prop · H503268 · 2018-06-14 00:00:00 — Ett avgör- ande från en konventionsstat ska erkännas och verkställas i övriga kon- ventionsstater (artikel 40). Bestämmelser om behörig domstol och verkställighet av domar behöv- er införas. I den utsträckning som dessa överensstämmer med regleringen för olje- och bunkeroljeskador (21 kap. 5 § sjölagen) bör bestämmelserna utformas på motsvarande sätt. Är svensk domstol behörig bör liksom när det gäller olje- och bunkeroljeskador närmast liggande sjörättsdomstol pröva målet. Om det är fråga om en skada som har inträffat utanför en stat, bör dock talan väckas vid . Som Lagrådet påpekar väcker den föreslagna lösningen att regeringen ska bestämma vilken av domstolarna som ska handlägga målen – när en talan om ersättning har väckts vid flera domstolar – frågor om relationen mellan regeringen och domstolarna. Enligt Lagrådet kan samma princi- invändningar resas mot den föreslagna ordningen som de invänd- ningar som ligger till grund för förbudet i regeringsformen mot att en myndighet bestämmer hur dömande uppgifter ska fördelas mellan enskil- da domare (11 kap 3 §). Bestämmelsen innebär att ingen annan myndig- het än domstolen ska kunna bestämma hur fördelningen av mål på en- skilda domare sker och är en markering av domstolarnas oberoende. Som Lagrådet också anför är den nu aktuella situationen emellertid inte direkt jämförlig med direktiv om fördelningen av mål mellan enskilda domare. Att regeringen pekar ut vilken domstol som bör pröva samtliga ersätt- ningsanspråk i den undantagssituationen att det har inträffat en olycka med katastrofala följder är en praktisk lösning som har gällt för olje- skador . Regeringen bedömer att denna rättsliga lösning är förenlig med domstolarnas oberoende ställning. Därmed finns det enligt regeringens bedömning inget hinder mot den föreslagna ordningen. Det kan tilläggas att motsvarande ordning för oljeskador – trots att den som Lagrådet påpekar tillkom års regeringsform – utan invändningar har förts vidare till dagens reglering i sjölagen. Trots det sagda framstår bestämmelsen som något otidsenlig och det kan ifråga- 2017/18:268 sättas om inte en lämpligare lösning kan väljas, såväl när det gäller olje- föroreningar som de fartygsolyckor det nu är fråga om. Detta kräver dock närmare överväganden och regeringen kan därför komma att återkomma i frågan i ett annat sammanhang. och påpekanden om konsekvenserna av den föreslagna regleringen behandlas i avsnitt 17. När det gäller bestämmelser om verkställighet av utländska avgör- anden bör terminologin anpassas till den som införts med anledning av prop. 2013/14:219. Enligt rådsbeslutet med bemyndigande för medlemsstaterna att tillträda konventionen ska en stat avge en särskild förklaring som innebär att staten förbehåller sig rätten att tillämpa unionsrättsliga bestämmelser om erkännande och verkställighet av utländska domar när det gäller domar som har meddelats i en annan EU-stat eller i en stat som är bunden av . Sådana bestämmelser finns i och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område samt i konventionen om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område till vilken EU är part. Avsikten enligt rådsbeslutet är alltså att dessa bestämmelser ska fortsätta tillämpas inom EU när det gäller verkställighet av domar. Det innebär att en dom från en annan EU- medlemsstat ska kunna verkställas utan något särskilt exekvatursför- farande. Något motsvarande uttalande finns inte i förhållande till unions- regleringen av domsrätt, varför konventionens reglering i dessa delar bör tillämpas utan förbehåll. Regeringens förslag: Ägaren till ett fartyg som transporterar farliga och skadliga ämnen ska vara skyldig att ha en ansvarsförsäkring eller annan betryggande säkerhet. Försäkringen ska täcka fartygsägarens ansvar vid sjötransport av farliga och skadliga ämnen intill ägarens rätt till ansvarsbegränsning. Redarens skyldighet att ha en försäkring ska begränsas i motsvarande mån. Försäkringsskyldigheten ska gälla ägare av svenska fartyg. Också ägaren till ett utländskt fartyg ska ha en sådan skyldighet, om fartyget anlöper eller lämnar en svensk hamn eller tilläggsplats. Ombord på fartyget ska ett certifikat medföras som visar att fartygs- ägarens försäkringsskyldighet är fullgjord. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om avgifter för prövningen av ansökningar om certifikat. En skadelidande ska ha rätt att rikta anspråk direkt mot försäkrings- givaren. Försäkringsgivaren ska kunna förbehålla sig en rätt att återkräva utbetald ersättning från fartygets ägare. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. I promemo- rian föreslås dock att ska ansvara för utfärdandet av certifikat. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Finansinspektion- en tillstyrker förslagen i promemorian eller har inga invändningar. invänder mot promemorians förslag att inspektionen ska ansvara för utfärdandet av certifikaten. Enligt inspektionen har upp- giften att utfärda certifikaten inte en naturlig koppling till inspektionens övriga verksamhet utan bör läggas på Transportstyrelsen. Skälen för regeringens förslag Fartygsägaren bör vara skyldig att vara försäkrad Enligt är ägaren till ett fartyg skyldig att ha en ansvarsförsäkring för de skador som kan uppkomma i samband med sjö- transport av farliga och skadliga ämnen. Som ett alternativ till försäkring kan fartygsägaren ha en annan betryggande säkerhet, t.ex. en bankga- ranti. Försäkringsskyldigheten avser endast fartyg som transporterar far- liga och skadliga ämnen. Det belopp ansvarsförsäkringen ska täcka mot- svarar den ansvarsbegränsning ägaren har rätt till enligt konventionen (artikel 12.1). Konventionsstaterna ska kräva att fartyg som för dess flagg täcks av försäkring och innehar certifikat (artikel 12.10). Det innebär att ett fartyg som för konventionsstatens flagg måste vara försäkrat oavsett vilket geografiskt område det trafikerar. Ett svenskt fartyg ska alltså täckas av en sådan försäkring som föreskrivs i svensk rätt även om fartyget går i trafik utanför svenskt sjöterritorium. Konventionsstaterna ska vidare se till att varje fartyg som anlöper eller lämnar en hamn (eller en icke landbaserad anläggning inom dess territo- rium) ska ha en ansvarsförsäkring eller en motsvarande säkerhet (artik- el 12.11). I enlighet med detta ska försäkringsskyldigheten omfatta ut- ländska fartyg som anlöper eller lämnar hamn eller tilläggsplats på svenskt sjöterritorium och som vid det aktuella tillfället transporterar far- liga och skadliga ämnen. Mot denna bakgrund bör det införas en skyldighet för fartygsägaren att ha en ansvarsförsäkring som avser skada vid sjötransport av farliga och skadliga ämnen. Försäkringen, eller annan säkerhet som fartygsägaren ställer, ska gälla intill det belopp som följer av ägarens rätt till ansvars- begränsning. Som nämns ovan har redaren enligt 7 kap. 2 § sjölagen en skyldighet att ha en ansvarsförsäkring, som täcker det skadestånd redaren kan bli skyldig att betala med anledning av det ansvar som omfattas av rätten till ansvarsbegränsning enligt 9 kap. Bestämmelsen bygger på det s.k. för- säkringsdirektivet (och rådets direktiv /20/EG av om fartygsägares försäkring för sjörättsliga skadeståndsanspråk). Enligt direktivet ska redarens försäkringsskyldighet inte påverka de system som inrättats genom de instrument som är i kraft i den berörda medlemsstaten och som förtecknas i en särskild bilaga till direktivet, däribland . Eftersom det föreslås att nu införlivas med svensk rätt och fartygsägaren därmed blir skyldig att teckna försäkring i enlighet med konventionen, bör redarens försäkringsskyldighet begränsas i motsvarande mån. Skyldigheten att inneha certifikat och hur de utfärdas Om en försäkring eller en annan godtagbar säkerhet införskaffats, ska en behörig myndighet i konventionsstaten utfärda ett certifikat för fartyget som ett bevis på det (artikel 12.2). Certifikatet ska medföras ombord på fartyget (artikel 12.4). Bestämmelser om utfärdande av certifikat behöver införas. Regeringen bör utse den myndighet som ska utfärda certifikaten. Myndigheten ska ha rätt att ta ut en avgift för utfärdandet. När det gäller frågan om vilken myndighet som ska utfärda certifikaten gör regeringen – till skillnad från det som föreslås i promemorian – be- dömningen att uppgiften bör anförtros Transportstyrelsen. utfärdar Transportstyrelsen försäkringscertifikat vid bl.a. transport av olja med tankfartyg. Den skadelidande bör ha rätt att rikta krav direkt mot försäkringsgivaren föreskriver att en skadelidande ska ha rätt att föra talan om ersättning direkt mot försäkringsgivaren eller den som ställt annan säkerhet. Försäkringsgivaren får då åberopa endast sådana ansvarsfrihetsgrunder som ägaren själv hade kunnat framställa om an- språket. Försäkringsgivarens ansvar bortfaller också om fartygsägaren orsakat skadan uppsåtligen. Ersättningen kan begränsas till det belopp som gäller för försäkringsskyldigheten oavsett om fartygsägaren i det en- skilda fallet har rätt till ansvarsbegränsning (artikel 12.8). Försäkringsavtalslagen (2005:104) föreskriver en generell rätt till direktkrav (9 kap. 7 §). Den skadelidande får rikta krav direkt mot för- säkringsgivaren, om den försäkrade enligt lag eller annan författning är skyldig att ha en ansvarsförsäkring som omfattas av skadan. Försäkrings- avtalslagens rätt till direktkrav är dock mer begränsad än vad kräver. Till skillnad från försäkringsavtalslagen ger konventionen inte utrymme för försäkringsgivaren att åberopa sådana ansvarsfrihetsgrunder som kan följa av försäkringsavtalet. Det behövs därför en särreglering för rätten till direktkrav i samband med skador vid sjötransport av farliga och skadliga ämnen. Den bör utformas i enlighet med 10 kap. 14 § sjölagen, som är tillämplig i fråga om oljeskador i sam- band med transport av olja. innehåller en bestämmelse om att svaran- den, dvs. försäkringsgivaren, har rätt att få ägaren instämd i målet (arti- kel 12.8). Bestämmelsen torde innebära att försäkringsgivaren har rätt att få en talan om återgångskrav mot fartygsägaren handlagd i samma rätte- gång som den i vilken talan mot försäkringsgivaren grundad på direkt- krav prövas. En sådan rätt finns redan enligt 14 kap. 5 § första stycket . Någon särskild bestämmelse med anledning av före- skriften i konventionen behövs därför inte. Försäkringsgivarens rätt till återkrav Vid försäkring avseende förorening från oljetankfartyg gäller försäkring- en som utgångspunkt för fartygets ägare mot dennes ansvar. givaren kan dock förbehålla sig en rätt att från fartygets ägare återkräva Prop. 2017/18:268 utbetald ersättning (10 kap. 15 § sjölagen). Motsvarande gäller för för- säkring mot bunkeroljeskador (10 a kap. 15 §). Som föreslås i prome- bör en sådan möjlighet införas också när det gäller försäkring mot skador i samband sjötransport av farliga och skadliga ämnen. Regeringens förslag: Bestämmelserna om skadestånd för skador vid sjö- transport av farliga och skadliga ämnen ska tillämpas också på stats- fartyg, när det är fråga om skador i eller dess ekonomiska zon. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser utom Försvarsmakten tillstyrker förslaget eller har inga invändningar. Försvarsmakten anser att inte ska gälla för statsfartyg. Skälen för regeringens förslag: Statsfartyg, varmed avses örlogs- fartyg och andra fartyg som används i statlig, icke kommersiell verksam- het undantas (artikel 4.4). En konventionsstat kan dock föreskriva att reglerna ska tillämpas också på statsfartyg (arti- kel 4.5). Någon ersättning från den internationella fonden för farliga och skadliga ämnen utgår dock inte för skador som har orsakats av statsfartyg (artikel 14.3 a). Staten har ett strikt ansvar för olje- och bunkeroljeskador som orsakas av ett statsfartyg i eller dess ekonomiska zon. Däremot finns det inte någon försäkringsskyldighet eller skyldighet att inneha certifikat för statsfartyg (10 kap. 19 § första stycket och 10 a kap. 5 § sjölagen). Mot bakgrund av att statsfartyg har ett strikt ansvar för skador följd av förorening från olja är det rimligt att de omfattas av an- svaret för sådana skador som regleras genom de särskilda bestämmel- serna om farliga och skadliga ämnen. Enligt regeringens bedömning bör skador som orsakas av statsfartyg omfattas av bestämmelserna i samma utsträckning som gäller oljeföroreningar, dvs. när det är fråga om skador som har uppkommit här i landet, i den ekonomiska zonen eller om före- byggande åtgärder har vidtagits för att förhindra eller begränsa en sådan skada i eller i den ekonomiska zonen. Regeln bör inte begränsas till svenska statsfartyg utan omfatta också utländska. Ansvaret för statsfartygen bör ligga i linje med vad som gäller för andra fartyg. Också för statsfartyg bör således enligt regeringens mening ett i princip strikt ansvar gälla. Ansvaret bör kanaliseras till ägaren, dvs. staten, med motsvarande rätt till ansvarsbegränsning som för andra far- tyg. På motsvarande sätt som för oljeskador enligt 10 kap. och bunkerolje- skador enligt 10 a kap. saknas skäl att låta försäkringsskyldigheten om- fatta statsfartyg. Dessa fartyg ska inte heller omfattas av rätten till ersättning från den internationella fonden för farliga och skadliga ämnen. Regeringens förslag: En ägare till ett fartyg som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sin skyldighet att ha en försäkring eller en annan betryggande säkerhet ska dömas till böter eller fängelse i högst sex må- Motsvarande ska gälla för en befälhavare, en redare eller en person som i redarens ställe handhar fartygets drift om någon av dem låter använda ett fartyg för sjöfart, trots att denne insett eller borde ha insett att försäkringsskyldigheten eller skyldigheten att ställa säkerhet inte har fullgjorts. Ett fartyg som saknar försäkringscertifikat ska kunna förbjudas att an- löpa eller avgå från en svensk hamn. Ett svenskt fartyg ska kunna be- läggas med nyttjandeförbud. En befälhavare som uppsåtligen åsidosätter sin skyldighet att medföra ett försäkringscertifikat ombord på fartyget ska dömas till böter. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Promemorian innehåller inget förslag till åtgärder mot fartyg som saknar försäkring eller annan betryggande säkerhet. Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har inga invändningar. Transportstyrelsen efterlyser dock ett klargörande av hanteringen av för- säkringscertifikaten och följderna av att ett certifikat saknas. missinstanser som i samband med den kompletterande remitteringen har lämnat synpunkter på förslagen i propositionen om åtgärder mot fartyg som inte uppfyller kraven på försäkringsskyldighet påpekar ningen att det är oklart vilka åtgärder kan vidta för att förhindra överträdelse av beslutade förbud beträffande fartyg. styrelsen framhåller att även om ett fartyg har försäkring bör det kunna beläggas med nyttjandeförbud, om försäkringscertifikat saknas ombord. Skälen för regeringens förslag: innebär att medlemsstaterna ska se till att de fartyg för vilka försäkringsskyldigheten enligt konventionen gäller uppfyller skyldigheten (artikel 12.10 och Däremot reglerar inte konventionen hur detta ska ske. Motsvarande skyldigheter när det gäller försäkring av ansvar för olje- skador i samband med transport av olja med tankfartyg (10 kap. sjö- lagen) och försäkring för bunkeroljeskador (10 a kap.) har sanktionerats bland annat genom straffansvar. En fartygsägare som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sin försäkringsskyldighet enligt bestämmelserna döms till böter eller fängelse . Till samma straff döms en redare som låter ett fartyg användas för sjöfart, trots att redaren insett eller borde ha insett att försäkringsskyldigheten inte har fullgjorts. samma gäller för den som handhar fartygets drift i redarens ställe samt Medförs inte försäkringscertifikatet ombord, kan befälhav- aren dömas till böter (20 kap. 14 §). Ett fartyg som saknar försäkring kan också i vissa fall beläggas med förbud att anlöpa hamn eller fortsätta sin resa (7 kap. 6 § lagen [1980:424] om åtgärder mot förorening från fartyg). I enlighet med en beslutad lagändring är det numera i enlighet med vad Transport- styrelsen efterfrågar möjligt att ingripa mot fartyg redan på den grunden att det saknas försäkringscertifikat ombord (se prop. 2016/17:178 s. 46). Det behöver införas sanktioner när det gäller försäkringsskyldigheten Prop. 2017/18:268 och skyldigheten att medföra ett försäkringscertifikat ombord också när det gäller skador vid sjötransport av farliga och skadliga ämnen. Enligt regeringens bedömning bör sanktionerna överensstämma med vad som gäller för oljeskador enligt 10 kap. och bunkeroljeskador enligt 10 a kap. sjölagen. Straffvärdet när det gäller ett åsidosättande av försäkringsskyl- digheten i de olika situationerna är jämförliga. Det är inte möjligt att inom ramen för detta ärende behandla önskemål om förtydliganden utan att ytterligare underlag inhämtas. om tillsynen kommer att ges i förordnings- form. 12Ersättning från den internationella fonden för farliga och skadliga ämnen Regeringens förslag: Artiklarna 1, 3–5, 13–20, 21bis, 22, 37.2–4 och 39–41 ska gälla som svensk lag. Det ska också införas särskilda bestämmelser som kompletterar dessa artiklar. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslagen eller har inga invändningar. Skälen för regeringens förslag: Genom in- rättas en internationell fond för farliga och skadliga ämnen. Fonden har till syfte att kompensera skadelidande som inte får full ersättning för en skada från fartygsägaren eller dennes försäkringsgivare (artikel 13). En skadelidande kan få ersättning från fonden om fartygets ägare inte kan hållas ansvarig för skadan, om ägaren saknar betalningsförmåga och den ställda säkerheten är otillräcklig eller om skadan överskrider ägarens rätt att begränsa sitt ansvar. I vissa fall lämnar fonden ingen ersättning, t.ex. om skadan har orsakats av ett statsfartyg eller av den skadelidande själv. Ersättningen från fonden uppgår till högst 250 miljoner särskilda drag- ningsrätter. Överskrider skadorna den högsta möjliga ersättningen för- delas ersättningen proportionellt i förhållande till storleken på skadorna. Ersättning för personskador prioriteras dock intill två tredjedelar av den ersättning fonden lämnar (artikel 14). Särskilda dragningsrätter är en s.k. valutakorg som består av euro, japanska yen, brittiska pund och ameri- kanska dollar. Värdet av en särskild dragningsrätt motsvarade . Fonden finansieras genom avgifter som betalas av mottagare av farliga och skadliga ämnen som transporterats i bulk till sjöss och lastats av i en konventionsstat. Avgifterna betalas inledningsvis i samband med att konventionen träder i kraft för den aktuella staten och därefter . Endast de personer som under ett kalenderår mottar ämnen av viss mängd är avgiftsskyldiga. För flytande naturgas (LNG) föreligger dock alltid avgiftsskyldighet, oavsett mängd (artiklarna 16–20). Fonden kom- mer att bestå av särskilda konton för olika slags ämnen: ett konto för olja, ett för LPG, ett för LNG och ett allmänt konto. Det allmänna kontot av- 2017/18:268 ser avgifter för fasta bulkvaror, t.ex. ammoniumbaserade gödningsmedel, och övriga farliga och skadliga ämnen. Avsikten är att avgifter som be- talas till ett visst konto endast ska användas för att täcka skador som or- sakats av ämnen som omfattas av det aktuella kontot. Om den totala mängden mottagna ämnen som omfattas av ett visst konto understiger ett gränsvärde, kan emellertid skapandet av kontot skjutas upp eller dras in. I stället bildas då en särskild sektor i det allmänna kontot, som avser de farliga och skadliga ämnen som skulle ha omfattats av det särskilda kontot (artiklarna 16.4, 18 och 19). Den internationella fonden för farliga och skadliga ämnen har ut- formats med de internationella oljeskadefonderna som förebild. Bestäm- melser om oljeskadefonderna finns i lagen (2005:253) om ersättning från de internationella oljeskadefonderna, som inkorporerar relevanta artiklar i fondkonventionen och protokoll till fondkonventionen. På motsvarande sätt som när det gäller oljeskadefonderna bör de artik- lar som reglerar den internationella fonden för farliga och skadliga ämnen gälla som svensk lag. Detta bör dock gälla endast i den utsträckning artiklarna reglerar enskildas rättigheter och skyldigheter samt vissa processuella frågor – däremot inte bestämmelser om staternas rättigheter och skyldigheter gentemot fonden eller bestäm- melser som reglerar fondens verksamhet och inte berör enskilda rätts- subjekt. Detta innebär att inkorporeringen bör avse de bestämmelser som innehåller föreskrifter om upprättandet av fonden (artikel 13), om betal- ning av ersättning (artikel 14), om fondens kompletterande uppgifter (ar- tikel 15), om grundavgifter och årsavgifter (artiklarna 16–20), om undan- tag från ersättning vid underlåten rapportering (artikel 21bis), om förfall- na avgifter (artikel 22), om preskription (artikel 37.2–4), om jurisdiktion och rättegång (artikel 39), om erkännande och verkställighet (artikel 40) samt om subrogation och regressrätt (artikel 41). Inkorporeringen bör också omfatta definitioner av de begrepp som förekommer i dessa bestämmelser (artikel 1). Konventionen lämnar ut- rymme för att ha en särskild bestämning av vem som ska anses utgöra mottagare av avgiftspliktig last i nationell rätt. Enligt regeringens bedöm- ning saknas dock anledning att avvika från konventionens definition. Också de bestämmelser om regleringens tillämpningsområde och om undantag från ersättning, bl.a. när det gäller skador som orsakas av så- dana mindre fartyg som undantas från fartygsägarens ersättningsansvaret bör inkorporeras, jfr avsnitt 7 (artiklarna 3–5). 13Immunitet och privilegier för den internationella fonden för farliga och skadliga ämnen Regeringens förslag: Den internationella fonden för farliga och skad- liga ämnen ska inte vara skyldig att betala skatt, tull eller vissa avgift- er. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inga invändningar. Skälen för regeringens förslag: Av följer att den internationella fonden för farliga och skadliga ämnen ska vara be- friad från all direkt beskattning samt från tullar och import- och export- Konventionsstaterna ska också i möjligaste mån befria fonden från skyldighet att betala indirekta skatter. De personer som betalar av- gifter till fonden eller mottar ersättning från denna ska dock inte ha några speciella förmåner i beskattningshänseende. Vidare gäller att överföring av avgifter till och utbetalningar från fonden ska få ske utan hinder av valutalagstiftningen i konventionsstaterna (artikel 35). Regeringen anser att den internationella fonden för farliga och skadliga ämnen ska ha immunitet och privilegier i när det gäller skyldig- heten att betala skatt m.m. i enlighet med vad som föreskrivs i 2010 års Skyldighet att lämna uppgift om mottagande av farliga och skadliga Regeringens förslag: Den som under ett visst kalenderår har tagit emot farliga och skadliga ämnen som har transporterats i bulk till sjöss ska året därpå lämna uppgift om den mottagna mängden ämnen till . Skyldigheten – förutom när det gäller flytande naturgas – ska gälla endast den som tagit emot ämnen av en viss mängd. Den som har tagit emot flytande naturgas ska vara skyldig att lämna uppgift om detta oavsett vilken mängd som har mottagits. garen kommit överens med den som före lossningen ägde ämnet att denne i mottagarens ställe ska vara avgiftsskyldig ska upp- giftsskyldigheten i stället gälla denne. Mottagaren ska dock även i ett sådant fall vara uppgiftsskyldig om den tidigare ägaren inte lämnar Var och en ska på uppmaning av vara skyldig att