prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — Försäk- ringsdistributören ska vid telefonförsäljning, efter det att avtal ingåtts, lämna informationen till kunden i enlighet med det som anges ovan, även om kunden har valt att få förhandsinformationen på ett annat varaktigt medium än papper (artikel 23.7). De nu aktuella reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 23) motsvaras i huvudsak av regler i försäkringsförmedlingsdirektivet (artikel 13) som har genomförts i svensk rätt i bestämmelser i lagen om försäkringsförmedling (6 kap. 3 och 4 §§). Enligt gällande rätt ska en försäkringsförmedlare lämna all information till kunden i en handling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för kunden (6 kap. 3 § första stycket, se artikel 13.1 a i försäkrings- förmedlingsdirektivet). Informationen ska vidare vara klar och begriplig och lämnas på svenska (6 kap. 3 § andra stycket). Om den förmedlade försäkringen avser ett åtagande i ett annat land inom EES, ska informa- tionen lämnas på ett officiellt språk i det landet (6 kap. 3 § tredje stycket). Informationen får lämnas på annat språk, om kunden begär det (6 kap. 3 § fjärde stycket, se artikel 13.1 b och c). Informationen får lämnas muntligen om kunden begär det, om omedel- bart försäkringsskydd är nödvändigt eller om försäkringen förmedlas per telefon (6 kap. 4 § första stycket). I sådana fall ska dock informationen lämnas på det sätt som följer av huvudregeln efter det att försäkringsavtal har ingåtts (6 kap. 4 § andra stycket). Det finns inte något bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om vilka formkrav som ska gälla för den information som ska lämnas till kunden enligt lagen om försäkringsförmedling. har meddelat föreskrifter om vad försäkringsförmedlare ska iaktta när det gäller utlämnande av sådan dokumentation som en förmedlare ska upprätta om vad som har förekommit vid förmedlingstillfället (se bemyndigande i 7 kap. 1 § 7 förordningen om försäkringsförmedling, jfr avsnitt 10.10 om dokumentationsskyldigheten). I de föreskrifterna anges bl.a. att dokumentationen får utföras på valfritt medium under förutsättning att dokumentationen för varje förmedlingstillfälle är lätt att söka och identifiera samt kan lämnas till kunden i en handling eller någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för kunden (7 kap. 5 §). har vidare utfärdat allmänna råd om vilken infor- mation som bör lämnas muntligen till kunden (se allmänna råd till respektive paragraf i 6 kap. nämnda föreskrifter). De formkrav för informationen som ställs upp i försäkringsdistributions- direktivet (artikel 23) överensstämmer till stor del med de krav som gäller enligt lagen om försäkringsförmedling. I några avseenden skiljer sig dock kraven i direktivet från dem i gällande svensk rätt. Direktivet innehåller, till skillnad från försäkringsförmedlingsdirektivet och lagen om försäkringsförmedling, bl.a. ett uttryckligt krav på att informationen till kunderna ska meddelas kostnadsfritt (artikel 23.1 d). Detta krav bör på motsvarande sätt som i direktivet anges i den nya lagen om försäkringsdistribution. Försäkringsdistributionsdirektivet innehåller vidare kompletterande regler om vilket språk informationen får lämnas på. Som framgår ovan ska informationen enligt lagen om försäkringsförmedling som huvud- regel lämnas på svenska (6 kap. 3 § andra stycket). Om den förmedlade försäkringen avser ett åtagande i ett annat land inom EES, ska dock informationen lämnas på ett officiellt språk i det landet. Försäkrings- distributionsdirektivet (artikel 23.1 c) medger emellertid också, till skillnad från försäkringsförmedlingsdirektivet och lagen om försäkrings- förmedling, att informationen lämnas på ett officiellt språk i den medlemsstat där risken är belägen. Det innebär ett förtydligande av begreppet ”medlemsstat för åtagandet” när det är fråga om förmedling av skadeförsäkring (se prop. 2004/05:133 s. 87). I enlighet med försäkrings- distributionsdirektivet bör nuvarande undantag i lagen om försäkrings- förmedling (6 kap. 3 § tredje stycket) kompletteras med ett motsvarande förtydligande och föras över till den nya lagen om försäkringsdistri- bution. På motsvarande sätt som i försäkringsdistributionsdirektivet (artik- el 23.1 c, jfr även artikel 13.1 c i försäkringsförmedlingsdirektivet) bör det i den nya lagen anges att informationen även får lämnas på ett annat språk som parterna kommit överens om (jfr 6 kap. 3 § fjärde stycket lagen om försäkringsförmedling och samma prop. s. 87 f.). Som huvud- regel bör dock även fortsättningsvis gälla att informationen ska lämnas på svenska. Som framgår ovan innehåller försäkringsdistributionsdirektivet, till skillnad från försäkringsförmedlingsdirektivet och lagen om försäkrings- förmedling, detaljerade regler om under vilka förutsättningar informa- tionen får lämnas på annat varaktigt medium än papper eller på en webbplats (artikel 23.2–23.6). Regeringen konstaterar i likhet med Svensk Försäkring att promemorians förslag när det gäller formerna för utlämnande av information inte är förenligt med den valmöjlighet som kunden ska ha enligt direktivet. Enligt regeringens uppfattning bör såväl kundens valmöjlighet som villkoren för att lämna information i annan form än i pappersform, på motsvarande sätt som i direktivet, anges i lagen om försäkringsdistribution. Kundens rätt att på begäran få informa- tionen i pappersform innebär vidare att kunden har en möjlighet att behålla informationen intakt. Därmed finns det inte något behov av att i den nya lagen införa en skyldighet för försäkringsdistributörer av det slag som efterfrågar. Försäkringsdistributionsdirektivet skiljer sig från försäkringsförmed- lingsdirektivet och lagen om försäkringsförmedling även när det gäller möjligheten att frångå kravet på skriftlig information innan ett försäkringsavtal ingås. Enligt lagen om försäkringsförmedling får informationen lämnas muntligen om kunden begär det, om försäkringsskydd är nödvändigt eller om försäkringen förmedlas per telefon (6 kap. 4 § första stycket, jfr artikel 13.2 och 13.3 i försäkrings- förmedlingsdirektivet). I försäkringsdistributionsdirektivet medges endast undantag från kravet på skriftlig information vid telefon- försäljning (artikel 23.7). Det innebär att det inte är möjligt att behålla alla de nuvarande undantagen i lagen om försäkringsförmedling. Undan- tag från skriftlighetskravet bör i enlighet med direktivet därför medges enbart vid telefonförsäljning. Vid förmedling av försäkringar per telefon är det av naturliga skäl inte möjligt att lämna skriftlig information innan försäkringsavtalet ingås. Information får i stället lämnas muntligen innan avtalet ingås och i en handling eller i någon annan läsbar form efter det att avtalet ingåtts. I detta sammanhang bör emellertid nämnas att regeringen har föreslagit att det i distansavtalslagen ska införas ett skriftlighetskrav vid telefonförsäljning (prop. 2017/18:129). Förslaget innebär att det inte längre ska vara möjligt att ingå ett avtal muntligen, om näringsidkaren på eget initiativ kontaktar konsumenten per telefon i syfte att ingå ett distansavtal. Enligt försäkringsdistributionsdirektivet ska den information som lämnas till kunden av försäkringsdistributören innan avtalet ingås, inklusive produktfaktabladet för produkten, överensstämma med unions- regler som är tillämpliga på distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter (artikel 23.7 första meningen). Som promemorians förslag är utformat skulle det kunna få den följden att all information som ska lämnas enligt den nya lagen måste läsas upp när ett avtal ska ingås per telefon. Regeringen anser i likhet med Svensk Försäkring att det finns skäl att avgränsa kravet på muntlig information som ska lämnas innan ett avtal ingås. Det riskerar att bli svårt för en konsument att ta till sig det mest väsentliga i informationen när ett avtal ska ingås per telefon, om näringsidkaren läser upp all information som ska lämnas enligt den nya lagen. I det sammanhanget är det även viktigt att notera att enligt det ovan nämnda förslaget kommer avtal med konsumenter endast att kunna ingås per telefon när det är konsumenten som har kontaktat närings- idkaren, och inte vid det omvända förhållandet. För att uppfylla försäkringsdistributionsdirektivets krav när det gäller informationslämnande vid telefonförsäljning bör därför information till konsumenter huvudsakligen lämnas i enlighet med bestämmelserna i 3 kap. distansavtalslagen om det är fråga om ett avtal som ingås per telefon (jfr artikel 3 i direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter). Detta innebär i förhållande till promemorians förslag en viss avgränsning när det gäller den information som 2017/18:216 distributören ska lämna till en konsument innan ett avtal ingås per Konsumenten kommer dock alltid att få information om bl.a. försäkringens huvudsakliga egenskaper och pris enligt de krav som följer Nästa fråga är vad som bör gälla vid telefonförsäljning till andra kunder än konsumenter. Enligt regeringens uppfattning kan avsikten med de nu aktuella reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet inte vara att reglerna om distansförsäljning till konsumenter ska göras tillämpliga på distansförsäljning till alla typer av kunder, dvs. även i förhållande till kunder som inte är konsumenter. Regeringen konstaterar i detta samman- hang att i den engelska språkversionen av direktivet omfattar de nu aktuella reglerna endast konsumenter. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att reglerna i direktivet endast avser telefonförsäljning till Detta innebär emellertid att direktivet inte reglerar telefonförsäljning till andra kunder än konsumenter (näringsidkare). till en näringsidkare kan en tolkning av direktivet vara att de informa- tionskrav och formkrav för informationen som anges i direktivet behöver uppfyllas enligt huvudregeln. En sådan ordning skulle dock innebära att det ställs upp striktare krav på informationslämnande vid försäljning till näringsidkare än vid försäljning till konsumenter. uppfattning kan det inte vara syftet med de nu aktuella reglerna i direk- Enligt Lagrådets mening kan det ifrågasättas om det är nödvändigt att i den nya lagen om försäkringsdistribution skilja på konsumentfall och andra fall av telefonförsäljning eftersom lagens informationskrav varken ska gälla i det ena eller det andra fallet. anser regeringen att det i den nya lagen bör införas allmänna bestämmel- ser om information vid telefonförsäljning. Oavsett om det är fråga om ett avtal som en distributör ingår per telefon med en kund som är en närings- idkare eller en konsument, bör distributören vara skyldig att informera om vilken information som finns tillgänglig enligt den nya lagen och lämna den informationen muntligen, om kunden så önskar. informationskrav bör gälla vid sidan av den rätt till information som en konsument har enligt distansavtalslagen. Lagrådet anser vidare att det i den nya lagen om försäkringsdistribution tydligare bör framgå att bestämmelserna om telefonförsäljning innehåller undantag från informationskraven i lagen. Lagrådet föreslår därför att det närmast före bestämmelserna införs en rubrik som lyder ”Undantag för Regeringen instämmer med Lagrådet att det blir tydligare om det i den nya lagen införs en sådan rubrik. När avtal har ingåtts ska distributören dock enligt direktivet lämna information till kunden i enlighet med de formkrav som redovisas ovan (artikel 23.1 och 23.2, se artikel 23.7 andra meningen). distributören, när avtal har ingåtts, ska lämna all information till kunden med beaktande av dessa formkrav. Det kravet gäller i förhållande till alla I försäkringsdistributionsdirektivet anges vidare bl.a. att försäkrings- distributören, vid telefonförsäljning, ska lämna informationen till kunden efter det att försäkringsavtal ingåtts (artikel 23.7). liknande undantagsregel om att information får lämnas i efterhand finns i direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster till konsumenter (artikel 5.2). Undantagsregeln i det direktivet har, i fråga om tidpunkten Prop. 2017/18:216 för lämnande av informationen, i svensk rätt genomförts i distansavtals- lagen på det sätt att informationen ska lämnas efter det att avtalet har ingåtts (se 3 kap. 3 och 4 §§ och prop. 2004/05:13 s. 53, 158 och 160). Tidpunkten för att lämna informationen i efterhand vid telefon- försäljning bör anges på samma i den nya lagen om försäkrings- distribution. Reglerna om information i direktivet om distansförsäljning av finan- siella tjänster till konsumenter får i övrigt anses gälla parallellt med reglerna om information i försäkringsdistributionsdirektivet (se artikel 4.1 i förstnämnda direktiv). Detta innebär att försäkringsdistributören, vid telefonförsäljning eller andra distansavtalssituationer, även ska uppfylla de informationskrav som följer av distansavtalslagen. I skälen till försäkringsdistributionsdirektivet anges bl.a. att det bör fast- ställas enhetliga regler för att ge kunden möjlighet att välja det medium på vilket informationen ska lämnas, vilket medger användning av elektronisk kommunikation när det med hänsyn till omständigheterna vid transaktionen är lämpligt (skäl 50). I linje med det som anges i skälen innehåller direktivet, som redogörs för ovan, regler om under vilka förutsättningar informationen får lämnas på annat varaktigt medium än papper eller på en webbplats. Enligt regeringens uppfattning bör dessa regler kunna preciseras ytterligare i föreskrifter på lägre nivå än lag. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör därför få meddela föreskrifter om villkoren för lämnande av information på annat varaktigt medium än papper eller på en webbplats. Särskilt formkrav vid distribution av Regeringens förslag: Vid distribution av en skadeförsäkringsprodukt till en enskild kund som är en fysisk person som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet ska försäkringsdistributören innan ett försäkringsavtal ingås ge kunden information om försäkringsprodukten i form av ett standardiserat produktfaktablad på papper eller något annat varaktigt Försäkringsdistributören ska tillsammans med produktfakta- bladet få lämna annan information som distributören är skyldig att lämna till kunden. ska vara upprättat av utvecklaren av skadeförsäkringsprodukten. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens för- Promemorians förslag avviker från regeringens förslag genom att enligt promemorians förslag är kravet på produktfaktablad inte avgränsat till att gälla endast i förhållande till enskilda konsumenter och det anges inte någon uttrycklig skyldighet att det ska lämnas innan ett Promemorians förslag innebär inte någon möjlig- het att tillhandahålla produktfaktabladet tillsammans med annan informa- 2017/18:216 tion som försäkringsdistributören är skyldig lämna till konsumenten. Enligt promemorians förslag ska regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få meddela föreskrifter om vilka krav som ska gälla i fråga om utformningen av och innehållet i produktfaktabladen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. vid , Svensk Försäkring, Svenska försäkringsförmedlares förening (SFM) och anser att kravet på produktfaktablad bör gälla endast vid distribution av konsumentförsäkring eftersom det kravet inte passar för distribution av kommersiell skadeförsäkring där det ofta är fråga om ”skräddarsydda” produkter för vilka det inte är möjligt att ta fram något standardiserat faktablad. Svensk Försäkring och SFM anser även att det med hänsyn till det som anges i direktivet (artikel 20.7) är tydligt att avsikten med reglerna är att medge flexibilitet för medlems- staterna att genomföra regleringen så att den bara avser konsumenter samt påpekar att Eiopa också mycket tydligt uttalat att det är avsikten (se Eiopas Final Report Consultation Paper no 16/007 on draft ITS concerning IPID). Svensk Försäkring anser att konsumentförsäkring bör definieras på samma sätt som i försäkringsavtalslagen, dvs. som individuell skadeförsäkring som en fysisk person eller ett dödsbo tecknar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet. Svensk Försäkring påpekar också att förslaget kan få betydelse även för kollektivavtalade pensionsplaner (och för gruppförsäkringar) med den definitionen av skadeförsäkringsprodukter som anges i promemorian och efterlyser ett klargörande av att produktfaktablad inte behöver lämnas för det fall en skadeförsäkringsprodukt ingår som en del i t.ex. en pensionsplan. Svensk Försäkring anser också att bör använda sig av möjligheten i direktivet (artikel 20.7 andra stycket) att tillåta försäkringsföretag att tillhandahålla produktfaktabladet för skade- försäkring tillsammans med annan information som ska lämnas till kunden, t.ex. förköpsinformation enligt försäkringsavtalslagen. Svensk Försäkring påpekar att förslaget innebär att kunden kommer att få information i två olika dokument med liknande innehåll, men med helt olika utformning, vilket kommer att förvirra och försvåra för kunderna. Skälen för regeringens förslag: Enligt försäkringsdistributions- direktivet ska, i fråga om skadeförsäkringsprodukter, objektiv informa- tion om försäkringsprodukten ges kunden i form av ett standardiserat produktfaktablad för försäkringsprodukter på papper eller något annat varaktigt medium (artikel 20.5). Med skadeförsäkringsprodukter avses skadeförsäkringsprodukter enligt förteckningen i bilaga 1 till Solvens II- direktivet. Utvecklaren av skadeförsäkringsprodukten ska upprätta produktfaktabladet (artikel 20.6). I direktivet (artikel 20.7 första stycket) finns även krav när det gäller utformningen av produktfaktabladen och en uppräkning av de uppgifter som produktfaktabladen ska innehålla (artikel 20.8). Medlemsstaterna får fastställa att produktfaktabladen för försäkringsprodukten ska tillhandahållas tillsammans med information som krävs enligt andra relevanta unionslagstiftningsakter eller nationell rätt, under förutsättning att alla krav i direktivet på produktfaktabladet är uppfyllda (artikel 20.7 andra stycket). Någon motsvarighet till dessa regler i försäkringsdistributionsdirektivet finns varken i försäkringsförmedlingsdirektivet eller i lagen om försäk- ringsförmedling. Som nämns i avsnitt 10.6 kompletteras de nya reglerna i försäkrings- distributionsdirektivet om standardiserade produktfaktablad för skade- försäkringsprodukter av Priip-förordningen. Den förordningen började tillämpas . Av förordningen följer bl.a. att faktabladet ska utgöra informationsunderlag före ingående av avtal och att det ska vara tydligt och lättläst samt att det inte får vara vilseledande. ska vara avfattat på högst tre A4-sidor och vara klart åtskilt från marknadsföringsmaterialet för produkten. En person som ger råd om eller säljer en Priip-produkt ska förse en icke-professionell investerare med faktabladet innan investeraren är bunden av något erbjudande eller avtal avseende produkten. Om vissa förutsättningar är uppfyllda kan dock faktabladet tillhandahållas investeraren först efter det att ett avtal har ingåtts. Förordningen syftar till att öka insynen och öppenheten avseende paketerade och försäkringsbaserade investerings- produkter som erbjuds icke-professionella investerare. Syftet är att investerarna ska förstå produkternas viktigaste egenskaper och risker, kunna jämföra olika produkter med varandra och fatta välgrundade investeringsbeslut. De skäl som redovisas ovan när det gäller faktablad för Priip-produkter får antas ha bäring även på t.ex. skadeförsäkringsprodukter. Kravet på att kunden genom ett faktablad ska få begriplig information om de viktigaste egenskaperna hos den aktuella skadeförsäkringsprodukten framstår i grunden som befogat och helt i linje med försäkringsdistributions- direktivets intention att höja kundskyddet. Regeringen anser emellertid, i likhet med vid , Svensk Försäkring, SFM och , att kravet på produkt- faktablad vid distribution av skadeförsäkringsprodukter endast bör gälla i förhållande till enskilda konsumenter. Som dessa remissinstanser påpekar framstår kravet på produktfaktablad inte som lämpligt för distribution av kommersiell skadeförsäkring där det ofta är fråga om ”skräddarsydda” produkter för vilka det inte ens är möjligt att ta fram något standardiserat faktablad. Behovet av standardiserad produkt- information kan inte heller anses vara lika stort vid kommersiell för- säkring som vid konsumentförsäkring. Som Svensk Försäkring och SFM påpekar ger också försäkringsdistributionsdirektivet (jfr artikel 20.7 d) och uttalanden från Eiopa stöd för uppfattningen att medlemsstaterna har möjlighet att avgränsa kravet på produktfaktablad till att avse distribution av skadeförsäkringsprodukter till konsumenter. Enligt den nya lagen om försäkringsdistribution bör kravet gälla endast i förhållande till enskilda kunder som är fysiska personer som handlar huvudsakligen för ändamål som faller utanför näringsverksamhet (jfr avsnitt 9.1 om skyldigheten att avråda). Avgränsningen till enskilda konsumenter innebär i praktiken att kravet på produktfaktablad inte kommer att aktualiseras i förhållande till gruppförsäkringar, t.ex. frivillig gruppförsäkring. Enligt regeringens upp- fattning framstår dock en sådan begränsning av kravet som rimlig dels eftersom gruppförsäkringslösningar skiljer sig från vanliga försäkringar i det att de utgår från ett underliggande gruppavtal, dels eftersom det kan föreligga särskilda svårigheter att distribuera faktabladet vid t.ex. reservationsanslutning (jfr avsnitt 10.4.2). Regeringen instämmer vidare med Svensk Försäkring att det enligt den nya lagen om försäkringsdistribution bör vara tillåtet för försäkrings- distributörer att tillhandahålla produktfaktabladet tillsammans med annan information som distributören är skyldig att lämna till konsumenten (jfr artikel 20.7 andra stycket i försäkringsdistributionsdirektivet). ordning bör underlätta för konsumenten att tillgodogöra sig den informa- tion som försäkringsdistributören ska lämna. Den framstår även som ändamålsenlig med hänsyn till den dubbelreglering som kraven i direk- tivet ger upphov till i förhållande till reglerna om förköpsinformation till kunder i försäkringsavtalslagen (jfr ovan avsnitt 10.1.2). kundperspektiv ter det sig också naturligt att förköpsinformation lämnas i Det framstår inte som rimligt att en försäkrings- distributör ska behöva lämna samma eller liknande information till konsumenten i olika dokument. Enligt den nya lagen bör det därför vara tillåtet för en försäkringsdistributör att tillhandahålla förköpsinformation i ett och samma dokument. I sammanhanget bör dock understrykas att ett tillhandahållande av produktfaktabladet tillsammans med annan informa- tion alltid förutsätter att formkraven för faktabladet är uppfyllda perspektiv innebär detta en viktig begränsning av hur mycket ”annan” information som får tillföras produktfaktabladet. tanken med produktfaktablad är att kunden ska få kortfattad och tydlig information om de viktigaste produktegenskaperna. faktabladet blir alltför omfattande finns det en uppenbar risk att informationen i stället blir svårtillgänglig. Detta bedöms dock inte bli fallet i fråga om den förköpsinformation som ska lämnas till kunden enligt försäkringsavtalslagen, eftersom den informationen i huvudsak överensstämmer med den information som ska framgå av produkt- faktabladet (jfr artikel 20.8 i direktivet och 2 kap. 2 § och 10 kap. 2 § Enligt regeringens uppfattning kan det finnas skäl att ställa upp krav på produktfaktablad även för andra typer av försäkringsprodukter, t.ex. livförsäkringsprodukter och pensionsförsäkringar. informationsskyldigheten genom krav på produktfaktablad för andra typer av försäkringsprodukter bör dock i så fall ske harmoniserat på EU- Det finns dock med hänsyn till det ovan anförda inte tillräckliga