prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — De regler i direktivet som ska vara tillämp- liga för dessa tjänsteleverantörer avser dock inte bara uttagsavgifter, utan även information om eventuell växelkurs (se artikel 59.2 och avsnitt 14.13). Regeringen anser därför att information även bör lämnas om växelkurs i de fall valutaväxling erbjuds i en uttagsautomat. På mot- svarande sätt som anges i direktivet bör det anges i betaltjänstlagen att sådan information ska lämnas dels innan uttaget görs, dels när kontant- erna lämnas ut. Regeringens förslag: Undantaget i betaltjänstlagen för betalnings- transaktioner som sker genom en handelskommissionär ska utvidgas till att omfatta även betalningstransaktioner som sker från betalaren till betalningsmottagaren genom en handelsagent eller liknande uppdragstagare, som för endast betalarens eller betalningsmottagarens räkning förhandlar eller ingår avtal om köp eller försäljning av varor Utredningens bedömning överensstämmer inte med regeringens för- Utredningen gör bedömningen att det inte krävs någon lagändring. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet är betalningstransaktioner från betalaren till betalningsmottagaren genom en handelsagent som genom ett avtal auktoriserats att förhandla om eller slutföra försäljning eller köp av varor eller tjänster på endast betalarens betalningsmottagarens vägnar undantagna från direktivet (artikel 3 b). Ett motsvarande undantag finns i första betaltjänstdirektivet 2017/18:77 (artikel 3 b). I den svenska språkversionen av det direktivet anges dock att undantaget, i stället för betalningar genom en handelsagent, omfattar betalningar genom ett handelsombud. I bl.a. de engelska språkver- sionerna av de båda direktiven används dock samma term (”commercial agent”). Någon skillnad i sak är det således inte fråga om i detta avseende. En skillnad jämfört med första betaltjänstdirektivet är dock att det anges att undantaget endast är tillämpligt om handelsagenten agerar ”enbart” för betalarens eller betalningsmottagarens räkning. Denna preci- sering av undantaget motiveras i skälen till direktivet med att undantaget i första betaltjänstdirektivet tillämpas mycket olika i medlemsstaterna och att vissa medlemsstater tillåter att undantaget tillämpas av e-handels- plattformar som agerar som mellanhänder på både enskilda köpares och säljares vägnar utan att ha något verkligt utrymme att förhandla om eller slutföra försäljningar eller inköp (skäl 11). Enligt samma skäl går en sådan tillämpning av undantaget utöver det avsedda tillämpningsområdet och kan bl.a. öka risken för konsumenterna eftersom handelsombuden inte omfattas av reglerna i betaltjänstdirektivet. Vidare anges att undantaget därför bara bör gälla när ett ombud agerar enbart för betalarens eller enbart för betalningsmottagarens räkning, oavsett om ombudet är i besittning av kundens medel eller inte. Undantaget i första betaltjänstdirektivet (artikel 3 b) har genomförts i ett motsvarande undantag i betaltjänstlagen (1 kap. 7 § första stycket 6). Enligt det undantaget gäller betaltjänstlagen inte betalningstransaktioner som sker från en betalare till en betalningsmottagare genom en handels- kommissionär. Under beredningen av detta lagstiftningsärende har det av , och advokatbyrå påtalats att så som undantaget i betaltjänstlagen är utformat har det ett snävare tillämp- ningsområde än motsvarande undantag i betaltjänstdirektivet. För det första bör undantaget i direktivet anses omfatta även den som är handels- agent enligt lagen (1991:351) om handelsagentur. Med handelsagent för- stås den som i en näringsverksamhet har avtalat med en annan, huvud- mannen, att för hans eller hennes räkning självständigt och varaktigt verka för försäljning eller köp av varor genom att ta upp anbud till huvudmannen eller sluta avtal i dennes namn (1 § lagen om handels- agentur). För det andra omfattar undantaget i direktivet betalningar genom den som på betalarens eller betalningsmottagarens vägnar för- handlar eller ingår avtal om köp eller försäljning av tjänster. Definitions- mässigt avser dock varken handelskommissionärens eller handels- agentens uppdrag köp och försäljning av tjänster (jfr 1 § kommissions- lagen [2009:865] och 1 § lagen om handelsagentur). Av dessa skäl bör undantaget i betaltjänstlagen justeras så att det, förutom handels- kommissionärer, omfattar även handelsagenter och liknande upp- dragstagare. Undantaget bör, i enlighet med den begränsning av undan- taget som har införts i andra betaltjänstdirektivet, gälla endast om det är fråga om ett uppdrag att för endast betalarens eller endast betalnings- mottagarens räkning förhandla eller ingå avtal om köp eller försäljning av varor eller tjänster. 6.4Anmälan om och register över verksamhet som omfattas av vissa undantag Regeringens förslag: Den som driver verksamhet som avser tjänster som baseras på betalningsinstrument som enbart kan utnyttjas inom ett begränsat nätverk av leverantörer, hos en leverantör i dennes affärs- ställe eller i fråga om ett mycket begränsat varu- eller tjänsteutbud ska anmäla detta till om det sammanlagda värdet av de betalningstransaktioner som genomförts överstiger ett belopp motsvarande . Även den som driver verksamhet som avser följande betalnings- transaktioner ska anmäla det till , nämligen betal- ningstransaktioner –som genomförs via en leverantör av elektroniska kommunika- tionsnät eller elektroniska kommunikationstjänster, vilken endast fungerar som mellanhand, –för inköp av digitalt innehåll och röstbaserade tjänster eller från eller via elektronisk utrustning för välgörenhetsändamål eller för inköp av biljetter, –som faktureras på leverantörens faktura och –som enskilt inte överstiger ett belopp motsvarande och sammanlagt för en abonnent inte överstiger ett belopp motsvarande . Den som driver sådan verksamhet som ska anmälas till Finans- inspektionen ska lämna de upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om upplysningsskyldigheten. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att enligt utredningens förslag ska , beträffande sådan verksamhet som avser betalningsinstrument som används i ett begränsat nätverk, besluta om verksamheten omfattas av undantag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Skälen för regeringens förslag: Av andra betaltjänstdirektivet (artikel 37.2) följer att tjänsteleverantörer som driver sådan verksamhet som avses i undantaget för särskilda betalningsinstrument som gör det möjligt för innehavaren att förvärva varor eller tjänster endast i utgivarens lokaler eller inom ett begränsat nätverk av tjänsteleverantörer (artikel 3 k i) eller som endast kan användas för att förvärva ett mycket begränsat urval av varor och tjänster (artikel 3 k ii) och för vilka det sammanlagda värdet av de genomförda betalningstransaktionerna överstiger ska underrätta de behöriga myndigheterna om detta. Underrättelsen ska innehålla en beskriv- ning av de tjänster som tillhandahålls och det ska också framgå vilket av de nu aktuella undantagen i direktivet som verksamheten avser. Om den behöriga myndigheten finner att verksamheten inte kan betraktas som ett begränsat nätverk ska myndigheten fatta ett välmotiverat beslut utifrån de kriterier som anges i undantaget samt underrätta tjänsteleverantören om detta (artikel 37.2 andra stycket). De verksamheter som avses i det nu aktuella undantaget är de som behandlas i avsnitt 6.3.3. Dessa regler i andra betaltjänstdirektivet bör genomföras i motsvarande bestämmelser i betaltjänstlagen. Enligt bestämmelserna bör det därför gälla att en leverantör som tillhandahåller tjänster inom ramen för det nämnda undantaget ska anmäla detta till , om värdet av de genomförda betalningstransaktionerna i verksamheten under de överstiger ett belopp motsvarande . Utredningen anser att när det gäller den information om sin verksamhet som dessa aktörer ska ge in till framstår det som mest lämpligt att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om vad detta underlag ska innehålla, men föreslår inte något sådant bemyndigande i betaltjänstlagen. konstaterar att föreskrifter om vad en anmälan ska innehålla inte kräver stöd i lag (jfr 5 § 9 betaltjänstförordningen). Regeringen kan således bemyndiga att meddela föreskrifter om detta. Enligt utredningen bör det vidare anges i betaltjänstlagen att Finans- inspektionen, på grundval av de uppgifter som lämnas av en aktör som driver verksamhet inom ramen för undantaget om tjänster som baseras på betalningsinstrument som enbart kan utnyttjas inom ett begränsat nätverk av leverantörer, ska fatta beslut om verksamheten omfattas av undan- Lagrådet påpekar dock att undantaget i fråga gäller oavsett Finans- inspektionens beslut och att det därmed framstår som oklart vilken betydelse ett sådant beslut skulle ha. Regeringen, som delar Lagrådets uppfattning, finner därmed till skillnad från utredningen att det i betal- tjänstlagen inte bör tas in en bestämmelse om att ska besluta om huruvida verksamheten omfattas av undantaget. registrering av anmälan om undantag endast ske om förutsättningarna för undantag är uppfyllda (se avsnitt 6.4.2). med att i samband med registreringen pröva om förutsättningarna för undantag är uppfyllda och, för det fall inspektionen bedömer att så inte är fallet, underrätta anmälaren om det. En sådan bestämmelse om anmälningsskyldighet för de leverantörer som anser sig driva verksamhet inom ett begränsat nätverk medför att kontrollen över vilka dessa aktörer är ökar samt att får bättre förutsättningar för att avgöra när ett nätverk är att anse som Den beloppsbegränsning som anges i direktivet innebär att aktörer som åberopar undantaget och vilkas sammanlagda betalningstransaktioner understiger ett belopp som motsvarar inte behöver anmäla sin verksamhet till . begränsning framstår enligt regeringens bedömning som väl avvägd. I likhet med verksamheter som drivs inom ramen för det nu aktuella undantaget i andra betaltjänstdirektivet ska det enligt direktivet (artikel 37.3) gälla anmälningsskyldighet även för de aktörer som driver sin verksamhet inom ramen för undantaget för betalningstransaktioner som genomförs via en leverantör av elektroniska kommunikationstjänster (artikel 3 l). Av direktivet följer att tjänsteleverantörer som driver verk- samhet enligt det undantaget ska underrätta de behöriga myndigheterna och förse dem med ett årligt revisionsuttalande av vilket det framgår att Prop. 2017/18:77 verksamheten är förenlig med de gränser som anges i direktivet (artikel 37.3). De verksamheter som avses i detta undantag är sådana som behandlas i avsnitt 6.3.4. På motsvarande sätt som för betaltjänster som används i ett begränsat nätverk bör det i betaltjänstlagen införas en bestämmelse om att den som driver verksamhet som avser betalningstransaktioner som genomförs via en leverantör av elektroniska kommunikationstjänster ska anmäla detta till . När det gäller en skyldighet att förse den behöriga myndigheten med ett årligt revisionsutlåtande (artikel 37.3) kan även detta anges i myndighetsföreskrifter. får enligt betaltjänstlagen begära att registrerade betaltjänstleverantörer m.fl. lämnar upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter (8 kap. 2 §). bör få möjlighet att begära sådana uppgifter även av den som har anmält att den utnyttjar ett undantag från betaltjänstlagen. På samma sätt som gäller upplysningar från andra företag (8 kap. 27 §), bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få meddela föreskrifter om upplysningsskyldig- heten. Påpekas bör att även om det inte anges i betaltjänstlagen att Finans- inspektionen ska besluta om undantaget är tillämpligt, kan inspektionen ingripa mot någon som inspektionen bedömer driver verksamhet som omfattas av den lagen utan att vara berättigad till det (8 kap. 24 §). 6.4.2Finansinspektionens register och underrättelse till Europeiska bankmyndigheten Regeringens förslag: ska, om förutsättningarna för undantag är uppfyllda, registrera den som har gjort en anmälan om undantag samt föra in en beskrivning av de verksamheter som anmälts enligt bestämmelserna om undantag i betaltjänstlagen i det register som inspektionen för enligt den lagen. ska underrätta Europeiska bankmyndigheten om den information som förs in i registret. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att det i utredningens förslag inte anges att förutsättningarna för undantag ska vara uppfyllda för att registrering av anmälan om undantag ska ske. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet ska den som driver verksamhet med betalningsinstrument som enbart kan användas inom ett begränsat nätverk av leverantörer, hos en leverantörs affärsställe eller för ett mycket begränsat varu- eller tjänsteutbud, i vissa fall anmäla detta till den behöriga myndigheten (artikel 37.2 med hänvis- ning till artikel 3 k i och ii, se avsnitt 6.4.1). Detsamma gäller för den som driver verksamhet med betalningstransaktioner från en leverantör av elektroniska kommunikationsnät eller kommunikationstjänster i vissa fall (artikel 37.3 med hänvisning till artikel 3 l). ska informera om de tjänster som anmälts i enlighet med dessa regler och inom ramen för vilket undantag verksamheten drivs (artikel 37.4). beskrivning av de verksamheter som har anmälts ska offentliggöras, dels i det register som den behöriga myndigheten ska föra över företag som driver betaltjänstverksamhet, dels i Ebas motsvarande register (artikel 37.5). Enligt utredningen bör det anges i betaltjänstlagen att Finansinspek- tionen ska registrera den som har gjort en anmälan om undantag samt föra in en beskrivning av de verksamheter som har anmälts till inspek- tionen i det register som myndigheten för enligt den lagen (8 kap. 5 §). Enligt regeringens uppfattning bör det dock av bestämmelsen i betal- tjänstlagen även framgå att en anmälan endast ska registreras om den uppfyller förutsättningarna för undantag. samband med registreringen pröva om förutsättningarna för undantag är uppfyllda och, för det fall inspektionen bedömer att så inte är fallet, underrätta anmälaren om det. bör även i enlighet med reglerna i direktivet vara skyldig att lämna den information som inspektionen för in i sitt register med anledning av en anmälan om utnyttjande av de nu aktuella Regeringens förslag: En betaltjänstleverantör ska få komma överens med en betaltjänstanvändare som inte är konsument om avvikelse från vissa särskilt angivna bestämmelser i betaltjänstlagen som rör Avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i betaltjänst- lagen är till nackdel för en konsument ska vara utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att det i utredningens förslag inte föreslås någon bestämmelse som innebär att avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i betaltjänstlagen är till nackdel för en konsument ska vara utan verkan mot denne, om inte annat framgår av lagen. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag Möjligheter att avvika från lagens bestämmelser Enligt andra betaltjänstdirektivet får, i de fall betaltjänstanvändaren inte är konsument, betaltjänstanvändaren och betaltjänstleverantören avtala om att artiklarna 62.1, 64.3, 72, 74, 76, 77, 80 och 89 helt eller delvis inte ska vara tillämpliga samt avtala om andra tidsfrister än de som fastställs i artikel 71 (artikel 61.1). Det överensstämmer med det som gäller enligt betaltjänstdirektivet (artikel 51.1) och som i svensk rätt har genomförts i en bestämmelse i betaltjänstlagen (5 kap. 33 §) med undan- tag för reglerna om obehöriga transaktioner som genomförts i lagen om obehöriga transaktioner. Den kan i sammanhanget noteras att det finns en motsvarande regel i andra betaltjänstdirektivet som avser regleringen av informationskrav (artikel 38). Den överensstämmer med det som gäller enligt första betaltjänstdirektivet (artikel 30.1) och som i svensk rätt har genomförts i en bestämmelse i betaltjänstlagen (4 kap. 20 §). I betaltjänstlagen anges att en betaltjänstleverantör får komma överens om avvikelser från vissa angivna bestämmelser med en betaltjänst- användare som inte är konsument. I lagen om obehöriga transaktioner finns i stället en bestämmelse om att avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i den lagen är till nackdel för en konsument är utan verkan mot honom eller henne (3 §). Det bör tas in en bestämmelse i betaltjänstlagen i vilken det anges att en betaltjänstleverantör får komma överens med en betaltjänstanvändare som inte är konsument även om avvikelser från vissa särskilt angivna bestämmelser som rör obehöriga transaktioner (jfr motsvarande bestämmelser i 4 kap. 20 § andra stycket och 5 kap. 33 § andra stycket). De angivna bestämmelserna bör motsvara dem som anges i andra betaltjänstdirektivet. På så sätt klargörs att avvikelser får ske från den näringsrättsliga regleringen, dvs. att betaltjänstleverantören i en sådan situation inte kan anses ha överträtt bestämmelserna. Beträffande placeringen av en sådan bestämmelse, liksom av mot- svarande bestämmelser som redan finns i betaltjänstlagen (4 kap. 20 § andra stycket och 5 kap. 33 § andra stycket), anser Lagrådet att det är mindre lämpligt att regler som rör parternas handlingsfrihet i ett i övrigt tvingande regelverk kommer först i slutet av ett kapitel och att detta bör övervägas under den fortsatta beredningen. Regeringen anser emellertid att bestämmelserna, som innebär att en betaltjänstleverantör i vissa fall medges undantag från annars tvingande näringsrättsliga bestämmelser, har sin naturliga placering i slutet av respektive kapitel i betaltjänstlagen. Tvingande bestämmelser i konsumentförhållanden Enligt betaltjänstlagen (4 kap. 20 § första stycket och 5 kap. 33 § första stycket) får vissa angivna bestämmelser i den lagen inte frångås till nackdel för en betaltjänstanvändare. Eftersom det även anges att en betaltjänstanvändare kan komma överens om avvikelser med en betaltjänstanvändare som inte är konsument, innebär bestämmelsen att de angivna bestämmelserna är tvingande till förmån för konsumenter. Lagrådet konstaterar att en reglering med samma utformning finns i några få lagar i svensk rätt (jfr t.ex. 3 § lagen [2003:862] om finansiell rådgivning till konsumenter och 2 § lagen [1985:982] om näringsidkares rätt att sälja saker som inte har hämtats). Enligt Lagrådet är däremot den formulering som används mer regelmässigt i konsumentskyddslagstift- ningen en annan, nämligen att ”avtalsvillkor som i jämförelse med bestämmelserna i denna lag är till nackdel för en konsument är utan verkan mot honom eller henne, om inte annat anges i lagen” (jfr t.ex. 4 § fastighetsmäklarlagen [2011:666], 3 § första stycket konsumentköplagen [1990:932], 3 § konsumenttjänstlagen [1985:716] och 5 § konsument- kreditlagen [2010:1846]). Den senare formuleringen används också i lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument (3 §). Enligt Lagrådets mening är det lämpligt att det av lagtexten framgår vilka konsekvenserna blir av avtalsvillkor som avviker från lagens regler till nackdel för en betaltjänstanvändare som är en konsument. föreslår därför att de aktuella bestämmelserna i betaltjänstlagen (4 kap. 20 § första stycket och 5 kap. 33 § första stycket) slopas och att det i stället i 1 kap. införs en bestämmelse om att avtalsvillkor som är till nackdel för en konsument inte har någon verkan mot konsumenten (jfr 2009/10:220 s. 431). Regeringen instämmer med Lagrådet. I betaltjänstlagen bör det således tas in en bestämmelse i 1 kap. som innebär att avtalsvillkor som i jäm- förelse med bestämmelserna i den lagen är till nackdel för en konsument är utan verkan mot denne, om inte annat anges i lagen. Genom andra betaltjänstdirektivet införs regler om s.k. tredjeparts- De tjänster som dessa aktörer erbjuder och som regleras i direktivet är betalningsinitieringstjänster respektive konto- informationstjänster, som båda utgör betaltjänster enligt direktivet. betaltjänst har således fått en delvis ny och ändrad innebörd (se närmare i Dessa tjänster erbjuds på marknaden av olika före- Genom direktivet blir denna marknad reglerad, till skillnad från vad som varit fallet . Uttrycket betalningsinitieringstjänst definieras i andra betaltjänst- direktivet som ”en tjänst för att initiera en betalningsorder på begäran av betaltjänstanvändaren med avseende på ett betalkonto hos en annan betal- tjänstleverantör” (artikel 4.1.15, se närmare i avsnitt 5.2). flera varianter av dessa tjänster och det kan förutsättas att nya modeller kommer att erbjudas . Den som tillhandahåller en betalningsinitieringstjänst erbjuder en möj- lighet att genomföra betalningar genom att leverantören av betalnings- initieringstjänsten får tillgång till betalarens bankuppgifter för att full- följa en betalning utan att betalaren behöver använda sig av bank- eller När andra betaltjänstdirektivet har genomförts kommer en leverantör av betalningsinitieringstjänster att vara tvungen att identifiera sig mot banken när betalningen genomförs. Detta kommer att innebära att banken, till skillnad från , kommer att kunna se att en betalnings- transaktion utförs med en betalningsinitieringstjänst. I andra betaltjänstdirektivet definieras vidare en kontoinformationstjänst som ”en onlinetjänst för att tillhandahålla sammanställd information om ett eller flera betalkonton som betaltjänstanvändaren innehar hos antingen en annan betaltjänstleverantör eller hos fler än en betaltjänst- leverantör” (artikel 4.1.16, se närmare i avsnitt 5.2). På samma sätt som när det gäller en betalningsinitieringstjänst kan banken inte se om det är den egna kunden eller en leverantör av kontoinformationstjänster som hämtar uppgiften. kommer med andra betaltjänstdirektivets reglering att bli tvungna att Prop. 2017/18:77 identifiera sig mot den kontoförvaltande betaltjänstleverantören, som ofta är en bank. Andra betaltjänstdirektivet innehåller en rad särregler för leverantörer av betalningsinitieringstjänster respektive kontoinformationstjänster, bl.a. om krav på tillstånd eller registrering. Direktivet reglerar också ansvars- fördelningen mellan tredjepartsbetaltjänstleverantörer och de konto- förvaltande betaltjänstleverantörerna, som rätten till att få information från och åtkomst till kundens betalkonto, ansvar för obehöriga transaktioner och säkerhetsfrågor. Dessa särskilda regler för tredjepartsbetaltjänst- leverantörer behandlas i avsnitt 7. Reglerna är nya i förhållande till första betaltjänstdirektivet och har därför i huvudsak inga motsvarigheter i gällande svensk rätt. Det bör poängteras att betalningsinitieringstjänster och kontoinforma- tionstjänster kan tillhandahållas även av en betaltjänstleverantör som också erbjuder andra betaltjänster, t.ex. en bank eller ett kreditmarknads- företag. Avsnitt 7 avser huvudsakligen aktörer som tillhandahåller endast betalningsinitierings- eller kontoinformationstjänster. Undantagsvis behand- las också frågor om aktörer som utöver dessa tjänster även tillhandahåller andra betaltjänster. Regeringens förslag: Den som tillhandahåller betalningsinitierings- tjänster ska inte få undantas från tillståndsplikt. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot