prop · H503119 · 2018-02-27 00:00:00 — Även andra skäl till en överenskommelse kan förekomma. En överenskommelse bör avse ett enskilt barn. Det bör vara det kommunala organ som beslutar om placeringar enligt socialtjänstlagen som också ansvarar för eventuella överenskommelser enligt den föreslagna bestämmelsen (jfr 2 kap. 4 § SoL). Några remissinstanser, bl.a. kommun, framför att förslaget kan försvåra placeringar på grund av familjeanknytning. undersöker redan när ett barn ska anvisas om det finns någon släkting eller annan nära anhörig i en viss kommun. Det kan dock efter anvisning visa sig att släktingar eller nära anhöriga finns i en annan kommun än anvisningskommunen. Enligt regeringens mening bör en sådan situation kunna lösas genom en särskild överenskommelse mellan de aktuella kommunerna. Ett antal länsstyrelser, liksom , lyfter fram det fria skolvalet i förhållande till förslaget. Möjligheten att välja skola innebär i fråga om att en elev ska placeras vid den av kommunens skolenheter där elevens vårdnadshavare önskar att eleven ska gå, förutsatt att det inte innebär att en annan elevs berättigade krav på en placering vid en skolenhet nära hemmet åsidosätts. Hemkommunen, dvs. den kommun barnet är bosatt i, ordnar utbildning för alla som enligt skollagen (2010:800) har rätt att gå i . För ett ensamkommande barn som inte vidareplacerats är anvisningskommunen i första hand hemkommun. I vissa fall har eleven rätt att bli mottagen i en annan kommun än sin hemkommun. Det är den mottagande kommunen som avgör om eleven ska få en plats på någon av deras skolenheter. Vidare kan ett barn tas emot som elev i en fristående grundskola i det fall det finns plats vid skolan. Hemkommunen är den som finansierar utbildningen av eleverna, oavsett vem som är huvudman. Hemkommunen ska även erbjuda ungdomar som bor i kommunen och som tillhör gymnasieskolans målgrupp utbildning i gymnasieskola, i egen regi eller enligt samverkansavtal med en annan kommun eller landsting. Om anvisningskommunen har ett samverkansavtal med en annan kommun erbjuds behöriga ensamkommande barn på samma sätt som övriga ungdomar i kommunen plats vid gymnasieskolan i den andra kommunen. Liksom vad gäller är hemkommunen ansvarig för att finansiera elevers utbildning i gymnasieskolan oavsett vem som är huvudman för utbildningen. Endast i undantagsfall bör val av grundskola eller gymnasieskola innebära att eleven måste bli placerad i ett boende i en annan kommun. En sådan situation bör kunna lösas med en särskild överenskommelse mellan kommunerna. Rörelsefolkhögskolornas intresseorganisation () menar att begränsningar till kommunen skapar hinder för folkhögskolorna att kunna bidra med utbildning och etablering. Det nu aktuella förslaget gäller endast ensamkommande barn . Folkhögskolornas verksamhet vänder sig i första hand till personer som fyllt . I de fall folkhögskolorna har utbildning för elever finns möjlighet för en anvisningskommun att ingå en särskild överenskommelse om placering med den kommun där folkhögskolan är belägen. Enligt regeringens bedömning kommer folkhögskolornas verksamhet endast marginellt påverkas av förslaget. Placering i en annan kommun med stöd av lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga eller med stöd av socialtjänstlagen i fråga om barn med motsvarande vårdbehov Den föreslagna begränsningen av en kommuns möjlighet att placera barn i ett boende i en annan kommun bör inte gälla placeringar som sker med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, förkortad LVU, eller med stöd av socialtjänstlagen, då barnet har ett motsvarande vårdbehov men där vården kan ske på frivillig väg. I dessa fall bör kommunen få placera barnet i ett boende i en annan kommun utan att först ingå en särskild överenskommelse. Det bör därför införas en bestämmelse i lagen om mottagande av asylsökande m.fl. som möjliggör detta. Ett antal remissinstanser, bl.a. , önskar ett förtydligande av vad som avses med uttrycket motsvarande vårdbehov. Vårdbehov enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga föreligger huvudsakligen när den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende (3 § LVU). Placering enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga blir dock endast aktuell om placeringen inte sker frivilligt. Om den unge har ett sådant vårdbehov som avses i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga, men det finns ett samtycke till vård, placeras den unge i stället med stöd av socialtjänstlagen. Med motsvarande vårdbehov avses samma typ av behov som anges i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Att det är fråga om ett sådant vårdbehov som avses i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga framgår av den utredning som gör enligt 11 kap. SoL. 2017/18:119 Kommuner och Landsting (SKL) och Förvaltningsrätten i påpekar bör det vara anvisningskommunen som gör bedömningen av vårdbehovet och beslutar om placering i en annan kommun. Placering i en annan kommun när det finns synnerliga skäl Det bör även finnas möjlighet för en kommun att utan krav på särskild överenskommelse placera ett barn i ett boende i en annan kommun om det finns synnerliga skäl till en sådan placering. Det bör då vara fråga om placering av barn med tunga, specifika vårdbehov på grund av fysiska, psykiska eller sociala problem som kräver särskilda insatser. Det kan även vara fråga om placering av barn som är i behov av särskilt skydd. I promemorian anges att det bör vara så att vårdbehovet i det enskilda fallet inte kan tillgodoses i anvisningskommunen och att anvisningskommunen inte heller skäligen kan förväntas tillhandahålla aktuell vård. Enligt regeringens mening bör det vara möjligt för en kommun att placera ett barn i annan kommun när det särskilda vårdbehovet i det enskilda fallet inte kan tillgodoses i anvisningskommunen. I lagrådsremissen föreslogs att sådana placeringar skulle få ske efter att en länsstyrelse godkänt placeringen. Lagrådet framhåller att det här rör sig om ett principiellt sett betydelsefullt ingrepp i den kommunala självstyrelsen och att det skulle kunna övervägas att låta anvisningskommunen besluta om placering i en annan kommun under förutsättning att anvisningskommunen bedömer att det finns synnerliga skäl. Kravet på godkännande från skulle enligt lagrådsremissen säkerställa att möjligheten att placera ett ensamkommande barn i en annan kommun endast utnyttjas när det är nödvändigt till följd av att kommunen inte kan tillgodose aktuellt vårdbehov. Enligt regeringens bedömning rör det sig endast om ett fåtal fall där en tillämpning av bestämmelsen om synnerliga skäl kan förväntas bli aktuell. Det talar mot att införa ett godkännandeförfarande. Ett krav på godkännande från skulle också kunna innebära att handläggningen av det enskilda ärendet fördröjs. Ärenden som rör barns behov av vård och boende ska handläggas skyndsamt och med barnets bästa som utgångspunkt. Vid en förnyad bedömning och med beaktande av Lagrådets synpunkter finner regeringen nu att övervägande skäl talar emot att införa ett krav på godkännande av en länsstyrelse. En länsstyrelses godkännande bör därför inte krävas inför en placering i en annan kommun om anvisningskommunen bedömer att det med hänsyn till barnets vårdbehov finns synnerliga skäl att placera barnet i en annan kommun. Enligt regeringen bör bestämmelsen tillämpas restriktivt och endast då vårdbehovet inte kan tillgodoses i anvisningskommunen. I promemorian föreslås att placeringar i en annan kommun vid synnerliga skäl ska begränsas till boende i en annan kommun inom länet. Enligt promemorian är avsikten med begränsningen till länet bl.a. att ytterligare stimulera kommuner att stärka de egna förutsättningarna för beredskap och kapacitet när det gäller mottagandet av ensamkommande barn. Ett antal remissinstanser, däribland , , ett antal länsstyrelser och Kommuner och Landsting (SKL), har ifrågasatt den föreslagna begränsningen. Regeringen instämmer i att begränsningen inte är lämplig. Placeringar i dessa fall avser situationer när det föreligger Prop. 2017/18:119 synnerliga skäl. I just dessa fall kan det antas att behovet hos barnet är så specifikt att relevanta placeringsalternativ är särskilt begränsat. I vissa fall kanske det rör sig om ett fåtal relevanta boenden i hela landet. Att endast ha möjlighet att välja en placering inom det egna länet kan innebära att det alternativ som skulle vara det bästa för barnet i det enskilda fallet inte kan väljas. Dessutom kan utbudet inom länen variera mycket. Vissa län omfattar endast en eller ett fåtal kommuner, medan andra län omfattar ett stort antal kommuner. Kommunernas storlek och geografiska läge påverkar också kapaciteten i ett län. Regeringen anser mot denna bakgrund att en placering i en annan kommun på grund av synnerliga skäl inte bör begränsas till länet. Som Kammarrätten i , ombudsmän () och kommun lyfter fram påverkar de föreslagna ändringarna i lagen om mottagande av asylsökande m.fl. kommunernas möjlighet att placera ensamkommande barn enligt bestämmelserna i socialtjänstlagen. Regeringen delar uppfattningen att det bör införas en bestämmelse i socialtjänstlagen som anger att det finns särskilda bestämmelser om placering av barn i lagen om mottagande av asylsökande m.fl. Regeringens förslag: Lagändringarna ska träda i kraft . Äldre föreskrifter gäller fortfarande för placering av ensamkommande barn i en annan kommun än den kommun som har anvisats av , om placeringen skett före ikraftträdandet. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förutom att det i promemorian föreslås att lagändringarna ska träda i kraft . Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inget att invända mot förslaget. Ett antal remissinstanser, bl.a. Kommuner och Landsting (SKL), kommun och kommun, anser att en längre omställningstid krävs innan reformen träder i kraft. Skälen för regeringens förslag: För att kunna skapa bättre förutsättningar för mottagandet bör lagändringarna träda i kraft , dvs. Placeringar av ensamkommande barn som skett i en annan kommun än anvisningskommunen före bör dock fortsätta att gälla, även om de föreslagna förutsättningarna för att placera ensamkommande barn i en annan kommun än anvisningskommunen inte är uppfyllda. De nya bestämmelserna om placering av ensamkommande barn bör alltså tillämpas på ny- och 2017/18:119 omplaceringar som sker efter ikraftträdandet. Det bör införas en övergångsbestämmelse om detta. 6 Kostnader och andra konsekvenser Regeringens bedömning: Förslaget förväntas inte leda till några ekonomiska konsekvenser för staten. Förslaget kan medföra vissa kostnadsökningar för vissa kommuner men förväntas därefter leda till kostnadsminskningar. Promemorians bedömning överensstämmer i huvudsak med regeringens. Remissinstanserna: Kommuner och Landsting (SKL), liksom , anser att det saknas en seriös och väl underbyggd ekonomisk konsekvensanalys. SKL menar att förslaget kommer att innebära omställningskostnader för bl.a. nya lokaler och konvertering av befintliga verksamheter. anser att konsekvenserna för kommunernas bostadsförsörjning inte blivit belysta. Statskontoret, som delar promemorians bedömning att förslaget troligtvis medför kostnadsökningar för de kommuner som tar emot få ensamkommande barn och ungdomar, understryker risken för att det kan ta innan de kommuner som placerar ensamkommande barn i andra kommuner har byggt upp en god kapacitet på sitt mottagande varför förslaget kan medföra negativa konsekvenser för mottagandet . Bland annat och i län anser att analysen av förslagets konsekvenser utifrån ett barnperspektiv samt pojkars och flickors behov behöver utvecklas. Statskontoret anser att förslaget kan främja jämställdheten mellan flickor och pojkar, inte minst på skolområdet eftersom ett jämnare mottagande bör minska risken för att enskilda skolklasser domineras av ensamkommande pojkar. kommun lyfter bl.a. fram att förslaget får konsekvenser för boendemiljön för barn och arbetsmiljön för personal på boenden när allt fler ska rymmas. Vidare menar kommunen att förslaget får konsekvenser för företag. i instämmer inte i bedömningen att förslaget inte har några konsekvenser för jämställdheten eller för företag. i län saknar konsekvensanalys av hur förslaget påverkar företag i den privata vårdsektorn. Skälen för regeringens bedömning Regeringen delar promemorians bedömning att förslaget inte förväntas leda till några ekonomiska konsekvenser för staten. Regeringen bedömer att genom att införa begränsningar för placering i annan kommun än anvisningskommunen förväntas förbättrade planeringsförutsättningar uppnås för alla kommuner, såväl anvisningskommuner som de kommuner där barnen placeras. Goda planeringsförutsättningar för kommunerna lägger grunden för att mottagandet av ensamkommande barn blir det bästa möjliga. Dessutom förväntas förslaget leda till jämnare fördelning av ensamkommande barn mellan landets kommuner. Några remissinstanser, bl.a. Kommuner och Landsting (SKL), har invändningar mot promemorians ekonomiska konsekvensanalys. Som anges i promemorian och som bl.a. Statskontoret påpekar kommer förslaget sannolikt inledningsvis att innebära en omställning för de kommuner som placerar ensamkommande barn i en annan kommun. Det går inte att utesluta att kostnaderna för dessa kommuner ökar på grund av att de behöver ha kapacitet för mottagande av anvisade barn . Det kan, särskilt för små kommuner, vara svårt att anpassa kapacitet över året och mellan åren. Genom förslaget stimuleras dock kommuner att förstärka beredskap och kapacitet för mottagandet av ensamkommande barn inom kommunen. Med nuvarande system uppstår merkostnader för anvisningskommunen bl.a. eftersom utrednings- och uppföljningsarbete försvåras till följd av geografiskt avstånd till barnen. För de kommuner där barnen är placerade uppstår merkostnader bl.a. med anledning av barnens skolgång. Regeringen bedömer att förslaget innebär att dessa merkostnader hos både anvisningskommunerna och de andra kommuner där de ensamkommande barnen placeras kommer att minska. Enligt artikel 3 i FN:s konvention om barnets rättigheter ska barnets bästa komma i främsta rummet vid alla åtgärder som rör barn. Vid beslut om åtgärder som rör barn kan konventionsstater behöva väga barnets bästa mot andra samhällsintressen. Att barnets bästa ska sättas i främsta rummet betyder dock att barnets intressen har hög prioritet och inte bara är ett bland flera överväganden. Förslaget innebär att ensamkommande barn i högre grad förväntas vistas i den kommun som anvisats att ta emot barnet. Det kan förekomma att barn påverkas negativt på grund av att en enskild kommun ännu inte har ett fullt utbyggt mottagande. Som kommun lyfter fram kan det påverka boendemiljön för barnen. Denna risk bedöms dock förhållandevis liten och övergående. Regeringens bedömning är att skälen för förslaget väger över. När de aktörer som behöver samverka kring mottagandet av ensamkommande barn finns i samma kommun förbättras möjligheterna att utreda och tillgodose barnets behov inom en rad områden. Det förbättrar även möjligheterna till uppföljning. Detta innebär en ökad trygghet och stabilitet för barnet i jämförelse med tidigare. Härigenom förbättras även barnets möjligheter till etablering i samhället. 2017/18:119 Konsekvenser för jämställdheten Av de ensamkommande barnen är pojkar en övervägande majoritet. Även om förslaget är könsneutralt utformat kommer därför fler pojkar än flickor att påverkas av förslaget. i instämmer inte i bedömningen att förslaget inte har några konsekvenser för jämställdheten. Statskontoret å andra sidan anser att förslaget kan främja jämställdheten mellan flickor och pojkar, inte minst på skolområdet eftersom ett jämnare mottagande bör minska risken för att enskilda skolklasser domineras av ensamkommande pojkar. Regeringen instämmer i Statskontorets bedömning att förslaget i huvudsak har positiva konsekvenser för jämställdhet mellan flickor och pojkar. Ett antal remissinstanser nämner förslagets påverkan på privata företag. Regeringen bedömer att förslaget i viss mån kan påverka företag som driver vård- och omsorgsverksamhet inriktad på ensamkommande barn. Dessa företag påverkas dock i än högre grad av att antalet ensamkommande barn varierar och minskat kraftigt. För de barn som fram till ikraftträdandet av de föreslagna bestämmelserna har blivit placerade gäller övergångsbestämmelsen. Placeringen kan alltså fortsätta till dess att anvisningskommunen har anledning att fatta ett nytt placeringsbeslut. Regeringen avser att noga följa konsekvenserna av de nya bestämmelserna, bl.a. för barn och ur ett barnrättsperspektiv samt för kommunerna. 7.1Förslaget till lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. 1 b § I 2, 3 och 3 a §§ finns särskilda bestämmelser om mottagande av barn som vid ankomsten till är skilda från båda sina föräldrar eller från någon annan vuxen person som får anses ha trätt i föräldrarnas ställe, eller som efter ankomsten står utan sådan ställföreträdare (ensamkommande barn). Bestämmelserna är tillämpliga endast så länge barnet är att anse som ensamkommande. I paragrafen finns bestämmelser om ensamkommande barn. Paragrafen ändras som en följd av att hittillsvarande reglering i tredje och fjärde styckena i 3 § flyttas till 3 a §. 3 § Utlänningar som avses i 1 § första stycket 1 och 2 ska av erbjudas plats på en förläggning. Första stycket gäller inte ensamkommande barn som avses i 1 § första stycket 1 och 2. För dessa barn ska i stället anvisa en kommun som ska ordna boendet. När anvisat en kommun ska det anses att barnet vistas i den kommunen i den mening som avses i 2 a kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453). En kommun som har anvisats att ta emot ett ensamkommande barn får placera barnet i ett boende i en annan kommun endast om 1.kommunerna ingått en överenskommelse om placeringen, 2.placeringen sker med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga eller med stöd av socialtjänstlagen i fråga om barn med motsvarande vårdbehov, eller 3.det med hänsyn till barnets vårdbehov finns synnerliga skäl. I paragrafen finns bl.a. bestämmelser om mottagande av ensamkommande barn. Övervägandena finns i avsnitt 4. Tredje stycket är nytt och har utformats i linje med Lagrådets synpunkter. Det reglerar när en kommun som har anvisats att ta emot ett ensamkommande barn får placera barnet i ett boende i en annan kommun. Bestämmelserna innebär begränsningar av en anvisningskommuns möjlighet att placera ensamkommande barn utanför kommunen. Placeringen i sig sker som huvudregel med stöd av socialtjänstlagen (2001:453). Boendet kan vara ett familjehem, ett hem för vård eller boende eller ett stödboende. Enligt tredje stycket 1 kan ett ensamkommande barn placeras i en annan kommun än anvisningskommunen om anvisningskommunen i det enskilda fallet har ingått en överenskommelse om placeringen med den kommun där barnet ska placeras i ett boende. Tredje stycket 2 avser placeringar som sker med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga eller med stöd av socialtjänstlagen när barnet har ett motsvarande vårdbehov men där vården kan ske på frivillig väg. Med motsvarande vårdbehov avses samma typ av behov som anges i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. Vårdbehov enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga föreligger huvudsakligen när den unge utsätter sin hälsa eller utveckling för en påtaglig risk att skadas genom missbruk av beroendeframkallande medel, brottslig verksamhet eller något annat socialt nedbrytande beteende (3 § LVU). Bestämmelsen innebär att placeringar i dessa fall kan ske i ett boende i en annan kommun. Någon särskild överenskommelse krävs inte mellan anvisningskommunen och den mottagande kommunen. Bestämmelsen i 6 kap. 6 a § SoL om att informera och samråda med den mottagande kommunen innan kommunen fattar beslut om placering i familjehem gäller. Tredje stycket 3 gäller fall när det med hänsyn till barnets vårdbehov finns synnerliga skäl att placera ett barn i ett boende i en annan kommun. Bestämmelsen är avsedd att användas restriktivt och för placering av barn med tunga, specifika vårdbehov på grund av fysiska, psykiska eller sociala problem som kräver särskilda insatser eller barn som behöver särskilt skydd. Det är i dessa fall fråga om andra slags vårdbehov än vad som avses i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga. För att det ska finnas synnerliga skäl krävs dessutom att anvisningskommunen i det enskilda fallet inte kan tillhandahålla aktuell vård inom kommunen. Paragrafen ändras även på så sätt att regleringen i hittillsvarande tredje och fjärde styckena flyttas till 3 a §. 3 a § En utlänning som avses i 1 § första stycket 1 och 2 och som inte önskar utnyttja en erbjuden plats på en förläggning ska ändå registreras vid en sådan. 2017/18:119 Alla ensamkommande barn som avses i 1 § första stycket 1 och 2 ska registreras vid en förläggning. ansvarar sedan för att bistånd lämnas enligt denna lag. För utlänningar som avses i 1 § första stycket 3 ska biståndet lämnas av socialnämnden i den kommun där utlänningen vistas. En kommun ska lämna bistånd enligt denna lag till utlänningar som avses i 1 § första stycket 2 om de vistas i kommunen och om biståndet behövs till dess att tar över ansvaret för att bistånd lämnas. Paragrafen reglerar bl.a. frågor om bistånd. Paragrafen ändras på så sätt att regleringen i hittillsvarande tredje och fjärde styckena i 3 § placeras i ett nytt första och andra stycke. Paragrafens hittillsvarande innehåll blir därmed tredje stycket i paragrafen. Paragrafen ändras i övrigt endast språkligt. 7.2Förslaget till lag om ändring i socialtjänstlagen (2001:453) 1 § Varje kommun svarar för inom sitt område, och har det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver. Detta innebär ingen inskränkning i det ansvar som vilar på andra huvudmän. Bestämmelser om ansvarsfördelningen mellan kommuner i fråga om stöd och hjälp enligt denna lag finns i 2 a kap. I fråga om den som omfattas av lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. finns det särskilda bestämmelser om bistånd och placering av barn i den lagen. I paragrafen finns bestämmelser om kommunernas ansvar för . Övervägandena finns i avsnitt 4. Paragrafen ändras på så sätt att det i tredje stycket läggs till en upplysning om att det i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. finns särskilda bestämmelser om placering av barn. Paragrafen ändras i övrigt endast språkligt. Sammanfattning av promemorian Ändringar i fråga om sysselsättning för asylsökande och kommunplacering av ensamkommande barn (Ds 2016:21) I promemorian föreslås ändringar i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. (LMA). Det föreslås att en kommun som har anvisats att ta emot ett ensamkommande barn endast ska få placera barnet i ett boende i en annan kommun om kommunerna har ingått en särskild överenskommelse om placering. Denna begränsning föreslås inte gälla för placeringar som sker med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga eller med stöd av socialtjänstlagen (2001:453) i fråga om barn med motsvarande vårdbehov, eller om det finns synnerliga skäl. Vidare föreslås att ansvar för att ge asylsökande sysselsättning ändras i samband med att en ny struktur för tidiga insatser för asylsökande införs. Myndighetens ansvar för att asylsökande får tillfälle att delta i svenskundervisning och andra former av sysselsättning föreslås upphöra. Det föreslås att i stället i lämplig omfattning ska ge asylsökande tillfälle att delta i informationsinsatser. Slutligen föreslås vissa följdändringar i lagen om mottagande av asylsökande m.fl. och arbetsmiljölagen (1977:1160). Lagändringarna föreslås träda i kraft . Förslag till lag om ändring i lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl.