prop · H503257 · 2018-09-04 00:00:00 — En reglering med denna inriktning minskar även risken för så kallad renvoi, det vill säga åter- eller vidareförvisning på grund av olika länders internationella privat- och processrätt. Motsvarande ordning finns i bl.a. artikel 20 i I-förordningen och följer även av bestämmelserna i modellagen (artikel 28.1) och (artikel 27.2). I linje med utredningens förslag bör det sålunda införas en bestämmelse om att parternas överenskommelse om vilket lands lag som ska tillämpas ska anses innebära en hänvisning till det landets materiella rätt och inte dess lagvalsregler, om inte annat framgår av överenskommelsen. vid väcker frågan om möjligheten att klandra en skiljedom på grund av att skiljemännen tillämpat fel lag. I enlighet med vad som uttalats i förarbetena kan det vara en klandergrund om skiljemännen exempelvis tillämpat ett annat lands lag än den som parterna har kommit överens om. Däremot är det inte en klandergrund om skiljemännen felaktigt tillämpat den lag som parterna har enats om (se prop. 1998/99:35 s. 123). Någon förändring av detta är inte avsedd med anledning av att det nu föreslås en uttrycklig reglering av att skiljemännen ska följa parternas överenskommelse om tillämplig materiell rätt. Det finns inte skäl att i lagen göra något förtydligande av klandermöjligheterna i detta avseende. Vidare anser vid att bestämmelsen om tillämplig materiell rätt bör placeras i anslutning till 48 §. Eftersom den föreslagna bestämmelsen är avsedd att vara tillämplig oberoende av vilken internationell anknytning förfarandet i övrigt har, anser regeringen emellertid att den i enlighet med utredningens förslag bör placeras som en ny 27 a §, i anslutning till övriga bestämmelser om skiljedomen, och inte i anslutning till bestämmelserna om internationella förhållanden (jfr 48 §). Skiljemännen ska bestämma tillämplig lag på tvistefrågorna om en partsöverenskommelse om detta saknas Lagen om skiljeförfarande innehåller inte några regler om hur skiljemännen ska bestämma tillämplig lag på tvistefrågorna i avsaknad av en partsöverenskommelse. Det finns olika uppfattningar om hur skiljemännen ska gå till väga i sådana situationer. En uppfattning är att skiljemännen ska fastställa tillämplig lag med beaktande av de lagvalsregler som de finner tillämpliga. Detta synsätt har kommit till uttryck bl.a. i modellagen. En annan uppfattning är att skiljemännen inte ska behöva gå via några lagvalsregler utan direkt kan bestämma tillämplig lag (direktvalsmetoden). Exempel på en sådan reglering finns i (artikel 27), som anger att skiljenämnden ska tillämpa den lag eller de rättsregler som den anser är lämpligast. Enligt utredningen torde de båda metoderna som regel leda till samma resultat. Vidare anger utredningen att direktvalsmetoden framstår som enklast och mest ändamålsenlig. Utredningen föreslår att skiljemännen vid bestämmandet av tillämplig lag särskilt ska beakta vilka rättsregler tvistefrågorna har närmast anknytning till. Skiljemännen kan sålunda bestämma tillämplig lag på flera olika sätt. För att undvika osäkerhet om vad som gäller för svenska skiljeförfaranden finns det skäl för en lagreglering om möjligheten för skiljemännen att bestämma tillämplig lag. Det kan dock enligt regeringens mening ifrågasättas om det är lämpligt att i lagen ge närmare anvisningar till skiljemännen om hur tillämplig lag ska bestämmas. En sådan hjälpregel om tvistefrågornas närmaste anknytning som utredningen föreslår riskerar att inskränka skiljemännens frihet att välja hur tillämplig lag ska bestämmas. Hjälpregeln skulle dessutom kunna medföra tillämpningsproblem vid bedömningen av vad som utgör närmast anknytning. I enlighet med vad anför anser regeringen att det inte är motiverat att ha med en sådan bestämmelse. Det bör vara skiljemännens uppgift att avgöra på vilket sätt de vill fastställa tillämplig lag. Regeringen föreslår mot denna bakgrund att det i lagen anges att skiljemännen ska bestämma vilken lag som ska tillämpas om parterna inte har träffat en överenskommelse om detta, men att det inte anges närmare hur skiljemännen ska göra denna bedömning. Till skillnad från vad som gäller när parterna kommer överens om tillämplig materiell rätt bör skiljemännen i avsaknad av sådan överenskommelse inte självmant kunna grunda skiljedomen direkt på ett ickestatligt regelverk. Varken modellagen eller såvitt känt många andra länders lagar om skiljeförfarande förefaller tillåta en direkt tillämpning av sådana regelverk utan parternas samtycke. anser i detta sammanhang att ordet rättsordning ska användas i lagen i stället för det av utredningen föreslagna ordet rättsregler. I enlighet med vad som nämns ovan bör ordet rättsregler inte användas. I exempelvis I-förordningen om tillämplig lag för avtalsförpliktelser och i 48 § lagen om skiljeförfarandet används ordet lag. Det finns inte tillräckliga skäl för att i stället använda ordet rättsordning. I den nu aktuella bestämmelsen bör därför ordet lag användas. Den föreslagna bestämmelsen hindrar inte att parterna kommer överens om att skiljemännen ska bestämma tillämplig materiell rätt på annat sätt, exempelvis i enlighet med vad som föreskrivs i ett skiljedomsinstituts Prop. 2017/18:257 skiljedomsregler. Skiljemännen får grunda skiljedomen på skälighet och billighet endast om parterna har bestämt det Principen om partsautonomi inom skiljeförfarande anses innebära att parterna kan avtala om att skiljemännen ska avgöra tvisten efter skälighet och billighet. Lagen om skiljeförfarande saknar bestämmelser om detta. I enlighet med vad som angetts ovan beträffande tillämplig lag på tvistefrågorna ansågs i förarbetena att lagen inte skulle innehålla några regler om de rättsliga premisser som skiljemännen skulle avgöra tvisten med, och regeringen föreslog därför inte heller någon reglering avseende skälighet och billighet (se prop. 1998/99:35 s. 122 f. och SOU 1994:81 s. 153 f.). Regleringar om avgörande efter skälighet och billighet förekommer i flera andra länders lagar om skiljeförfarande, i olika skiljedomsreglementen och i modellagen. Eftersom det här är fråga om en internationellt vedertagen princip och en regel i ämnet finns i många utländska lagar om skiljeförfarande, kan frånvaron av en bestämmelse i den svenska lagen skapa viss osäkerhet, även om problemet antagligen är litet i praktiken. I och med att regeringen nu föreslår en reglering av tillämplig materiell rätt finns det skäl att i det sammanhanget även reglera skälighet och billighet. I likhet med utredningen anser regeringen alltså att en bestämmelse om skälighet och billighet bör införas i lagen om skiljeförfarande. Utredningen anser att en regel om rätt för skiljemännen att tillämpa skälighet och billighet bör kräva en uttrycklig överenskommelse och att detta bör framgå av lagen. Med ordet uttrycklig avses enligt utredningen att det inte är tillräckligt att överenskommelsen kan visas vara konkludent. I likhet med vad som sägs beträffande överenskommelser om tillämplig lag (se ovan) bör formen för överenskommelsen inte regleras i den aktuella bestämmelsen. Ordet uttryckligen medför enligt regeringens mening oklarhet kring hur en överenskommelse ska ingås och vilka krav som uppställs på överenskommelsen. Regeringen föreslår därför i stället att det föreskrivs att skiljemännen får grunda skiljedomen på skälighet och billighet endast om parterna kommit överens om detta. Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon möjlighet för en skiljenämnd att besluta om verkställbara säkerhetsåtgärder genom en särskild skiljedom. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att en skiljenämnd ska få besluta om säkerhetsåtgärder genom en särskild skiljedom, om parterna har enats om det i skiljeavtalet (se betänkandet s. 106). Remissinstanserna: påpekar att särskilda skiljedomar enligt förslaget inte kommer att kunna verkställas mer skyndsamt än vanliga skiljedomar och att det är nödvändigt med ytterligare överväganden. anser att skiljenämnden bör 2017/18:257 få befogenhet att meddela skiljedomar om säkerhetsåtgärder. anser att skiljenämnden ska få besluta om en säkerhetsåtgärd genom en särskild skiljedom inte endast om det framgår av skiljeavtalet, utan också om det framgår av annan överenskommelse mellan parterna. instanser tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 25 § fjärde stycket lagen om skiljeförfarande får skiljemännen, om inte parterna har överenskommit något annat, på begäran av en part bestämma att motparten under för- farandets gång ska vidta en viss åtgärd för att säkerställa det anspråk som ska prövas av skiljemännen. Av förarbetena framgår att skiljemännen får anses ha vidsträckta möjligheter att meddela såväl beslut som direkt tar sikte på att säkerställa verkställigheten av en blivande skiljedom som t.ex. beslut om att en part ska bevara visst bevismaterial (se prop. s. 228 f.). Skiljemännen får föreskriva att den part som begär åtgärden ska ställa skälig säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten genom Ett beslut om säkerhetsåtgärder enligt denna bestämmelse är dock inte verkställbart. En part som vill att motparten ska underkastas olika former av verkställbara säkerhetsåtgärder har sålunda att ansöka om detta vid domstol med stöd av 15 kap. . Utredningen anser att det inte bör införas generella bestämmelser om rätt för skiljenämnden att meddela verkställbara beslut om säkerhets- Ett skäl för detta är enligt utredningen att – till skillnad från de flesta andra europeiska länder – inte har en ordning som innebär att domstol fattar beslut om exekutiva åtgärder. däremot att det råder viss osäkerhet om huruvida ett förordnande om säkerhetsåtgärd som meddelas i form av en särskild skiljedom (se 29 §) kan läggas till grund för verkställighet enligt utsökningsbalkens vanliga Utredningen anser att denna osäkerhet bör undanröjas och föreslår därför att det införs en uttrycklig regel om att en skiljenämnd – om det har föreskrivits i skiljeavtalet – får bestämma om en säkerhetsåtgärd genom Enligt 29 § första stycket får en del av tvisten eller en viss fråga av betydelse för tvistens bedömning avgöras genom särskild skiljedom. förarbetena framgår att vad som avses är bland annat vad som i rättegång motsvaras av deldom och mellandom. Vidare anges att avsikten även är att ge vidsträckta möjligheter att meddela särskild skiljedom, exempelvis gällande förekomsten av en viss omständighet. Det anges också att särskild skiljedom bör kunna ges beträffande skyldigheten att prestera något innan skiljemännen, vid bifallande dom, bestämmer prestationens storlek (se 1998/99:35 s. 130 f. och 231). I förarbetena avvisades tanken på att ge skiljemännen generell befogen- het att besluta om verkställbara säkerhetsåtgärder. Som skäl angavs att det knappast låter sig göras att tillåta verkställighet av ett skiljenämndsbeslut om säkerhetsåtgärd utan någon möjlighet till domstolskontroll, särskilt i betraktande av att det inte krävs att någon jurist ska ingå i nämnden. Dessutom bedömdes att en sådan ordning med all sannolikhet skulle kräva att det infördes en motsvarighet till möjligheten att klandra en skiljedom. Regeringen ansåg att ordningen med ensamkompetens för domstol att besluta om verkställbara säkerhetsåtgärder skulle behållas (se prop. 1998/99:35 s. 72 f.). Det kan konstateras att syftet med den nuvarande ordningen är att dela Prop. 2017/18:257 upp kompetensen vad gäller säkerhetsåtgärder mellan domstol och skilje- Domstol ska ha ensamkompetens att besluta om verkställbara säkerhetsåtgärder medan skiljenämnden enligt 25 § fjärde stycket har möjlighet att besluta om mer vittgående säkerhetsåtgärder, som inte är verkställbara. De skäl som angavs vid lagens tillkomst gör sig alltjämt gällande. Verkställbara säkerhetsåtgärder kan vara mycket ingripande för den enskilde och bör därför även fortsättningsvis falla under domstolarnas kompetens med den reglering som följer av . Till detta kommer att tanken på att skiljenämnden ska kunna besluta om verkställbara säkerhetsåtgärder också väcker frågor som skulle behöva övervägas ytterligare, exempelvis när det gäller förfarandet, interimistiska beslut om säkerhetsåtgärder och förhållandet mellan säkerhetsåtgärder som är beslutade av skiljenämnd och säkerhetsåtgärder som är beslutade av domstol. Det väcker också frågor om huruvida skiljenämnden skulle vara behörig att fatta beslut om säkerhetsåtgärder som en svensk domstol saknar rätt att besluta om. Mot bakgrund av det som anförts ovan finns det enligt regeringens mening inte skäl att gå vidare med förslaget. 6.8Möjligheten för en domstol att ingripa i ett skiljeförfarande Regeringens bedömning: Det bör inte införas en bestämmelse som reglerar i vilka fall en domstol får ingripa i ett skiljeförfarande. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att det införs en bestämmelse om att en domstol inte får ingripa i ett skiljeförfarande i andra fall än som följer av lagen om skiljeförfarande eller annan författning (se betänkandet s. 175). Remissinstanserna: påpekar att bestämmelsen skulle kunna få stort genomslag i rättstillämpningen och anser att det bör utvecklas vilken närmare betydelse bestämmelsen har och i vilka sammanhang den kan bli aktuell att tillämpa. Övriga remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens bedömning: Av 4 § lagen om skiljeförfarande framgår att en domstol mot en parts bestridande inte får pröva en fråga som enligt ett skiljeavtal ska prövas av skiljemän. Utredningen föreslår att paragrafen kompletteras med en bestämmelse om att en domstol inte får ingripa i förfarandet i andra fall än som avses i lagen eller i annan författning. Enligt utredningen rekommenderas en sådan bestämmelse i modellagen och har tagits in i flera utländska lagar om skiljeförfarande. Att en sådan bestämmelse saknas i den svenska lagen har uppgetts leda till osäkerhet hos utländska aktörer. Den föreslagna bestämmelsen är en form av rättegångshinder. Som påpekas av är det dock oklart i vilka sammanhang en sådan bestämmelse kan komma att tillämpas. Närmare utredning om detta saknas. Det är svårt att förutse i vilka sammanhang den skulle kunna åberopas 2017/18:257 och hur den närmare skulle tillämpas av rätten. Mot bakgrund av det anförda anser regeringen att förslaget inte bör genomföras. Regeringens bedömning: Bestämmelserna om en skiljedoms ogiltig- het bör finnas kvar oförändrade. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att bestämmelsen om en skiljedoms ogiltighet upphävs och att ogiltighetsgrunden som avser ordre public i stället blir en klandergrund. Därutöver föreslås en ny bestämmelse som innebär att en part får föra talan vid domstol i frågan om ett visst avgörande ska ha verkan som skiljedom (se betänkandet s. 125 f.). Remissinstanserna: och avstyrker förslaget, som de anser medför en risk för dubbla processer om samma sak och Tingsrätten anser – i likhet med hovrätterna – att det medför en risk för dubbla processer om samma sak. förslaget medför att en svensk skiljedom, till skillnad från en utländsk, kan komma att verkställas trots att dess innehåll strider mot ordre public. av den nya bestämmelsen och föreslår i stället att samtliga ogiltighetsgrun- der flyttas till bestämmelsen om . är positiv till förslaget att upphäva skillnaderna mellan ogiltighet och , men anser att den nya bestämmelsen är ICC , och tillstyrker Också övriga remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens bedömning Nuvarande reglering av en skiljedoms ogiltighet Enligt 33 § första stycket lagen om skiljeförfarande är en skiljedom ogiltig om den innefattar prövning av en fråga som enligt svensk lag inte får avgöras av skiljemän (första punkten), om skiljedomen eller det sätt på vilket skiljedomen tillkommit är uppenbart oförenligt med grunderna för rättsordningen i , dvs. ordre public (andra punkten), eller om skilje- domen inte uppfyller föreskrifterna om skriftlighet och undertecknande (tredje punkten). I andra stycket anges att ogiltigheten kan gälla en viss del Av förarbetena framgår att ogiltighetsgrunderna i 33 § är avsedda att skydda det allmänna intresset och tredje man. Även om ett skiljeavtal i sig innebär att parterna har avsagt sig möjligheten till domstolsprövning har det ansetts att det med hänsyn till allmänna intressen och tredje man är motiverat med domstolskontroll av skiljedomar, särskilt eftersom rätts- väsendet medverkar vid verkställighet av skiljedomar (prop. Till skillnad från en talan om enligt 34 § finns det för ogiltighetsgrunderna inte någon tidsfrist för att väcka talan om en skiljedoms ogiltighet. Ogiltighetsbegreppet bör inte utmönstras ur lagen Utredningen uppger att uppdelningen mellan ogiltighetsgrunder och klandergrunder ter sig främmande för de flesta utländska rättsordningar och har föranlett frågor om när en svensk skiljedom blir slutgiltig. Utredningen anför också att skiljedomar som brister i skiljedomsmässighet och i kravet på skriftlighet och undertecknande (första och tredje punkterna i 33 §) närmast kan anses sakna all verkan, dvs. Det skulle därmed inte vara nödvändigt att ta upp dessa som ogiltighetsgrunder. Utredningen föreslår därför att ogiltighetsbestämmelsen upphävs. Enligt utredningen kan det emellertid tänkas att någon av parterna vill föra en fastställelsetalan i fråga om huruvida ett avgörande ska ha verkan som skiljedom. Utredningen föreslår därför att det införs en ny bestämmelse med denna innebörd. Den nya bestämmelsen skulle vara tillämplig på de fall som enligt nuvarande ordning omfattas av första och tredje punkterna i 33 §. Vidare skulle den omfatta exempelvis fall när en skiljedom anses vara ”mörk”, dvs. när det inte framgår av avgörandet vad det innebär. Den skulle även omfatta så kallad självdom, vilket avser en dom där en av parterna har så stort inflytande över skiljenämnden att det kan anses finnas ett slags identitet mellan parten och nämnden. Den nya bestämmelsen skulle också kunna tillämpas vid flagranta fall av ordre public. En talan enligt den nya bestämmelsen ska enligt utredningens förslag föras vid tingsrätt, utan motsvarande tidsfrist som finns för en klandertalan. Det finns i och för sig skäl som talar för en sådan lösning som utredningen föreslår. De frågor som nämns ovan och som faller utanför klandergrunderna skulle kunna samlas upp i en bestämmelse och det skulle eventuellt även kunna leda till en viss begränsning i benägenheten att föra talan mot skiljedomar. Det finns emellertid flera skäl som talar mot att införa den nya bestämmelse som utredningen föreslår. Bestämmelsen skulle vara tillämplig på samma ogiltighetsgrunder som föreskrivs i första och tredje punkten i 33 § och skulle inte vara underkastad någon talefrist. Förslaget löser alltså varken problematiken med uppdelningen mellan ogiltighetsgrunder och klandergrunder eller frågan om när svenska skiljedomar blir slutgiltiga. Till detta kommer synpunkterna från , och om att det finns ett processekonomiskt värde i att talan mot en skiljedom förs i samma instans, vilket inte är fallet med utredningens förslag om en ny ogiltighetsbestämmelse. En- ligt nuvarande ordning ska både talan om ogiltighet och tas upp av hovrätt. Med utredningens förslag skulle i stället talan enligt den nya bestämmelsen föras i tingsrätt, medan en talan om förs i hovrätt. Som framgår nedan beträffande frågan om ordre public riskerar en sådan ordning även att medföra gränsdragningsproblem. Utöver en ny ogiltighetsbestämmelse föreslår utredningen att ogiltighetsgrunden som avser ordre public (andra punkten) flyttas till klandergrunderna. Detta skulle innebära att bestämmelsen om ordre public underkastas en tidsfrist . Det är ett väsentligt intresse att 2017/18:257 det allmänna inte medverkar till att verkställa skiljedomar som är uppenbart oförenliga med grunderna för rättsordningen i . Enligt regeringen är det därför inte lämpligt att ha en viss tidsfrist för möjligheten att föra talan mot ett sådant avgörande. Utredningens förslag är dessutom i viss utsträckning oklart på så sätt att det anges att endast flagranta fall av ordre public skulle omfattas av den nya bestämmelsen. Regeringen instämmer i synpunkten från om att förslaget medför en risk för gränsdragningsproblem i fråga om vad som skulle utgöra flagranta fall av ordre public. Till det sagda kommer att förslaget, i enlighet med synpunkten från Justitiekanslern, skulle innebära att svenska och utländska skiljedomar behandlas olika. Svenska skiljedomar skulle alltså riskera att kunna verkställas efter tremånadersfristen trots att dess innehåll skulle strida mot ordre public. För utländska skiljedomar skulle däremot verkställighet kunna vägras eftersom ordre public ska beaktas i förfarandet för verkställbarhet av utländska skiljedomar. Sammantaget har det inte framkommit tillräckliga skäl för att upphäva ogiltighetsbestämmelsen, flytta delar av den till en ny ogiltighetsbestämmelse samt flytta ogiltighetsgrunden ordre public till klandergrunderna. Det är därmed inte heller aktuellt att göra några följdändringar i utsökningsbalken. vid förordar som ett alternativt förslag att samtliga ogiltighetsgrunder flyttas till bestämmelsen om . Som nämns ovan är det ett väsentligt intresse att det allmänna inte medverkar till att verkställa skiljedomar som strider mot ordre public. Detsamma gäller skiljedomar som brister i skiljedomsmässighet, vilket skulle kunna bli fallet om ogiltighetsgrunderna underkastas en tidsfrist genom att flyttas till bestämmelsen om . Sammanfattningsvis anser regeringen alltså att ogiltighetsbegreppet inte bör utmönstras ur lagen och att uppdelningen mellan ogiltighet och bör vara kvar i sin nuvarande form. Som nämns ovan uppger utredningen att uppdelningen mellan ogiltighets- och klandergrunder och avsaknaden av tidsfrist för ogiltighetsgrunderna har föranlett frågor om när en svensk skiljedom blir slutgiltig jämfört med utländska skiljedomar. Det stämmer visserligen att modellagen och såvitt känt de flesta utländska skiljeförfarandelagar förutom den finska enbart innehåller klandergrunder med en bestämd klanderfrist. Som framgår av förarbetena till lagen om skiljeförfarande ska det emellertid enligt modellagen göras en ny prövning av klandergrunderna vid begäran om verkställighet (se prop. 1998/99:35 s. 139.). Både frågor om t.ex. skiljedomsmässighet och ordre public kan alltså även enligt modellagens reglering bli föremål för prövning efter klanderfristen . I många länder förhåller det sig alltså så att en fråga om verkställbarhet kan komma att prövas av domstol innan verkställighet kan ske. I kan i stället en inhemsk skiljedom verkställas direkt genom en ansökan hos utan att det behöver föregås av en verkställbarhetsprocess i domstol. Det kan konstateras att det svenska förfarandet har starka skäl för sig från ett effektivitetsperspektiv. Regeringens förslag: Den klandergrund som avser uppdragsöverskridande kompletteras med ett krav på att överskridandet sannolikt ska ha inverkat på utgången. Regeringens bedömning: Det bör inte införas en bestämmelse om att ett handläggningsfel ska vara allvarligt för att en skiljedom ska upphävas. Utredningens förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen föreslår även att den klandergrund som avser uppdragsöverskridande förtydligas för de fall när en skiljenämnd har dömt över annat än vad parterna har yrkat eller över andra omständigheter än dem som parterna har hänfört sig till. Utredningen föreslår också att det införs ett krav på att ett handläggningsfel ska vara allvarligt för att skiljedomen ska upphävas (se betänkandet s. 131 f.). Remissinstanserna: tillstyrker förslaget att införa ett krav på att uppdragsöverskridandet sannolikt ska ha inverkat på utgången. anser att beviskravet ska vara att det inte kan uteslutas att uppdragsöverskridandet har inverkat på utgången.