheterna om straffbestämmelsen i skyddslagen är begränsad, varför åtal sällan väcks för ett intrång på skyddsobjekt som skett av oaktsamhet. Detta trots att det tydligt framgår av straffbestämmelsen i skyddslagen att även ett sådant intrång är straffbart. Försvarsmakten finner det därför mycket lämpligt att straffansvar för intrång på skyddsobjekt alltid ska följa enligt skyddslagen. Skälen för regeringens förslag Ändringar görs i skyddslagen och inte i Att obehörigen bereda sig till tillträde till ett skyddsobjekt har länge varit straffbart både enligt bestämmelser i speciallagstiftning som syftat till att skydda särskilt samhällsviktiga objekt och enligt den allmänna bestämmelsen om olaga intrång i (4 kap. 6 § andra och tredje styckena). Den nu gällande särskilda straffbestämmelsen i 30 § skyddslagen (2010:305) är subsidiär till . Bestämmelsen om olaga intrång ges alltså företräde framför denna vid intrång på skyddsobjekt. Straffskalan för olaga intrång innehåller enbart böter. Om brottet är grovt, är dock straffet fängelse i lägst och högst . Straffskalan för intrång enligt skyddslagen sträcker sig från böter till fängelse i högst . 2017/18:102 Av den praxisgenomgång som har gjorts som underlag för övervägandena i promemorian, framgår att straffansvar för intrång på skyddsobjekt följt enligt bestämmelse om olaga intrång. Av genomgången framgår vidare att brotten i regel bedömts vara av normalgraden och att straffet därför blivit dagsböter, normalt ett lågt antal sådana. I de fall de olaga intrången bedömts som grova har påföljden i något enstaka fall bestämts till fängelse. I övriga fall har brotten medfört en icke frihetsberövande påföljd, oftast villkorlig dom i förening med dagsböter. Straffbestämmelsen om olaga intrång i är generell och indelad i två svårhetsgrader med böter i straffskalan för normalfallen och med fängelse i straffskalan för de allvarligare fallen. Att ändra i den bestämmelsen för att tillgodose ett eventuellt behov av lagändringar avseende straffansvaret för intrång på skyddsobjekt bör inte komma i fråga. Bestämmelsen är avsedd att kunna fånga in en mängd olika intrångssituationer av skiftande allvarlighetsgrad och framstår som ändamålsenligt utformad för detta. Eftersom ett eventuellt ändringsbehov hänför sig till just skyddsobjekten, är det vidare naturligt att en ändring sker i skyddslagens särskilda straffbestämmelse om intrång på sådana objekt. Dessutom kan vissa obehöriga tillträden till skyddsobjekt endast lagföras enligt den bestämmelsen och inte enligt , till exempel därför att allemansrätten hade kunnat hävdas till området om inte tillträdesförbudet gällt till följd av beslutet om skyddsobjekt (jfr prop. Dessa fall skulle alltså inte träffas av en ändring i . Följaktligen anser regeringen att lagändringar avseende intrång på skyddsobjekt bör göras i skyddslagens straffbestämmelse, inte i bestämmelse om olaga intrång. Vad är syftet med subsidiaritetsregleringen? I skyddslagens straffbestämmelse om obehörigt tillträde till skyddsobjekt med straffskalan böter eller fängelse i högst föreskrivs att har företräde framför skyddslagen. Detsamma gäller överträdelser av vissa förbud enligt skyddslagen som är nära kopplade till frågan om tillträdesförbud. Denna subsidiaritetsreglering innebär att bestämmelsen om olaga intrång i ges företräde framför skyddslagen när straffansvar ska följa för intrång på skyddsobjekt. Bestämmelsen om olaga intrång infördes när ersatte strafflagen . I strafflagen fanns inte något allmänt förbud mot obehöriga intrång utan endast en bestämmelse om intrång i annans hemvist (15 kap. 26 § strafflagen), som i praxis ansågs skydda även slutna möten i föreningslokaler (prop. B 421). Att göra intrång på skyddsobjekt var däremot straffbart enligt lagen (nr 358) med vissa bestämmelser till skydd för försvaret m.m., liksom enligt lagen (nr 48), innefattande vissa bestämmelser till skydd för hemligheter av betydelse för rikets försvar. Straffet var böter eller fängelse i högst . När det nya brottet olaga intrång, med böter och i grova fall fängelse i straffskalan, infördes reglerades inte förhållandet mellan den nya bestämmelsen och bestämmelsen i den särskilda skyddslagen. Frågan berördes inte heller i förarbe- Att anmärka är här att skyddslag innehöll subsidiaritetsbestämmelser i fråga om överträdelser av avbildningsförbud och förbud mot sjömätning eller lodning. I dessa fall skulle dömas till ansvar enligt skyddslagen endast om gärningen inte var belagd med strängare straff i den allmänna strafflagen. När lag ersattes av lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. infördes en reglering om att den nya lagens straffbestämmelse var subsidiär till . Straffskalan var densamma som tidigare, böter eller fängelse i högst . Frågan om subsidiaritet kommenterades inte närmare i förarbetena (jfr prop. 1989/90:54 s. 56–58 och 70). I fråga om straffskalan uttalades att, även om normalpåföljden liksom tidigare skulle vara böter, brotten kunde ha ett mycket varierande straffvärde och att fängelse därför skulle ingå i straffskalan. När den lagen ersattes av den nu gällande skyddslagen överfördes straffbestämmelsen till den nya lagen utan några sakliga ändringar (jfr prop. 2009/10:87 s. 79–80). Bestämmelsen är alltså fortsatt subsidiär i förhållande till och har en straffskala som innehåller böter och fängelse i högst . I det lagstiftningsärendet uttalades att straffskalan borde behållas men skälen för det redovisades inte. Inte heller berördes närmare subsidiaritetsregleringen eller frågan om straffvärdebedömning och påföljdsval i olika fall. Regleringen har alltså inte närmare berörts i förarbetena till skyddslagen eller tidigare lagstiftning på området och inte heller i förarbetena till . Det skulle kunna hävdas att lagstiftarens intention rimligen bör ha varit att ge företräde åt endast i de allvarligaste fallen av intrång där den strängare straffskalan för grovt olaga intrång med ett straffmaximum fängelse bör tillämpas i stället för den något lindrigare straffskalan i skyddslagen. Avsikten skulle då ha varit att straffskalan i skyddslagen – och inte den rena bötesstraffskalan för olaga intrång av normalgraden – ska tillämpas i övriga fall. En sådan tillämpning gällde, som nämnts, enligt skyddslag i fråga om överträdelser av avbildningsförbud och förbud mot sjömätning eller lodning. Mot detta kan anföras att syftet med en subsidiaritetsreglering är att det på förhand ska vara givet vilken bestämmelse som ska tillämpas när det råder konkurrens mellan olika bestämmelser. Vidare kan möjligen hävdas att det är följdriktigt att också bestämmelsen om olaga intrång av normalgraden ska ges företräde därför att lagstiftaren, åtminstone i äldre lagstiftningsärenden, har utgått från att normalpåföljden även enligt skyddslagen ska vara böter. Det är alltså inte helt klart hur subsidiaritetsregleringen har motiverats och hur den ska förstås. Klart är att subsidiaritetsregleringen får märkliga konsekvenser. Den leder också till olikheter i rättstillämpningen. Av den praxisgenomgång som gjorts i promemorian framgår nämligen att de intrång på skyddsobjekt som i och för sig kan bedömas både som olaga intrång enligt och som brott enligt skyddslagen många 2017/18:102 gånger lagförs enligt brottsbalksbestämmelsen och då medför böter, som är den enda möjliga påföljden. Detta eftersom det krävs att det föreligger särskilt försvårande omständigheter i det enskilda fallet för att ett intrång ska kvalificeras som ett grovt brott och medföra en mer ingripande på- Det innebär att den strängare del av straffskalan som gäller för brott enligt skyddslagen och som innehåller fängelse är satt ur spel. är otillfredsställande att denna straffskala, som ansetts adekvat för in- trång på särskilt samhällsviktiga objekt och som – genom att den innehål- ler både böter och fängelse – möjliggör en nyanserad påföljdsbestämning i de enskilda fallen, inte får fullt genomslag. Regleringen kan sägas vara I sammanhanget kan noteras att motsvarande straff- bestämmelser i våra grannländer , och ger möj- lighet att döma ut fängelse eller någon annan påföljd som är mer ingri- pande än böter. har det i praxis ibland förekommit att obehöriga tillträden har bedömts som brott mot skyddslagen trots att inhägnader runt skydds- objekten har passerats och förutsättningarna för att döma till ansvar för olaga intrång därmed tycks ha varit uppfyllda. I några fall har det rentav dömts för brott mot den tidigare gällande lagen (1990:217) om skydd för samhällsviktiga anläggningar m.m. och då hänvisats till att det skulle följa av en av övergångsbestämmelserna till skyddslagen. inte entydig i fråga om vilken straffbestämmelse och därmed vilken straffskala som ska användas. Vidare är det så att den strängare straffskalan i skyddslagen gäller i fall där någon endast har underlåtit att iaktta skyltar om förbud mot att beträ- da ett område som utgör skyddsobjekt medan den lindrigare straffskalan för olaga intrång av normalgraden kan tillämpas när en person har force- rat en inhägnad runt ett skyddsobjekt. Straffskalan är alltså strängare för den som har struntat i en förbudsskylt och gått förbi denna än för den som har tagit sig igenom ett stängsel runt ett skyddsobjekt genom att klippa upp detta med ett medhavt verktyg. Detta är inte rimligt. Till detta kommer att ett tillträdesförbud enligt skyddslagen kan för- enas med förbud mot att göra avbildningar, beskrivningar eller mätningar av eller inom skyddsobjektet. Överträdelse av ett sådant förbud är straff- sanktionerat med böter eller fängelse i högst i samma straffbestäm- melse som intrångsbrottet. Även i detta fall gäller formellt att brotts- balken har företräde. I praktiken torde dock – om det inte är fråga om spioneri eller liknande brott – ansvar följa enligt skyddslagen, eftersom saknar en motsvarande allmän straffbestämmelse. bär att den som vid ett och samma tillfälle har överträtt ett tillträdes- förbud och ett sådant avbildningsförbud kan lagföras för dels olaga in- trång enligt , dels brott mot skyddslagens straffbestämmelse. Att lagföra två brott som har ett så nära samband och sin grund i samma reglering med tillämpning av två skilda lagar och två olika straffskalor framstår inte som ändamålsenligt. Vidare straffsanktioneras i skyddslagens straffbestämmelse överträdel- ser av avbildningsförbud och av förbud mot att bada, dyka, ankra eller fiska, som gäller i stället för tillträdesförbud. Sådana förbud har då an- setts vara tillräckliga för att tillgodose skyddsbehovet. balken också i dessa fall formellt har företräde, torde överträdelserna i regel lagföras enligt skyddslagen. rella bestämmelser som straffbelägger sådana handlingar. I dessa fall gäl- Prop. 2017/18:102 ler alltså straffskalan med både böter och fängelse, trots att tillträde inte Det förefaller då vara inkonsekvent att endast böter kan komma i fråga när ett tillträdesförbud gäller och en överträdelse av detta bedöms som olaga intrång. En konsekvens av subsidiaritetsregleringen är också att det inte är möjligt att använda vissa tvångsmedel i de fall intrången bedöms som olaga intrång av normalgraden med dess bötesstraffskala. Många tvångsmedel förutsätter nämligen för sin användning att fängelse är föreskrivet i straffskalan i den straffbestämmelse som brottsmisstanken hänför sig till. Inte heller kan skyddsvakter som bevakar skyddsobjekt gripa en person som misstänks för intrång med stöd av en allmän bestämmelse i (24 kap. 7 § andra stycket ). Bestämmelsen ger var och en möjlighet att gripa en brottsling som påträffas på bar gärning eller flyende fot. Även den bestämmelsen förutsätter för sin tillämpning att fängelse kan följa på det aktuella brottet. Inte heller enligt skyddslagen kan sådant gripande ske. I de fall intrången bedöms som brott enligt skyddslagen kan däremot tvångsmedel användas och envarsgripande ske. Det är alltså uteslutet att använda vissa tvångsmedel när intrång på skyddsobjekt bedöms som olaga intrång av normalgraden, trots att straffskalan i skyddslagen innebär att intrång på sådana objekt är så allvarliga att en tvångsmedelsanvändning bör kunna komma i fråga. kan tvångsmedel användas vid intrång som inte inneburit att någon inhägnad forcerats och som därmed inte kan bedömas som olaga intrång utan ska lagföras enligt skyddslagen. Det finns vidare en risk för att olika intrångsfall som i och för sig är jämställbara behandlas olika med avseende på tvångsmedelsanvändning beroende på vilken straffbestämmelse som anses tillämplig i det enskilda fallet. En liknande, mindre, konsekvens är att den som döms för olaga intrång inte kan förpliktas att betala avgift enligt lagen (1994:419) om brottsofferfond. En sådan förpliktelse förutsätter att straffskalan för det brott som personen döms för innehåller fängelse. Den som döms för intrång enligt skyddslagen kan däremot åläggas att betala en sådan avgift. Subsidiaritetsregleringen slopas för intrång och för överträdelser av förbud mot att bland annat avbilda, dyka och ankra De konsekvenser av subsidiaritetsregleringen och de olikheter i rättstillämpningen som beskrivs ovan är inte rimliga. Det framstår i stället som ändamålsenligt att alla fall av obehöriga tillträden till skyddsobjekt, oavsett om skyltning om tillträdesförbud har ignorerats eller oaktsamt missats eller om inhägnader eller liknande har brutits igenom eller på annat sätt uppsåtligen passerats, lagförs enligt en och samma straffbestämmelse i skyddslagen med en gemensam straffskala. Hur personen i det enskilda fallet har berett sig tillträde till skyddsobjektet och om detta skett med uppsåt eller av oaktsamhet kan i stället få betydelse vid bedömningen av hur straffvärt brottet är. Vidare kan en enhetlig rättstillämpning uppnås om brotten alltid lagförs enligt skyddslagen. Som flera remissinstanser för fram blir regleringen då tydlig och därmed mer förutsebar för enskilda och enklare att tillämpa för de brotts- 2017/18:102 bekämpande myndigheterna bland annat vad gäller tillämplig bestämmelse och straffskala samt användning av tvångsmedel. Enligt regeringens uppfattning är det alltså motiverat att slopa subsidiaritetsregleringen så att sedvanliga regler om konkurrens blir tillämpliga. Detta innebär i sin tur att det vid intrång på skyddsobjekt normalt döms för brott enligt skyddslagens straffbestämmelse vilken har ett strängare straff än olaga intrång. Ett slopande är nödvändigt för att ge utrymme för den skärpta syn på brotten som regeringen anser att det finns ett behov av. Att regleringen slopas hindrar inte att ett handlande som innefattar både intrång och andra moment och därför också kan bedömas som ett annat brott, till exempel sabotage enligt , lagförs enligt den bestämmelsen. Huruvida det i ett sådant fall inte ska dömas särskilt för intrånget får avgöras i enlighet med sedvanliga principer om konkurrens. Subsidiaritetsregleringen bör också slopas vad gäller förbuden mot att göra avbildningar, dyka och ankra m.m. för att uppnå enhetlighet i straffbestämmelsen och eftersom regleringen i dessa fall knappast fyller någon praktisk funktion. Denna reglering i skyddslagen är nämligen specifik just för skyddsobjekt. Regeringen föreslår följaktligen att straffbestämmelsen i skyddslagen om intrång på skyddsobjekt inte längre ska vara subsidiär i förhållande till . Detsamma föreslås gälla för straffansvar för överträdelser av förbud enligt skyddslagen mot att göra avbildningar, beskrivningar eller mätningar av eller inom ett skyddsobjekt samt mot att bada, dyka, ankra eller fiska. Subsidiaritetsregleringen i fråga om lämnande av oriktiga eller vilseledande uppgifter för att få tillträde till ett skyddsobjekt behandlas i avsnitt 5.6. En ny brottsrubricering införs för intrång och Regeringens förslag: Brottet när någon överträder ett tillträdesförbud enligt skyddslagen ska ges beteckningen obehörigt tillträde till Detta brott ska omfatta både intrång på skyddsobjekt och att olovligen stanna kvar inom skyddsobjekt. Promemorian innehåller inte något motsvarande förslag. Remissinstanserna: påtalar att om subsidiaritets- principen avskaffas är det viktigt att regleringen om obehörigt tillträde jämlikt 7 § skyddslagen också innefattar olovligt kvarstannande (som innefattas i brottet olaga intrång jämlikt 4 kap. 6 § ). till exempel vara så att en besökare avviker under ett besök och gömmer sig på ett område eller i en byggnad. I en sådan situation är det enligt oklart om skyddslagens bestämmelser om ansvar för obehörigt tillträde är tillämpliga. I den fortsatta beredningen av ärendet bör detta säkerställas. Likaså lyfter fram sitt tidigare förslag i rapporten av tillståndshavarnas och samhällets förmåga att skydda kärntekniska anläggningar och transporter av kärn- ämnen mot antagonistiska hot (SSM2010-2632), enligt vilket det skulle Prop.