prop · H503199 · 2018-03-27 00:00:00 — I uppdraget ingår att föreslå åtgärder som kan bidra till en förutsägbar, likvärdig, jämlik, jämställd och rättssäker tillgång till och dess insatser. Översynen ska resultera i en lagstiftning som främjar effektiva och kunskapsbaserade insatser av god kvalitet inom befintliga ramar. Syftet med uppdraget är bl.a. att utforma en socialtjänst som bidrar till social hållbarhet med individen i fokus och som med ett förebyggande perspektiv ger människor lika möjligheter och rättigheter. Uppdraget ska redovisas . Med hänsyn till den pågående utredningen om en översyn av socialtjänstlagen bedömer regeringen att det inte är lämpligt att genomföra en flytt av bestämmelserna om äldreomsorg på minoritetsspråk till socialtjänstlagen. Regeringen bedömer därför att dessa bestämmelser bör finnas kvar i minoritetslagen. Med anledning av att det finns starka skäl som talar för att de nationella minoriteternas rättigheter inom äldreomsorgen ska regleras integrerat med andra bestämmelser om äldreomsorg avser regeringen att återkomma i frågan efter att utredningen om översynen av socialtjänstlagen har presenterats. 11.3Rätten till äldreomsorg på minoritetsspråk stärks Äldreomsorg helt eller till en väsentlig del på Regeringens förslag: Rätten till äldreomsorg på finska, meänkieli respektive samiska ska gälla hela eller en väsentlig del av Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inte några synpunkter på det. i instämmer i utredningens bedömning att ”delar av verksamheten” kunnat tolkas alltför snävt och välkomnar en ambitionshöjning. anför vidare att det är viktigt att det tydliggörs att förslagen även omfattar samt att begreppet ”väsentlig del” definieras. Ett betydande antal kommuner, däribland kommun och , belyser problemet med tillgång till personal med kunskaper i minoritetsspråket som finns . Några av kommunerna anför att kravet därför kan bli svårt att uppfylla. Flera kommuner, bl.a. , anför också att förslaget kan komma att innebära ökade kostnader. kommun anför att det därför kommer att finnas ett stort behov av nationellt stöd och medel för att kommunerna ska lyckas med uppdraget. Flera kommuner, däribland , anser också att begreppet ”väsentlig del” skapar utrymme för tolkning och att det därför är viktigt med tydlig vägledning i fråga om vad som förväntas av kommunerna. anser att förslaget medför en fortsatt otydlighet om vad som krävs av kommunerna och att det öppnar upp för olika tolkningar och tillämpningar över landet. erfarenhet är att den faktiska verksamheten inom äldreomsorg och hemtjänst som bedrivs på samiska språket kan vara långt under en acceptabel nivå. Judiska centralrådet är positiv till förslaget men bedömer att bristen på jiddischtalande kommer innebära att det är mycket svårt att rekrytera jiddischtalande personal till äldreboenden. Ett antal remissinstanser, däribland , har uttryckt att rätten till äldreomsorg till hela eller en väsentlig del på minoritetsspråket bör gälla i hela landet och inte begränsas till förvaltningsområden. i anser att kommuner i högre grad bör uppmuntras att samarbeta för att kunna erbjuda äldreomsorg i en annan kommun, om hemkommunen inte kan det. Särskilt stort behov av det finns för judiska äldreboenden, som det finns få av i landet. kommuner och landsting (SKL) avstyrker förslaget. Förslaget är enligt SKL inte realistiskt eftersom många kommuner har svårt att erbjuda äldreomsorg på minoritetsspråk på grund av att det saknas personal med språkkompetens. SKL påpekar också att utredningen betonar att äldreomsorg på minoritetsspråket inte ska ges bara vid enstaka tillfällen utan regelbundet, , men förhåller sig inte till hur detta ska kunna uppfyllas inom . En stor del av äldreomsorgen utgörs av hemtjänst och knappt hälften av de som har hemtjänst har enbart enstaka besök. kommun avstyrker förslaget till den del det berör kommuner utanför förvaltningsområdena. Kommunen anför att förslaget i den delen innebär en tydlig skärpning som närmar sig det krav som gäller för kommuner inom förvaltningsområdena, och dessutom omfattar samtliga minoritetsspråk. Kravet är enligt kommunen inte rimligt att ställa på dessa kommuner där det vare sig finns behov eller möjligheter att uppfylla kravet. Skälen för regeringens förslag Rätten till äldreomsorg på minoritetsspråk bör stärkas Äldreomsorgen har inte samma omedelbara betydelse för språkets revitalisering som förskolan, även om de äldre ofta är de starkaste bärarna av språk, kultur och traditioner. Rätten att kunna få äldreomsorg på minoritetsspråket är i stället viktig av huvudsakligen andra skäl. Ett sådant skäl är de äldres behov av att utan språkliga barriärer kunna uttrycka sig om sitt allmäntillstånd och sitt omsorgsbehov och på ett språk som de behärskar. Äldre som inte har svenska som förstaspråk och som drabbas av demenssjukdomar tappar ofta det svenska språket och riskerar därmed att bli isolerade eller inte få den vård och omsorg de behöver. Ett annat viktigt skäl är betydelsen och tryggheten för en äldre person av att få vistas i en språklig och kulturell miljö som liknar den de är vana vid . Att på ett värdigt sätt bemöta äldre inom omsorgen kräver mycket av såväl personal som förvaltning. Det kan i sammanhanget påpekas, som har efterfrågats av i , att den förevarande rätten gäller inom all typ av verksamhet inom äldreomsorgen. Möjligheterna att få äldreomsorg på finska, meänkieli eller samiska varierar dock över landet och mellan de tre språken. Uppföljningsmyndigheternas rapport om minoritetspolitikens utveckling innehåller svar från samtliga kommuner inom de tre förvaltningsområdena. Vad gäller förvaltningsområdet för meänkieli uppgav samtliga kommuner att de hade grupper, avdelningar eller särskilda boenden som var helt eller delvis tvåspråkiga. Två tredjedelar av de svarande uppgav även att de erbjöd tvåspråkig hemtjänst. av kommunerna uppgav att efterfrågan på service var tillgodosedd när det gäller service inom äldreomsorgen på meänkieli eller med kulturell inriktning. Inom förvaltningsområdet för finska var utbudet mindre heltäckande. Ungefär två tredjedelar av samtliga kommuner uppgav att de hade grupper, avdelningar eller särskilda boenden som var helt eller delvis tvåspråkiga och knappt två tredjedelar uppgav att de erbjöd tvåspråkig hemtjänst. Mindre än hälften av kommunerna uppgav att servicenivån motsvarade efterfrågan. Förvaltningsområdet för samiska avvek på ett tydligt sätt från de övriga. Endast ett fåtal av kommunerna uppgav att det fanns helt tvåspråkiga grupper, avdelningar eller boenden och endast en fjärdedel hade delvis tvåspråkiga boenden. En mindre del erbjöd tvåspråkig hemtjänst och närmare en tredjedel uppgav att servicenivån inte motsvarade efterfrågan. Tre fjärdedelar av kommunerna uppgav att de inte bedrev någon form av äldreomsorg på samiska. Närmare hälften av kommunerna bedömde att det saknades efterfrågan, men uppgav även bristande språkkompetens bland personal som förklaring till den låga servicenivån. Redogörelsen ovan stöds även av en undersökning som gjorts av utredningen, där det framkom att ungefär en tredjedel av kommunerna i förvaltningsområden angett att de inte kunde erbjuda alla brukare som begär det plats på ett äldreboende med minst en halvtidstjänst minoritetsspråktalande personal per enhet. Ungefär en tredjedel av kommunerna i förvaltningsområden kunde inte heller erbjuda alla brukare som efterfrågade det hemtjänst med omvårdnad minst en gång av personal som talar minoritetsspråket. Kvaliteten och omfattningen av den omsorg som erbjuds är också central för efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter på detta område. Av uppföljningsmyndigheternas rapport framgår att det finns brister även i detta avseende. En majoritet av de företrädare för de nationella minoriteterna som hörts i rapporten uppger att äldreomsorgen på nationella minoritetsspråk inte håller tillräcklig kvalitet. De anför bl.a. att det saknas personal som behärskar minoritetsspråken och att det finns organisatoriska brister som gör att äldre med samma nationella minoritetsspråk placeras på olika boenden och på olika platser i kommunen. Vidare anförs att åtskilliga av de äldre känner sig utsatta, ensamma och saknar en gemensam träffpunkt. I rapporten på minoritetsspråk konstaterar också att det är stora skillnader i hur kommunerna tillhandahåller äldreomsorg dygnet runt på minoritetsspråk, och att detta till del kan bero på kommunernas olika förutsättningar att uppfylla lagens intentioner. Som framgår ovan har äldreomsorg på minoritetsspråket tillhandhållits i varierande omfattning. Att kommunen som lägst ska erbjuda delar av verksamheten på minoritetsspråket tillåter en restriktiv tolkning av omfattningen av och innehållet i äldreomsorgen. Detta kan i sin tur verka hämmande för viljan att ta del av sådan omsorg. Vidare är det inte acceptabelt att målgruppen för omsorgen upplever betydande brister i omsorgen. I samband med att rätten till äldreomsorg på finska, meänkieli och samiska infördes 2000 konstaterade regeringen att kommuner hade olika förutsättningar att anordna omsorg där personalen behärskade dessa språk. I förarbetena till de dåvarande minoritetslagarna anförde regeringen att detta motiverade bestämmelsens utformning så att kommunerna i ett första steg fick möjlighet att själva välja i vilken form och omfattning sådan verksamhet skulle erbjudas (prop. 1998/99:143 s. 54). Uppföljningsmyndigheterna har i upprepade rapporter om minoritetspolitikens utveckling konstaterat att begreppet ”delar av verksamheten” har kommit att tolkas på vitt skilda sätt. I vissa fall har någon form av återkommande kulturella inslag på minoritetsspråket ansetts vara tillräckligt och i andra fall har, som redovisats ovan, ingen verksamhet bedrivits alls. Myndigheterna har därför återkommande rekommenderat regeringen att säkerställa att bestämmelsen om äldreomsorg är tydlig för att den ska kunna tillämpas följdriktigt och enhetligt över landet. Mot bakgrund av detta, och att det nu har förflutit betydande tid sedan regeringen uttalade att den nuvarande bestämmelsens lydelse skulle ge möjlighet för kommunerna att i ett första steg själva välja form och omfattning av verksamheten, är det nödvändigt att intentionerna bakom bestämmelsen tydliggörs genom en reglering som ger större ledning för tillämpningen. Hela eller en väsentlig del av verksamheten Begreppet väsentlig del har för äldreomsorgens del inte någon explicit grund i ett internationellt åtagande, på samma sätt som på förskolans område. Som redovisats ovan har dock internationella åtaganden att bl.a. främja de förutsättningar som är nödvändiga för att personer som tillhör de nationella minoriteterna ska kunna bibehålla sin kultur och bevara de väsentliga beståndsdelarna av sin identitet. behöver vård är särskilt utsatta för risken att förlora kontakten med sitt språk och sin kultur, vilket kan leda till isolering. Vid placering på ett särskilt boende tillbringar den äldre hela sin tid där, men isolering kan även drabba den som bor kvar hemma och har omsorg i form av hemtjänst – om den inte kan ges på det språk som är naturligt för den äldre eller om hänsyn inte tas till den äldres kultur. I samband med att ratificerade ramkonventionen och språkstadgan uttalade regeringen att möjligheten att bli bemött på sitt eget språk är mest angelägen och kan antas leda till det bästa stödet för språkens bevarande inom äldreomsorgen och förskolan. övergripande åtaganden enligt artikel 4–5 i ramkonventionen och artikel 7.d i språkstadgan motsvaras väl av att verksamheten inom äldreomsorgen som lägst ska erbjudas till en väsentlig del. Begreppet är vidare i linje med bestämmelsens syfte, att det är särskilt angeläget och behövligt att bemöta äldre på minoritetsspråken. Det är även avgörande att minoritetsspråket kontinuerligt finns närvarande i verksamheten i betydande omfattning. Begreppet väsentlig del bör därför användas även vad gäller äldreomsorgen. Vad är en väsentlig del av verksamheten? Liksom på förskolans område kan det uppstå utmaningar vid tolkningen av vad som kan anses utgöra en väsentlig del av verksamheten, vilket flera remissinstanser har påtalat, bl.a. . Redan sett till begreppets ordalydelse framgår att en väsentlig del av verksamheten utgör en större del av verksamheten jämfört med delar av den. Ordalydelsen ger också mer ledning i fråga om vad som avses med bestämmelsen än den tidigare. Språket ska vara kontinuerligt närvarande i omsorgen i sådan omfattning att det skapas en kvalitativ och kontinuerlig språkmiljö som förhindrar isolering och som bidrar till att skapa trygghet för den äldre. Detta är avgörande för att skapa en värdig omsorg av den äldre efter dennes förutsättningar och behov, men som är anpassad efter de lokala förutsättningarna. Nuvarande krav på ”delar av” verksamheten skulle kunna anses uppfyllt genom en endast symbolisk närvaro av språket. Det är inte möjligt med begreppet ”en väsentlig del”. Antalet timmar som personal som behärskar språket finns tillgänglig måste ges stor betydelse, men flera omständigheter kan spela in. Vad som utgör en väsentlig del av verksamheten måste avgöras utifrån en helhetsbedömning. Denna bedömning beror även på vilken form av omsorg det gäller samt omfattningen av denna. Till exempel behöver bedömningen se olika ut beroende på om omsorgen ges i form av ett mindre antal timmar hemtjänst eller genom plats på särskilt boende. Andra omständigheter som kan ha betydelse är nivån på personalens språkkunskaper samt strukturen på och förutsägbarheten av språkets närvaro i de äldres vardag. De äldre bör ha möjlighet att tala med personal på sitt språk . Personalens språkkunskaper bör vara sådana att de möjliggör ett meningsfullt samtal med den äldre. Det bör också vara tydligt och förutsägbart för den äldre i vilka sammanhang och vid vilka tillfällen det finns möjlighet att använda minoritetsspråket. Även andra faktorer, som den sammansatta språkmiljön i omsorgen eller behovet av kontinuitet och 2017/18:199 trygghet bör påverka bedömningen. Vad som närmare krävs för att kravet på en väsentlig del av verksamheten på minoritetsspråket ska vara uppfyllt kommer att behöva överlämnas till tillämpningen. Det är enligt regeringens mening avgörande att kommunerna ges det stöd som behövs för en enhetlig och ändamålsenlig tillämpning av den nya bestämmelsen. Regeringen instämmer därför i vad en del remissinstanser, däribland kommun, har uttryckt om att kan vara en värdefull aktör genom att bl.a. utarbeta en vägledning för tillämpningen. Det är dock viktigt att den tillsyn som utövas över området noga följer utvecklingen och vid behov adresserar en allt för olikartad tillämpning av bestämmelsen. Regeringen kan ha förståelse för den oro som SKL uttrycker för de personalutmaningar som många kommuner står inför. På samma sätt som det finns ett behov av stöd för tillämpningen av den nya bestämmelsen kommer det att behövas lösningar, på både kort och lång sikt för att öka tillgången till personal med nödvändig språk- och kulturkompetens. Den äldres rätt till en värdig, trygg och individanpassad omsorg oavsett var i landet den äldre bor gör att regeringen, i motsats till kommun, anser att det är rimligt att skyldigheten att erbjuda hela eller en väsentlig del av verksamheten på minoritetsspråket ska gälla även utanför förvaltningsområden. Skyldigheten kan heller inte anses oskälig eftersom den begränsas av att det ska finnas tillgång till språkkunnig personal. Några remissinstanser, däribland , har uttryckt att rätten till äldreomsorg till hela eller en väsentlig del på minoritetsspråket oavsett tillgång till personal som är kunnig i språket bör utsträckas att gälla i hela landet. Utredningen bedömer att bristen på personal väntas växa och att det krävs ett mer strategiskt angreppssätt för att långsiktigt säkra tillgången på personal med kunskaper i minoritetsspråken. Regeringen håller därför fast vid bedömningen att det finns vissa organisatoriska svårigheter med att erbjuda alla äldre som tillhör de nationella minoriteterna och som så önskar vård på minoritetsspråket, främst till följd av bristen på tvåspråkig personal. Det finns övervägande skäl för att inte utsträcka den absoluta rätten till äldreomsorg inom förvaltningsområden till att gälla även utom förvaltningsområden. 11.3.2Rätt till äldreomsorg på jiddisch och chib Regeringens förslag: Skyldigheten för en kommun som inte ingår i något förvaltningsområde att erbjuda äldreomsorg på minoritetsspråk under förutsättning att kommunen har tillgång till personal som är kunnig i språket ska även omfatta jiddisch och chib. Detsamma gäller för kommuner som ingår i ett förvaltningsområde för ett visst språk vad gäller övriga språk. Bestämmelsen om att kommunen ska verka för att det finns tillgång till personal med kunskaper i finska, meänkieli eller samiska där detta behövs i omvårdnaden av äldre människor ska även omfatta jiddisch och chib. Utredningens förslag: Överensstämmer i sak med regeringens förslag. Utredningen föreslog dock att bestämmelsen om rätt att erbjudas äldreomsorg på minoritetsspråk utanför förvaltningsområden skulle utformas så att kommunen ska sträva efter att erbjuda den som begär det hela eller en väsentlig del av del av den service eller den omvårdnad som erbjuds inom ramen för äldreomsorgen på minoritetsspråket. Det får enligt utredningen anses ligga i begreppet ”sträva efter” att skyldigheten gäller i den mån kommunen har tillgång till språkkunnig personal. Enligt utredningen följer det av den föreslagna regleringen även att kommunerna ska verka för att det finns tillgång till sådan personal, varför utredningen föreslog att denna bestämmelse (5 kap. 6 § tredje stycket socialtjänstlagen) skulle upphävas. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som har yttrat sig om förslaget tillstyrker eller har inte några synpunkter på det. Skälen för regeringens förslag En utökad rätt till äldreomsorg på minoritetsspråk I samband med ratifikationen av ramkonventionen och språkstadgan bedömde regeringen att det fanns vissa svårigheter att erbjuda alla äldre som tillhör en nationell minoritet och som önskar det omsorg på sitt modersmål, främst till följd av bristen på tvåspråkig personal. När den nuvarande minoritetslagen infördes utsträcktes skyldigheten att erbjuda hela eller delar av verksamheten på minoritetsspråk till att även gälla utanför förvaltningsområdena såvitt avser finska, meänkieli och samiska, under förutsättning att det finns personal som är kunnig i språket. Det saknas principiella skäl att göra någon skillnad mellan de territoriellt bundna språken (finska, meänkieli och samiska) och de territoriellt obundna språken (jiddisch och chib) i detta avseende. De remissinstanser som yttrat sig i frågan, däribland och Civil Rights Defenders har betonat vikten av förslaget utifrån flera aspekter, däribland arbetet med romsk inkludering. Regeringen anser därför att kommunernas skyldighet att erbjuda hela eller en väsentlig del av den service eller omvårdnad som erbjuds inom ramen för äldreomsorgen på minoritetsspråket bör utsträckas till att även omfatta jiddisch och chib, förutsatt att kommunen har tillgång till personal som är kunnig i språket. Kommuners skyldighet att verka för tillgång till personal Enligt 5 kap. 6 § tredje stycket socialtjänstlagen ska kommunerna verka för att det finns tillgång till personal med kunskaper i finska, meänkieli och samiska. I förarbetena till bestämmelsen uttalas att det inom all hälso- och sjukvård och inom omsorg om äldre inom , bör finnas kunskap i de berörda minoritetsspråken för att det ska finnas förutsättningar att ta hänsyn till de särskilda behov som personer som tillhör dessa nationella minoriteter kan ha (prop. 2008:09:158 s. 102). Sedan bestämmelsen infördes har det framkommit synpunkter från de övriga nationella minoriteterna om att även jiddisch och chib bör omfattas av bestämmelsen, eftersom även talare av dessa språk kan antas ha motsvarande behov. I anslutning till de ovan anförda skälen om att 2017/18:199 utsträcka rätten till äldreomsorg, vid tillgång till personal, utanför förvaltningsområden till jiddisch och chib så är det nödvändigt att även utsträcka skyldigheten för kommuner att verka för tillgång till språkkunnig personal för dessa språk. Det kan sägas vara en förutsättning för en jämlik omsorg som värnar den äldres självbestämmanderätt och integritet att denne kan bemötas på sitt eget språk så långt det är möjligt. Den nuvarande bestämmelsen i 5 kap. 6 § tredje stycket socialtjänstlagen om att kommuner ska verka för att det finns tillgång till personal med kunskaper i finska, meänkieli och samiska ska följaktligen också utökas till att även omfatta jiddisch och chib. Till skillnad från utredningen anser regeringen att det finns skäl att behålla en uttrycklig bestämmelse om skyldigheten för kommuner att verka för tillgången till personal med kunskaper i språken. Den lösning som förordas av utredningen att det får anses ingå en skyldighet att verka för tillgång till språkkunnig personal i begreppet ”sträva efter” kan i och för sig te sig logisk, men det riskerar att leda till otydlighet i tillämpningen. Regeringen menar därför att en uttrycklig bestämmelse ska kvarstå. Regeringens förslag: Kommuner ska informera den som ansöker om bistånd inom ramen för äldreomsorgen om möjligheterna till äldreomsorg på minoritetsspråk. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Majoriteten av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inte några synpunkter på det. län stödjer förslaget och delar uppfattningen att det även bör gälla kommuner utanför förvaltningsområden i den mån de har möjlighet att erbjuda äldreomsorg på minoritetsspråket. Landsting (SKL) och avstyrker förslaget eftersom det redan får anses omfattas av informationsskyldigheten i 3 § minoritetslagen. Enligt SKL är förslaget dessutom ologiskt eftersom det för kommuner utanför förvaltningsområdena bara gäller ifall kommunen har tillgång till personal som talar minoritetsspråket. förslaget eftersom en alltför detaljerad styrning från statens sida allmänt sett minskar handlingsutrymmet för att göra de insatser som är mest lämpade inom respektive kommun, landsting eller region. Skälen för regeringens förslag Synliggörande av efterfrågan genom information i rätt tid Att det finns en bristande efterfrågan på äldreomsorg på minoritetsspråk har framkommit som en möjlig orsak till att omfattningen av äldreomsorg på minoritetsspråk inte är större i kommunerna. Det kan finnas flera faktorer som påverkar efterfrågan av äldreomsorg på minoritetsspråket. viktig faktor är vilken information kommunen lämnar om den service de kan erbjuda och sättet vilket denna information lämnas på. medvetenhet om sina rättigheter och en önskan om att inte vara till besvär kan enligt några av de enkätsvar som utredningen tagit del av vara en förklaring till att omsorg på minoritetsspråket inte begärs. Detta kan ge myndigheterna en felaktig bild av efterfrågan. Kvaliteten på och omfattningen av omsorgen påverkas också av hur stor efterfrågan är. Det är därför viktigt att den efterfrågan som finns synliggörs. bedömer i sin rapport på minoritetsspråk att det är viktigt med information från kommunen om rättigheter och utbud för att man som äldre eller närstående ska kunna veta vilken service som finns och vilka rättigheter man har. Det finns stora skillnader mellan kommunerna när det gäller information om rätten till äldreomsorg på minoritetsspråk och hur man fångar upp önskemål från de äldre och deras anhöriga om att få tillgång till detta. Detta bekräftas av de bedömningar som uppföljningsmyndigheterna gjort, senast i den särskilda uppföljningsrapporten om äldreomsorg . finns ingen skyldighet för kommunen att uppmärksamma brukarna på vilken service och omsorg kommunen ska kunna erbjuda.