prop · H60316 · 2018-11-27 00:00:00 — I andra stycket begränsas rätten att tillgripa våld vid vissa tvångs- ingripanden (första stycket 4) och andra tvångsåtgärder (första stycket 6) till sådana situationer där kustbevakningstjänstemannen eller tjänste- mannen han eller hon biträder möts av motstånd. Hänvisningen i tredje stycket avser främst regeln om nödvärn som finns i 24 kap. 1 § . Det är emellertid viktigt att notera att laga våldsanvändning enligt punkterna 1–6 ska vara försvarlig, medan nödvärnsregeln i 24 kap. 1 § förutsätter för straffbarhet att våldet är uppenbart oförsvarligt. Rätten att använda våld med stöd av punkterna 1–6 ovan är således mera begränsad än nödvärnsrätten. 5 § En kustbevakningstjänsteman som med stöd i lag griper eller an- nars omhändertar eller avlägsnar någon, får i anslutning till ingripandet kroppsvisitera den som åtgärden riktar sig mot i den utsträckning som är nödvändig för att 1.av säkerhetsskäl kunna ta om hand vapen eller andra farliga före- mål, eller 2.fastställa hans eller hennes identitet. Paragrafen, som motsvarar 19 § första stycket polislagen (1984:387), behandlar kroppsvisitation som inte syftar till att utreda brott. Över- vägandena finns i avsnitt 8.3.3. Kroppsvisitation får bara förekomma när någon grips, omhändertas eller avlägsnas med stöd i lag. Med kroppsvisitation avses här detsamma som i 28 kap. , vilket innebär att den undersöktes kläder kan sökas igenom i enlighet med de syften som anges i bestämmelsen. Kustbevakningstjänstemannen kan känna såväl utanpå kläderna som i fickor och liknande. Kroppsvisitation kan också användas för att söka igenom väskor och liknande föremål som den undersökte bär på sig. Även sådana saker som paket, bagagelådor och barnvagnar, som någon Prop. 2018/19:16 har med sig, kan undersökas med stöd av paragrafen (jfr prop. 1993/94:24 s. 41). Den första punkten reglerar skyddsvisitation som är nödvändig av säkerhetsskäl. Med vapen och andra farliga föremål avses verktyg eller andra föremål med vilka personen kan skada sig själv, kustbevaknings- tjänstemannen eller en annan person. Det kan vara fråga om skjutvapen eller stickvapen, men även andra föremål som kan användas för att skada en person. Dessutom likställs farliga ämnen med farliga föremål. Farliga ämnen kan t.ex. vara frätande eller explosiva ämnen. Den andra punkten reglerar kroppsvisitation i identifieringssyfte. Åt- gärden kan aktualiseras t.ex. om en person vägrar att lämna uppgift om sin identitet eller det finns anledning att anta att uppgifterna som lämnas är oriktiga. Enbart det förhållandet att en person inte visar upp en legiti- mationshandling, eller uppger att han eller hon inte har någon sådan handling med sig, är inte grund för visitation. Åtgärden kan emellertid vara motiverad om det annars finns grund att frihetsberöva personen för bristfällig identifiering enligt 24 kap. 2 § . I den ord- ningshållande verksamheten kan bestämmelsen om kroppsvisitation i identifieringssyfte användas för att undvika ett omhändertagande av en person som stör ordningen, t.ex. om det är fråga om en ung person som i stället kan tas om hand av sin vårdnadshavare. 6 § En kustbevakningstjänsteman som i den brottsbekämpande eller ordningshållande verksamheten omhändertar eller på annat sätt in- skränker någons rörelsefrihet får belägga honom eller henne med fängsel 1.om han eller hon uppträder våldsamt och det är absolut nödvändigt med hänsyn till hans eller hennes egen eller någon annans säkerhet till liv eller hälsa, eller 2.vid förflyttning inom en förvaringslokal och vid transport eller någon annan vistelse utanför en sådan lokal, om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Paragrafen, som motsvarar 10 a § polislagen (1984:387), innehåller bestämmelser om rätten för en kustbevakningstjänsteman att använda fängsel i vissa fall som inte omfattas av häkteslagen (2010:611). Över- vägandena finns i avsnitt 8.3.4. I 4 kap. 10 § häkteslagen finns bestämmelser om när fängsel får an- vändas mot den som är häktad, anhållen eller gripen på grund av miss- tanke om brott. Förvarande paragraf tar sin utgångspunkt i att fängsel är en så in- gripande åtgärd att den endast bör användas när starka skäl talar för det. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig, ska den användas i stället. Proportionalitetsprincipen innebär att det krävs betydligt starkare skäl för att använda fängsel mot den som är omhändertagen eller på annat sätt har fått sin rörelsefrihet inskränkt, jämfört med den som är gripen, anhållen eller häktad, eftersom den senare åtgärden har sin grund i en brottsmiss- 2018/19:16 Den första punkten aktualiseras bl.a. i situationer då den som berörs är så våldsam eller självdestruktiv att uppgiften inte kan lösas på annat sätt än genom användning av fängsel. Ett exempel på när den andra punkten kan tillämpas är om en person ska transporteras i båt och det med hänsyn till bemanningen ombord, vädret eller annan omständighet är nödvändigt av säkerhetsskäl att begränsa personens rörelsefrihet. 7 § Protokoll ska föras över ingripanden som innebär att någon av- visas, avlägsnas, omhändertas eller grips. Av protokollet ska det framgå 1.vem som har fattat beslutet, 2.grunden för beslutet och tidpunkten när det har fattats, 3.vem eller vilka som har deltagit i ingripandet, 4.vem eller vilka som ingripandet har riktat sig mot, 5.tiden för ingripandet, och 6.vad som i övrigt har förekommit vid ingripandet. Ansvarig för att protokollet upprättas är, i fråga om uppgifter som av- ses i första stycket 1 och 2, den som har fattat beslutet och i övrigt den som varit förman vid ingripandet. I finns bestämmelser om protokoll över förvar, be- slag, husrannsakan, kroppsvisitation och kroppsbesiktning. Paragrafen innehåller bestämmelser om dokumentation och tillämpas i den ordningshållande och brottsbekämpande verksamheten. Bestämmel- sen har utformats med 27 § polislagen (1984:387) som förebild och i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 8.4. I första stycket anges vad som ska framgå av protokollet. Dokumentat- ionen bör fungera som ett stöd för själva beslutet. En förman enligt andra stycket är den som i en viss verksamhet i för- hållande till någon annan leder och ansvarar för den verksamheten. I tredje stycket finns en upplysning om skyldigheten i att dokumentera förvar (26 kap. 3 b §), beslag (27 kap. 13 §), husrann- sakan (28 kap. 9 §) samt kroppsvisitation och kroppsbesiktning (28 kap. 9 och 13 §§). 8 § Användning av fängsel enligt 6 § ska antecknas i ett protokoll. Protokollet ska innehålla uppgift om 2.tiden när fängslet sattes på och när det togs bort, och 3.skälen till åtgärden. Ansvarig för att protokollet upprättas är den som har fattat beslutet. Paragrafen, som behandlar dokumentation av användning av fängsel, motsvarar 28 § polislagen (1984:387). Övervägandena finns i avsnitt 8.4. Ett fängselprotokoll ska upprättas i varje enskilt fall och skälen för åt- gärden redovisas tydligt. Uppgifter som ingår i den direkta brottsbekämpningen 1 § Till uppgifter inom den direkta brottsbekämp- ningen hör att självständigt 1.förebygga, förhindra och upptäcka brottslig verksamhet, 2.ingripa vid misstanke om brott, 3.utreda brott, eller Paragrafen, som delvis är utformad med 2 § polislagen (1984:387) som förebild, behandlar självständiga uppgifter inom den direkta brottsbekämpningen. Övervägandena finns i avsnitt 9.2. Uppräkningen av uppgifter är uttömmande. Det krävs därför att en uppgift kan inordnas under någon av de angivna kategorierna för att ska ha rätt att självständigt ingripa mot de brott som ingår i den direkta brottsbekämpningen och anges i 2 §. Punkt 1 avser främst spanings- och underrättelseverksamhet. Med underrättelseverksamhet avses insamling, bearbetning och analys av information för att klarlägga om brottslig verksamhet utövas eller har utövats, utan att det är fråga om en förundersökning. Uttrycket brottslig verksamhet används för att markera att verksamheten, i motsats till brottsutredning och brottsbeivrande, inte behöver avse konkreta brott. Den sjöövervakning som kontinuerligt bedriver i syfte att upptäcka och förhindra brott genom att med fartyg patrullera områden till sjöss, men också flygövervakning, är exempel på uppgifter som om- fattas av bestämmelsen. Det brottsförebyggande arbetet kan också, på samma sätt som för , bestå bl.a. i information till all- mänheten (t.ex. om trafikregler till sjöss) och kontakter med andra myndigheter för att effektivisera inriktningen på arbetet (t.ex. diskussion med naturvårdande myndigheter om vad som ska prioriteras inom miljö- övervakningen). Punkt 1 kan inte bli aktuell för brott som avses i 2 § andra stycket eftersom dessa brott redan har begåtts. Punkt 2 och 3 avser de uppgifter inom vilka en kustbevakningstjänste- man har rättsliga befogenheter att ingripa. Punkt 3 avser uppgiften att inleda och bedriva förundersökning om brott. Punkt 4 omfattar framför allt uppgiften att utfärda förelägganden om ordningsbot. Paragrafen har i allt väsentligt utformats i enlighet med Lagrådets för- slag. Brott som ingår i den direkta brottsbekämpningen 2 § direkta brottsbekämpning omfattar brott som rör 1. skyddslagstiftning i a)lagen (2004:487) om sjöfartsskydd, b)skyddslagen (2010:305), och c)lagen (2016:319) om skydd för geografisk information, 2. sjötrafik och sjösäkerhet i 2018/19:16 a) lagen (1983:293) om inrättande, utvidgning och avlysning av all- män farled och allmän hamn, b)lagen (1983:294) om inrättande, utvidgning och avlysning av all- män flottled, c)mönstringslagen (1983:929), d)sjölagen (1994:1009), e)lagen (1994:1776) om skatt på energi, f)lagen (1998:958) om vilotid för sjömän, g)fartygssäkerhetslagen (2003:364), h)lagen (2006:263) om transport av farligt gods, och i)barlastvattenlagen (2009:1165), 3. vattenförorening och miljö i a)10 kap. 1 § lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från far- tyg, och b)29 kap. 1 § första stycket 1 i fråga om utsläpp från fritidsfartyg, samt 29 kap. 2–2 b §§, 4 § första stycket 1 j i fråga om otillåten hantering av ammunition som innehåller bly, 4 a § och 8 § första stycket 12 och 13 samma balk, 4. överträdelser av fiske- och jaktlagstiftning i a)jaktlagen (1987:259), b)fiskelagen (1993:787), c)lagen (1994:1709) om EU:s förordningar om den gemensamma fiskeripolitiken, och d)vapenlagen (1996:67), 5. fornminnen och vrak i a)2 kap. kulturmiljölagen (1988:950), och b)lagen (1995:732) om skydd för gravfriden vid vraket efter passage- rarfartyget , och a)lagen (1966:314) om kontinentalsockeln, och b)lagen (1992:1140) om ekonomiska zon. Brott som har begåtts i maritima zoner omfattas alltid av den direkta brottsbekämpningen. Regeringen får meddela föreskrifter om att ytterligare brott med endast böter i straffskalan ska ingå i den direkta brottsbekämpningen. Paragrafen behandlar omfattningen av den direkta brottsbekämpningen. Övervägandena finns i avsnitt 9.3. Första stycket innehåller en uppräkning av lagar med straffbestämmel- ser som omfattas av den direkta brottsbekämpningen. I de fall enskilda kapitel eller paragrafer anges, är området begränsat till brott mot dessa Uppräkningen utgör alltså ramen för den direkta brottsbe- kämpningen om inte annat framgår av bestämmelsens övriga stycken. Bestämmelsen i andra stycket innebär att samtliga brott, dvs. enbart sådana som räknas upp i första stycket eller avses i tredje stycket, ingår i den direkta brottsbekämpningen om brottet har begåtts i Av 3 § följer att inte har rätt att inleda förundersökning beträffande brott som omfattas av den direkta brottsbe- kämpningen endast på grund av bestämmelsen i detta stycke. vakningen har däremot rätt att bl.a. hålla förhör och vidta andra utred- ningsåtgärder som är av betydelse för utredningen av brott (4 §). Bemyndigandet i tredje stycket innebär att regeringen får föreskriva att Prop. 2018/19:16 även straffbestämmelser i förordning ska ingå i den direkta brotts- bekämpningen. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Befogenheter inom den direkta brottsbekämpningen 3 § får besluta att inleda förundersökning enligt 23 kap. om brott som avses i 2 § första och tredje styckena. De befogenheter och skyldigheter som undersökningsledaren har enligt gäller då . Om saken inte är av enkel beskaffenhet ska ledningen av förundersök- ningen övertas av åklagare så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet. Åklagaren ska också i andra fall överta ledningen när det behövs av särskilda skäl. ska förordna särskilda befattningshavare att utföra myndighetens uppgifter enligt denna bestämmelse. I paragrafen regleras möjlighet att besluta om och leda en förundersökning. Paragrafen har utformats med 23 kap. 3 § rätte- gångsbalken och 3 § lagen (2008:322) om och Kustbevak- ningens befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott som förebilder. Övervägandena finns i avsnitt 9.2 och 9.4.1. Hänvisningen i första stycket första meningen till 2 § första och tredje styckena innebär att inte har rätt att inleda förunder- sökning beträffande brott som omfattas av den direkta brottsbe- kämpningen endast på grund av att de har begåtts i maritima zoner (jfr 2 § andra stycket). En förundersökning bör i dessa fall inledas enligt regleringen i 23 kap. , dvs. främst av åklagare eller . har dock i dessa situationer rätt att bl.a. vidta primära utredningsåtgärder (4 §). Av första stycket andra meningen följer att inte bara utan också reglerna i förundersökningskungörelsen (1947:948) och andra tillämpningsförfattningar gäller för verksamhet. De grundläggande reglerna om förundersökning finns främst i 23 kap. rätte- gångsbalken och i förundersökningskungörelsen. I vilken utsträckning dessa bestämmelser är tillämpliga beror bl.a. på om brottet är av enkel beskaffenhet och förhållandena i den enskilda förundersökningen. Det andra stycket inskränker möjligheter att bedriva förundersökning. Om saken inte är av enkel beskaffenhet ska åklagaren ta över ledningen av förundersökningen. Det får i det enskilda fallet avgöras vad som är brott av enkel beskaffenhet eller när det annars finns särskilda skäl för åklagaren att överta ledningen. Av betydelse är bl.a. om utredningen är av rutinmässig karaktär och hur juridiskt komplicerade frågorna är (prop. 1957:9 s. 6). Omständigheterna i övrigt kan också vara sådana att åklagaren bör överta ledningen av förundersökningen, om t.ex. kvarstad aktualiseras eller det rör sig om en psykiskt sjuk person (samma prop.). Om frågan har kommit till åklagarens kännedom och Kustbevak- ningen, men inte åklagaren, har uppfattningen att saken är av enkel beskaffenhet är det åklagaren som avgör frågan. Ett särskilt skäl för att åklagaren ska ta över ledningen av förundersök- ningen kan vara att gärningsmannen är . Enligt 2 § lagen (1964:167) om särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare ska t.ex. en förundersökning mot den som inte har fyllt alltid ledas av en åklagare eller en anställd vid som myndigheten har förordnat. Vid ingripanden mot utländska fartyg som befinner sig utanför inre vatten eller när brottet har begåtts utanför territorium föreligger också ofta särskilda skäl för åklagaren att ta över förundersökningen (prop. 2000/01:139 s. 183). Förundersökningarna är i dessa fallen ofta komplicerade, om det inte är fråga om brott som kan beivras genom ordningsbot eller strafföreläggande. Får en kustbevakningstjänsteman kännedom om att ett brott har begåtts utanför territorium ska tjänstemannen skyndsamt anmäla saken till åklagare (se 19 §). Bestämmelsen i tredje stycket motsvarar bl.a. 11 kap. 4 § lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg, och ställer krav på att det finns särskilda förundersökningsledare. Hålla förhör och vidta andra utredningsåtgärder 4 § Innan en förundersökning har hunnit inledas har en kustbe- vakningstjänsteman samma rätt som en polisman att enligt 23 kap. 3 § fjärde stycket hålla förhör och vidta andra utrednings- åtgärder som är av betydelse för utredningen av brott som omfattas av den direkta brottsbekämpningen. Paragrafen reglerar s.k. primärutredning som företas under det absoluta inledningsskedet av en utredning, dvs. innan någon behörig person ännu hunnit ta ställning till om förundersökning ska inledas eller inte. Bestämmelsen motsvarar 2 § första stycket 1 lagen (1982:395) om Kust- bevakningens medverkan vid polisiär övervakning och 11 kap. 2 § första stycket lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg. Para- grafen är tillämplig även när en kustbevakningstjänsteman agerar med stöd av 4 kap. 1 och 4 §§ (se 4 kap. 2 §). Övervägandena finns i avsnitt 9.4.2. Bestämmelsen innebär att den tjänsteman som finns på plats när ett brott upptäcks så långt som det är möjligt ska kunna hålla förhör och vidta andra åtgärder för att utreda brottet. De åtgärder som tjänstemannen vidtar ansvarar denne för. Han eller hon är t.ex. skyldig att föra tillräck- liga anteckningar över de förhör som hålls. Enligt 17 § ska den tjänsteman som vidtar åtgärder med stöd av den aktuella bestämmelsen genast anmäla detta till den som har rätt att leda förundersökningen (jfr 3 a § förundersökningskungörelsen). Ta med någon till förhör 5 § En kustbevakningstjänsteman har samma rätt som en polisman att enligt 23 kap. 8 § beordra någon att följa med till för- hör och ta med någon till förhör med anledning av brott som omfattas av den direkta brottsbekämpningen. Paragrafen reglerar möjligheten att i omedelbar anslutning till ett brott ta med någon till förhör. Bestämmelsen motsvarar 2 § första stycket 2 lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning och 11 kap. 2 § andra stycket lagen (1980:424) om åtgärder mot förore- ning från fartyg. Paragrafen är tillämplig även när en kustbevak- ningstjänsteman agerar med stöd av 4 kap. 1 och 4 §§ (se 4 kap. 2 §). Övervägandena finns i avsnitt 9.4.2. Förutsättningarna för att kunna ta med någon till förhör anges i 23 kap. Det krävs att tjänstemannen kommer till platsen när brottet begås eller i omedelbar anslutning till att det avslutas. JO har ansett att redan när det förflutit efter brottet är bestäm- melsen i inte tillämplig (se bl.a. JO 1967 s. 153). Bestämmelsen gäller både innan och efter att förundersökning har inletts. Enligt 17 § ska en tjänsteman som vidtar åtgärder med stöd av den aktuella bestämmelsen genast anmäla detta till den som har rätt att leda förundersökningen (jfr 3 a § förundersökningskungörelsen). En person som inte är anhållen eller häktad är inte skyldig att stanna kvar för förhör längre än eller i undantagsfall (se 23 kap. 9 § ). Ändamålet med möjligheten att ta med någon till förhör är att förhöret ska äga rum ””. För att ett kvarhållande ska vara motiverat krävs därför att förhöret inleds utan dröjsmål (se JO 1971 s. 51). De närmare bestämmelserna om förhör under förundersökning finns i förundersökningskungörelsen. Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Ta hand om elektronisk kommunikationsutrustning 6 § En kustbevakningstjänsteman har samma rätt som en polisman att enligt 23 kap. 9 a § efter tillsägelse tillfälligt ta hand om elektronisk kommunikationsutrustning från den som ska höras och besluta om kroppsvisitation med anledning av brott som omfattas av den direkta brottsbekämpningen. Paragrafen reglerar möjligheten att tillfälligt ta om hand elektronisk kommunikationsutrustning från en förhörsperson och att göra en kropps- visitation för att söka efter sådan egendom. Bestämmelsen motsvarar 2 § första stycket 3 lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning och 11 kap. 2 a § lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg. Paragrafen är tillämplig även när en kustbevak- ningstjänsteman agerar med stöd av 4 kap. 1 och 4 §§ (se 4 kap. 2 §). Övervägandena finns i avsnitt 9.4.2. Med elektronisk kommunikationsutrustning avses all slags egendom som kan användas för att kommunicera elektroniskt, t.ex. mobiltelefoner och handdatorer. I syfte att leta efter egendom som kan omhändertas får en kustbevak- ningstjänsteman kroppsvisitera den som ska höras. Med kroppsvisitation avses detsamma som i 28 kap. 11 § tredje stycket . Förutsättningarna i övrigt för att tillfälligt ta om hand elektronisk kommunikationsutrustning från en förhörsperson och att göra en kropps- visitation för att söka efter sådan egendom anges i 23 kap. 9 a § rätte- 2018/19:16 gångsbalken. Av 23 kap. 9 b § samma balk följer att egendom som tas om hand enligt 9 a § ska lämnas tillbaka så snart det inte längre finns skäl för åtgärden och senast då den som ska höras är skyldig att stanna kvar för förhör enligt 9 §. Det följer vidare av samma paragraf att det ska föras protokoll över åtgärder enligt 9 a §. 7 § En kustbevakningstjänsteman har samma rätt som en polisman att enligt 24 kap. 7 § första stycket gripa den som miss- tänks för brott som omfattas av den direkta brottsbekämpningen. Det som föreskrivs i om befogenheter och skyldighet- er i förhållande till den som gripits gäller för kustbevakningstjänste- mannen i samma utsträckning som för en polisman samt för Kustbe- vakningen i samma utsträckning som för . Paragrafen ger en kustbevakningstjänsteman, med dess hänvisning till bestämmelsen i 24 kap. 7 § , en möjlighet att vid fara i dröjsmål besluta om att gripa en misstänkt. Bestämmelsen motsvarar 2 § första stycket 4 lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär övervakning och 11 kap. 5 § lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg. Paragrafen är tillämplig även när en kustbevak- ningstjänsteman agerar med stöd av 4 kap. 3 och 4 §§. Övervägandena finns i avsnitt 9.4.3. I 24 kap. 7 § andra stycket föreskrivs en generell rätt för envar att gripa dels den som är efterlyst för brott, dels den som har begått brott på vilket fängelse kan följa och som påträffas på bar gärning eller flyende fot. Även en kustbevakningstjänsteman kan gripa någon med stöd av den bestämmelsen. En kustbevakningstjänsteman får dessutom enligt första stycket i brådskande fall gripa den som misstänks för brott som omfattas av den direkta brottsbekämpningen. Förutsättningarna i övrigt för ett sådant gripande framgår av 24 kap. 7 § första stycket . I ett fall när förundersökning inte har hunnit inledas anses ett beslut om tvångsmedelsanvändning i sig innefatta ett formlöst beslut om förunder- sökning (se t.ex. JO 2000/01 s. 137 och JO 2001/02 s. 95). Detta gäller dock inte beslut om beslag vid en s.k. förenklad utredning enligt 23 kap. 22 § . Det innebär att om det finns anledning att anta att ett brott har förövats, och tjänstemannen beslutar om en tvångsåtgärd som bara får vidtas under förundersökning (t.ex. gripande), anses förun- dersökning ha inletts. Beslutet ska därefter anmälas enligt 17 eller 19 §. Ett gripande ska skyndsamt anmälas till åklagare som efter ett förhör ska besluta om den misstänkte ska anhållas. Ett beslut att gripa en misstänkt kan – i motsats till ett beslut att anhålla eller häkta – inte avse en person som inte är närvarande. Det innebär att den kustbevakningstjänsteman som direkt på platsen ställs inför en situation där frågan om frihetsberövande aktualiseras, måste ta ställning till om det finns skäl för ett gripande. Om tjänstemannen inte anser sig kunna avgöra detta, får han eller hon ta kontakt med en åklagare som får avgöra saken. Andra stycket innebär att bestämmelser om bl.a. förhör ska tillämpas. Att underrättelser om brottet eller gripandet till den misstänkte och hans eller hennes närstående kan behöva lämnas följer t.ex. av 24 kap. 9 och 21 a §§ . När det gäller behand- lingen av den som gripits tillämpas bestämmelserna i häkteslagen. I fråga om dokumentation gäller 2 kap. 7 §. 8 § En kustbevakningstjänsteman har samma rätt som en polisman att enligt 28 kap. 5 § göra husrannsakan för brott som omfattas av den direkta brottsbekämpningen.