prop · H503225 · 2018-04-19 00:00:00 — För det andra ligger det normalt sett i näringsidkarens intresse att snabbt få till stånd en överenskommelse med resenären. Någon möjlighet att i lagen knyta fristen till resenärens anbud finns under alla förhållan- den inte. Regeringens förslag: I lagen ska resetjänst, resenär, näringsidkare, arrangör och återförsäljare definieras. Utredningens förslag skiljer sig delvis från regeringens. Utredningens förslag innehåller definitioner av flera andra uttryck, varav vissa finns i direktivet. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker eller har inte någon invändning mot utredningens förslag. Allmänna reklamations- nämnden anser att någon definition av minderårig inte behövs i lagen. Nämnden vill att uttrycket oundvikliga och extraordinära omständigheter arbetas in i de materiella bestämmelserna och att definitionen av rese- tjänst bör omformuleras på så sätt att det i klartext skrivs ut vilka motorfordon som avses. vid förordar att definitionen av resetjänstens huvudsakliga egen- skaper ska arbetas in i den bestämmelse som anger vilken information som resenären ska få innan avtalet ingås. FORUM – idéburna organisa- tioner med social inriktning anser att det är oklart om definitionen av näringsidkare kan omfatta ideella organisationer som säljer resor och anför att ideella organisationer bara kan anses vara näringsidkare när de erbjuder resor till försäljning till allmänheten på en öppen marknad. kommenterar att utredningens definition av försälj- ningsställe inte omfattar försäljning som sker utanför näringsidkarens fasta affärslokaler. Verket ställer sig positivt till att uthyrning av bilar definieras som en resetjänst och därmed kan ingå i en paketresa, eftersom allt fler flygbolag erbjuder hyrbilstjänster vid försäljning av flygbiljetter. Flera remissinstanser – bl.a. Svensk Sjöfart och Svenska Resebyråföre- ningen – efterlyser ett klargörande av vilka kryssningar som omfattas av lagstiftningen. Skälen för regeringens förslag Ett viktigt uttryck i det nya paketresedirektivet är resetjänst. av resetjänster som är samma resa ingår i resan eller researrangemanget. Av artikel 3.1 framgår att resetjänster kan utgöras av passagerartransport, inkvartering, uthyrning av vissa fordon samt turisttjänster som inte utgör en integrerad del av någon av de just uppräknade resetjänsterna. Med turisttjänster avses bl.a. inträden till konserter, idrottsevenemang eller nöjesparker. Turisttjänster som är en integrerad del av en annan resetjänst är dock inte en resetjänst. Det innebär att transport av bagage eller mindre transporttjänster, t.ex. transport av passagerare som en del av en guidad tur eller transport till och från ett hotell eller en flygplats, inte är resetjänster i lagens mening. De fordon som det är fråga om i artikel 3.1 är, med svensk terminologi, dels bilar, dels motorcyklar som kräver körkort med behörigheten A. Som påpekar bör detta uttryckas i lagen. Uttrycket resetjänst används inte lag. I den lagen räknas det i stället upp vilka komponenter som ska ingå i ett arrangemang för att det ska vara en paketresa. Med hänsyn till att det nya direktivets struktur vilar tungt på definitionen av resetjänst – bl.a. genom att vad som är en resetjänst har betydelse inte bara för paketresor utan även för samman- länkade researrangemang – bör definitionen tas in i den nya lagen. Som påtalar innebär det nya direktivet att fordons- uthyrning tillsammans med en turisttjänst kan utgöra en paketresa eller ett sammanlänkat researrangemang. Det är en utvidgning i förhållande till vad som gäller enligt lag. Enligt den lagen krävs nämligen att uthyrning av motorfordon kombineras med antingen transport eller inkvartering och utgör en inte oväsentlig del av arrangemanget för att kombinationen ska utgöra en paketresa. Flera remissinstanser – bl.a. Svensk Sjöfart – efterlyser ett klargörande av vilka kryssningar som omfattas av den nya lagen. Avgörande för att en kryssning ska bedömas utgöra en paketresa är att den anses bestå av minst två olika typer av resetjänster. Regleringen i direktivet innebär att inkvartering som bara är ett led i en transport inte betraktas som en resetjänst i sig. Av skäl 17 i direktivet följer att om inkvarteringen tillhandahålls som en del av en passagerartransport med bil, båt, tåg eller flyg, bör inkvarteringen inte betraktas som en resetjänst i sig om det är tydligt att transportinslaget dominerar. I skälet anges kryssningar uttryckligen som ett exempel där inkvarteringen bör betraktas som en resetjänst i sig. Att se övernattning i ett rum på ett kryssningsfartyg som en resetjänst i sig stämmer väl överens med den bedömning av kryss- ningar som gjordes vid införandet av lag. Det bör dock upp- märksammas att transporter med båt inte alltid har karaktär av kryss- ningsresa. En båtresa med övernattning kan bedömas som enbart passagerartransport (se prop. 1992/93:95 s. 22). Det kan ofta finnas anledning att beakta vad syftet med resan är. Om det i första hand är rekreation på båten i stället för transport av en resenär från en plats till en annan, kan båtresan anses som en paketresa som inbegriper två fristående resetjänster (jfr finska propositionen RP 105/2017 rd s. 25). Inkvartering som är för bostadsändamål är inte en resetjänst. Detta motsvarar vad som redan gäller enligt praxis från och syftar till att utesluta boende vid t.ex. långvariga språkkurser (mål C- 237/97 AFS Intercultural Programs ry, EU:C:1999:69). I det tidigare paketresedirektivet används uttrycket konsument för att beteckna den som köper en paketresa. I det nya direktivet används i stället uttrycket resenär för att undvika sammanblandning med annan unions- lagstiftning som innehåller ordet konsument. Med resenär avses enligt direktivet en person som avser att ingå ett avtal eller har rätt att resa på grundval av ett avtal som har ingåtts inom direktivets tillämpnings- område (artikel 3.6). Till resenär räknas alltså även personer som agerar inom ramen för sin näringsverksamhet. Vid genomförandet av det tidigare direktivet ansågs det vara olämpligt att använda ordet konsument i lagen, eftersom definitionen omfattar även andra än privatpersoner (prop. 1992/93:95 s. 23 och 24). lag används därför uttrycket resenär. Definitionen i det nya direktivet är dock något vidare än den som finns lag. I det nya direktivet anses även den som avser att ingå ett avtal vara resenär. Det är vidare tillräckligt att han eller hon har rätt att resa på grundval av ett avtal som har ingåtts inom direktivets tillämpningsområde, dvs. resenären måste inte – som lag – själv eller genom någon annan ha förvärvat resan. Direk- tivets nya vidare definition bör tas in i den nya lagen. Av den engelska språkversionen framgår att avsikten varit att bara fysiska personer ska räknas som en resenär (skäl 7). Att en resenär bara kan vara en fysisk person överensstämmer också med normalt språkbruk. Det bör därför framgå av lagens definition att resenären ska vara en fysisk person. Det nya paketresedirektivet omfattar paketresor som säljs eller erbjuds av näringsidkare till resenärer och sammanlänkade researrangemang som underlättas av näringsidkare för resenärers räkning (artikel 2.1). Direk- tivet definierar näringsidkare som en fysisk eller juridisk person som agerar för ändamål som faller inom ramen för den egna närings- eller yrkesverksamheten. Det saknar betydelse om en juridisk person ägs av det allmänna eller av någon enskild. Definitionen inkluderar även personer som agerar i en näringsidkares namn eller för hans eller hennes räkning (artikel 3.7). Den överensstämmer därmed i allt väsentligt med hur ut- trycket definierats i annan unionslagstiftning, t.ex. konsumenträttighets- direktivet. Vid genomförandet av det direktivet ansågs det ligga i sakens natur att med en näringsidkare avses även personer som handlar i näringsidkarens namn eller för hans eller hennes räkning (prop. 2013/14:15 s. 35). Det ansågs därmed att definitionen kunde utformas i enlighet med hur uttrycket definierats i övrig lagstiftning på det konsu- menträttsliga området, nämligen som en fysisk eller juridisk person som handlar för ändamål som har samband med den egna näringsverksam- heten. En näringsidkare bör definieras på samma sätt i denna lag. FORUM – idéburna organisationer med social inriktning anser att det är oklart om en ideell organisation omfattas av näringsidkardefinitionen. Regeringen konstaterar att ordet näringsidkare i lagen avses ha samma innebörd som i annan lagstiftning på det konsumenträttsliga området. Uttrycket omfattar alltså fysiska eller juridiska personer som driver verksamhet av sådan karaktär att den kan betraktas som yrkesmässig Det krävs inte att verksamheten drivs i vinstsyfte. (Se prop. Det bör dock uppmärksammas att lagen innehåller ett särskilt undantag för vissa resor och researrangemang som anordnas utan vinstsyfte (avsnitt 5.3.1). Direktivet definierar en arrangör som en näringsidkare som kombinerar och säljer eller erbjuder paketresor. Det kan ske direkt, men det kan även ske genom eller tillsammans med en annan näringsidkare. Det kan också ske genom att en näringsidkare överför resenärens uppgifter till en annan näringsidkare (artikel 3.8). Direktivets definition har delvis utvidgats och förändrats i förhållande till den definition som finns lag. Definitionen bör därför ges ett annat innehåll i den nya lagen. Direktivets definition är dock svårtillgänglig. En arrangör bör i stället definieras som en näringsidkare som sätter ihop och som själv eller genom en åter- försäljare säljer eller erbjuder paketresor eller som överför en resenärs uppgifter till en annan näringsidkare i fall som avses i 1 kap. 3 § första stycket 2 e. Enligt direktivet ska det alltid finnas en arrangör som ansvarar för att paketreseavtalet fullgörs. Medlemsstaterna har en möjlighet att införa eller behålla bestämmelser som ålägger återförsäljaren ett ansvar (artikel 13.1 andra stycket). En återförsäljare definieras i direktivet som en annan näringsidkare än arrangören som säljer eller erbjuder paketresor som kombinerats av en arrangör (artikel 3.9). Vid bedömningen av om en näringsidkare är arrangör eller återförsäljare saknar det betydelse om näringsidkaren verkar på leveranssidan eller framställer sig som en agent som verkar för resenären (skäl 22). I 3 § lag definieras en återförsäljare som den som säljer eller marknadsför paketresor som organiseras av någon annan såsom arrangör. Definitionen i direktivet har stora likheter med definitionen lag. Definitionen i den nya lagen bör dock anpassas till det nya direktivets terminologi. Åter- försäljare bör därför definieras som en annan näringsidkare än arrangören som säljer eller erbjuder paketresor som satts ihop av en arrangör. Frågan om återförsäljarens ansvar behandlas i avsnitt 5.4.1, 5.4.2 och 5.6.1. Några ytterligare definitioner behövs inte Direktivet innehåller flera andra definitioner. En sådan är definitionen av varaktigt medium som finns i artikel 3.11 och som också förekommer i flera andra unionsrättsakter. När dessa rättsakter genomförts i svensk rätt har någon definition i lag inte ansetts nödvändig, utan i stället har det i de materiella bestämmelserna angetts att informationen ska ges i en hand- ling eller i någon annan läsbar och varaktig form som är tillgänglig för konsumenten (se t.ex. prop. 2004/05:13 s. 44 och 45). Någon särskild definition bör därför inte tas in i den nya lagen. Uttrycket oundvikliga och extraordinära omständigheter definieras i di- rektivet som en situation utom kontroll för den part som åberopar en sådan situation och vars konsekvenser inte hade kunnat undvikas även om alla rimliga åtgärder hade vidtagits (artikel 3.12). 2017/18:225 krig, andra allvarliga säkerhetsproblem, större risker för människors häl- sa och naturkatastrofer (skäl 31). I likhet med Allmänna reklamations- nämnden anser regeringen att någon särskild definition av uttrycket inte behövs. Nämnden föreslår att definitionen ska arbetas in i de bestäm- melser där begreppet används. Regeringen bedömer dock att den lösningen tynger lagtexten. Det får anses vara tillräckligt att uttryckets innebörd utvecklas i författningskommentaren. Uttrycket bristande överensstämmelse definieras i direktivet som utebliven eller bristande fullgörelse av de resetjänster som ingår i en paketresa. I den nu gällande paketreselagen används ”fel”, vilket inne- fattar även utebliven prestation. I vägledande avgöranden från används omväxlande ”fel” och ”brister” när presta- tionerna uteblivit eller inte överensstämmer med vad som avtalats. Regeringen delar utredningens bedömning att uttrycket fel bör användas i den nya lagen. Det är väl inarbetat och behöver inte definieras särskilt. Se även avsnitt 5.6.4. När det gäller andra uttryck får de anses vara tillräckligt tydliga i sig själva, t.ex. underårig, paketreseavtal och innan paketresan påbörjas. Det är därför inte nödvändigt att dessa definieras i lagen. Detta gäller även försäljningsställe som i direktivet definieras som fasta eller rörliga detalj- handelslokaler, eller försäljningswebbplatser eller liknande försäljnings- platser online, inbegripet när försäljningswebbplatserna eller försälj- ningsplatserna online presenteras för resenärer som en enda försälj- ningsplats, inbegripet en telefontjänst (artikel 3.15). Uttrycket, som används i förslagen till 1 kap. 3 § första stycket 2 a och 1 kap. 4 § första stycket 1, får anses svara mot vad som följer av normalt språkbruk. Det stora flertalet försäljningar av resetjänster eller erbjudanden till försälj- ning av sådana tjänster torde ske från ett försäljningsställe. – vilket tar upp – finnas fall som inte sker från ett sådant ställe. Det skulle t.ex. kunna gälla tillfällig gatuförsäljning av resetjänster. Utredningen gör bedömningen att vissa uttryck som används i olika materiella bestämmelser i direktivet ska definieras särskilt i inledningen av lagen. Det gäller t.ex. uttryck som resetjänstens huvudsakliga egen- skaper, EES, betalningsvillkor och kontaktuppgifter. Utredningen menar att det skulle tynga de materiella bestämmelserna om uttrycken måste förklaras där. Regeringen anser – i linje med vad Juridiska fakultets- nämnden vid för fram i fråga om uttrycket resetjänstens huvudsakliga egenskaper – att några särskilda definitioner inte behövs utan att uttrycken kan inarbetas i de materiella bestämmel- serna. Regeringens förslag: Innan ett paketreseavtal ingås ska arrangören, i den utsträckning det är relevant för de resetjänster som erbjuds, informera resenären om paketresan. Informationen ska avse bl.a. rese- tjänsternas huvudsakliga egenskaper, paketresans pris och villkor för betalning. Innan ett paketreseavtal ingås ska arrangören dessutom informera resenären om hans eller hennes rättigheter och den resegaranti som gäller för paketresan. Informationen ska ges i ett standardformulär som fastställs av regeringen. Om avtalet ingås per telefon, får arran- gören ge informationen muntligen. Informationen ska ges på ett klart och begripligt sätt. Den ska vara framträdande i förhållande till annan information som ges . Särskild hänsyn ska tas till behoven hos underåriga och andra särskilt utsatta personer. Om paketresan säljs genom en återförsäljare, ska även återförsälja- ren ansvara för att information ges. Vid paketresor som säljs genom ett länkat bokningsförfarande på in- ternet ska den näringsidkare som resenärens uppgifter förs över till ge resenären information om paketresan. Viss förhandsinformation ska vara en del av avtalet, om parterna inte uttryckligen har kommit överens om något annat. För att rese- nären ska vara bunden av en beställning som görs på en näringsidkares webbplats krävs bl.a. att resenären uttryckligen påtagit sig förpliktel- sen att betala. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen lämnar inte något förslag om att informationen i förhållande till annan information som ges ska vara framträdande eller att särskild hänsyn ska tas till behoven hos underåriga och andra särskilt utsatta personer. Utredningen lämnar inte heller något förslag om att det för att resenären ska vara bunden av en beställning som görs på en webbplats krävs att resenären uttryckligen påtagit sig förpliktelsen att betala. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker för- slagen eller har inga invändningar mot dem. Expedia pekar på att det finns en risk för att den utvidgade informationsskyldigheten kan få motsatt effekt och sänka resenärens uppmärksamhet. anser att det bör ställas krav på att förhandsinformationen ska lämnas på ett varaktigt medium. Verket menar också att viktig och väsentlig information bör lämnas i en form som lämpar sig för personer med funktionsnedsättningar eller nedsatt rörlighet. Myndigheten för delaktig- het anser att information om resetjänsternas lämplighet för personer med nedsatt rörlighet i stället bör gälla resetjänsternas lämplighet för personer med funktionsnedsättning. om vilka krav som ställs för att informationskravet ska vara uppfyllt när det gäller pass-, viserings- och hälsobestämmelser på destinationsorten. Svensk Sjöfart förordar att informationsskyldigheten rörande pass och visum begränsas till att bara gälla i förhållande till medborgare i en stat i , Svenska Resebyrå- föreningen och Svensk Sjöfart invänder mot att arrangören ska vara skyldig att lämna exakta uppgifter om resans lämplighet för en person med nedsatt rörlighet, om han eller hon efterfrågar sådan information. anser att arrangörens informationsskyldig- het i detta avseende bör förenas med ett krav på resenären att ange sina Svensk Försäkring för fram att det är viktigt att resenären får information om de undantag från försäkringsskydd som finns – i synnerhet vid sjukdom som uppstod redan innan resan påbörjades. Skälen för regeringens förslag Enligt artikel 5.1 i direktivet ska resenären innan han eller hon blir bunden av ett paketreseavtal få information om paketreseerbjudandet. ska få information som är tillämplig på paketresan om bl.a. närings- idkaren, resetjänsternas huvudsakliga egenskaper, paketresans totalpris, betalningssätt och när betalning ska ske, det minsta antal personer som krävs för att resan ska genomföras, allmänna pass- och viseringskrav, hälsobestämmelser i destinationslandet, rätten att säga upp paketrese- avtalet mot en uppsägningsavgift samt frivillig eller obligatorisk reseför- Informationen ska tillhandahållas på ett klart, begripligt och tydligt sätt och vara läsbar när den ges skriftligen (artikel 5.3). ren eller, i förekommande fall, återförsäljaren ska även ge resenären in- formation om hans eller hennes rättigheter genom att tillhandahålla stan- dardinformation genom de formulär finns intagna som delarna A och B i bilaga I till direktivet. Kravet på förhandsinformation motsvarar i stora delar vad som gäller Direktivets krav är dock mer utbyggda, bl.a. när det gäller de huvudsakliga egenskaperna för de resetjänster som ingår i Direktivet innehåller också en skyldighet att informera om resenärens rättigheter – en informationsskyldighet som inte finns i 1992 I direktivet finns dock inte någon bestämmelse som motsvarar regleringen lag om att kataloger och broschyrer som till- handahålls resenären ska innehålla viss information om resan och att informationen som finns i sådana kataloger och broschyrer är bindande En alltför omfattande informationsskyldighet kan – som Expedia framhåller – leda till att resenären i själva verket får svårare att tillgodogöra sig nödvändig information om paketresan. utvidgade informationsskyldigheten goda skäl för sig och kommer i många fall att leda till att resenären får bättre kunskaper om vad paket- reseerbjudandet faktiskt innebär. Resenären kan därigenom fatta ett mer informerat beslut om huruvida erbjudandet passar honom eller henne. Någon möjlighet att frångå direktivets krav finns heller inte vid genom- förandet av direktivet i svensk rätt. I den nya lagen bör det alltså införas bestämmelser om arrangörens skyldighet att ge förhandsinformation som vill att det ställs krav på att förhandsinformationen ska lämnas på ett varaktigt medium. Direktivet ställer dock inte något sådant krav. Informationen ska enligt direktivet lämnas på ett klart, begripligt och tydligt sätt. Det får anses tillräckligt att i den nya lagen ange att informationen ska ges på ett klart och begripligt sätt. För de situationer där det kan förväntas att resenären tar emot en stor mängd information bör det särskilt föreskrivas att informationen ska vara framträdande i förhållande till annan information som ges . En sådan föreskrift uppfyller också de informationskrav som gäller för sådana distansavtal om paketresor som ingås elektroniskt (artikel 8.2 första stycket i konsumenträttighetsdirektivet som enligt artikel 27 i direktivet ska tillämpas även i fråga om paketresor). Det kan i vissa fall krävas att informationen ges på svenska (jfr prop. 2013/14:15 s. 44). I direktivet anges att när förhandsinformationen lämnas bör särskild hänsyn tas till specifika behov hos resenärer som är särskilt sårbara på grund av sin ålder eller sitt fysiska tillstånd och som näringsidkaren rimligen kunde förutse (skäl 25). I 2 kap. 3 och 5 §§ distansavtalslagen finns bestämmelser som innebär att när information ges ska särskild hänsyn tas till behoven hos underåriga och särskilt utsatta personer. I linje med vad är inne på i sitt remissyttrande bör en motsvarande föreskrift tas in i den nya lagen. Direktivet kräver också att resenären ges standardinformation om sina rättigheter och om att resegaranti enligt den föreslagna resegarantilagen gäller för paketresan. Informationen ska ges genom särskilda formulär. Användandet av formulären är alltså obligatoriskt. Regeringen avser att i förordning fastställa formulären och föreskriva att ska tillhandahålla information om dem och möjliggöra nedladdning av dem från sin webbplats. Lagrådet anser att lagtexten inte behöver tyngas med uppgift om att standardformulären fastställs av regeringen. Regeringen ser dock fördelar med att det i lagen ges en tydlig upplysning om detta – särskilt som underlåtenhet att följa lagen kan leda till marknadsrättsliga påföljder. Eftersom informationen ska ges i standardformulären, finns det dock inte skäl att ställa några särskilda krav på hur informationen ska ges. Det bör vidare föreskrivas att informationen får ges muntligen om avtalet ingås per telefon. Som anges ovan innehåller direktivet även regler om återförsäljarens skyldigheter att ge information till resenären. I den nya lagen bör det därför anges att om paketresan säljs genom en återförsäljare ansvarar återförsäljaren för att ge den angivna informationen till resenären och dessutom information om sitt namn och sina kontaktuppgifter. Såväl arrangören som återförsäljaren har ett självständigt ansvar för att den föreskrivna informationen ges till resenären. Det avgörande är att informationen ges till resenären. Det ställs alltså inget krav på att både arrangören och återförsäljaren ska ge samma information till resenären. I artikel 5.2 finns regler om informationsskyldigheten för det fall pa- ketresan säljs genom ett länkat bokningsförfarande på internet. I dessa fall ska arrangören och den näringsidkare till vilken uppgifterna förs över säkerställa att de båda, innan resenären binds av paketreseavtalet, till- handahåller resenären förhandsinformation, i den mån det är relevant för deras respektive resetjänster. Arrangören ska tillhandahålla resenären standardinformation genom det formulär som finns i del C i 2017/18:225 bilaga 1 till direktivet. Artikelns bestämmelser bör genomföras i den nya lagen. Att arrangören är skyldig att ge förhandsinformation även i denna situation följer direkt av förslaget till 2 kap. 1 §. Det bör dock införas en särskild bestämmelse som reglerar skyldigheten för den näringsidkare som tar emot resenärens uppgifter att ge förhandsinformation. Under remissbehandlingen har några av informationsbestämmelserna