prop · H503199 · 2018-03-27 00:00:00 — Arbetsinsatsen bör dessutom endast infalla under en kortare övergångsperiod. Detta arbete kan medföra vissa begränsade engångskostnader, men bedömer regeringen att förslagen samlat inte medför några sådana ökade kostnader för kommuner och landsting som föranleder ytterligare ekonomisk kompensation. Övriga förslag som berör kommuner i förvaltningsområde In- och utträde i och ur förvaltningsområde Regeringen föreslår i avsnitt 9 att kommuner i stället för att anmäla hos regeringen att de önskar ingå i ett eller flera förvaltningsområden kan ansöka om inträde i förvaltningsområde hos regeringen och att det i lag ska föreskrivas en möjlighet att ansöka hos regeringen om utträde. Regeringen ska få besluta om utträde endast om det föreligger synnerliga skäl. Att begära inträde och därefter ingå i ett eller flera förvaltningsområden är inte en obligatorisk uppgift för kommuner och landsting utan utgör ett frivilligt åtagande. Att en kommun framöver ska kunna ansöka om inträde hos regeringen innebär endast en förändring av förfarandet och får därför inga betydande konsekvenser. Att det införs ett villkor för utträde ur ett förvaltningsområde innebär ett klargörande av en sådan process och medför därför ökad tydlighet för alla aktörer kring vilka förutsättningar som gäller, särskilt då frågan är oreglerad i lag och förordning. I förhållande till vad som gäller , då det inte finns några särskilda villkor för utträde, kan ett sådant villkor i praktiken innebära en begränsning för kommunerna. En proportionalitetsbedömning av detta förhållande görs därför i avsnitt 9.3. För kommuner som valt att ingå i förvaltningsområden innebär detta att de ska utföra obligatoriska uppgifter som de inte kan avsäga sig. Kostnaderna för dessa åtaganden kompenseras därför via det särskilda statsbidraget. Förskola och annan pedagogisk verksamhet Förslagen i avsnitt 10 bedöms i huvudsak utgöra förtydliganden av nuvarande ordning. Att ändra bestämmelsen vad gäller utbildningens eller verksamhetens omfattning från ”hela eller delar” till ”hela eller väsentlig del” är i och för sig en förstärkning när det gäller de nationella 2017/18:199 minoriteternas åtnjutande av de mänskliga rättigheterna, men den åter- speglar vad den tidigare föreskriften var tänkt att åstadkomma. är endast det ena ledet, den lägsta nivån, av beskrivningen av utbildningens eller verksamhetens omfattning som förändras. en tydligare styreffekt mot en kontinuerligt ökande andel av verksamheten som även är avsedd med den nuvarande bestämmelsen. den enskildes starka intresse av förskoleplats på det berörda minoritetsspråket, samhällets intresse av språkrevitalisering och det faktum att förskola och annan pedagogisk verksamhet är en av huvuduppgifterna för kommuner inom förvaltningsområdena bedömer regeringen att förslaget är nödvändigt för att åstadkomma ett för politikområdet och individen centralt resultat. Att vårdnadshavare ska tillfrågas om de önskar plats där utbildningen eller verksamheten bedrivs på minoritetsspråk medför en skyldighet att genomföra en särskild aktiv handling för de kommuner som frivilligt har inträtt i ett eller flera förvaltningsområden. Det är dock närmast fråga om en kodifiering av vad som får anses ha varit nödvändig praxis sedan tidigare, både av praktiska skäl och med anledning av den informations- skyldighet som gäller . Eftersom det rör sig om en ny obligatorisk uppgift i lag har behovet av bestämmelsen och frågan om vilken detaljnivå bestämmelsen ska ha noga övervägts. mellan olika intressen bedömer regeringen att syftet, att ge information i nära anslutning till valet av förskola eller annan pedagogisk verksamhet, är så pass tungt vägande att det överväger det minskade utrymmet för kommuner inom förvaltningsområdena att utforma sin verksamhet. finns det fortsatt stort utrymme för kommuner att utforma de närmare detaljerna efter lokala förutsättningar. Förslaget kan även antas ge kommuner bättre planeringsförutsättningar. Förslaget går därför inte längre än vad som är nödvändigt för att åstadkomma ett centralt resultat. Vad gäller de ekonomiska konsekvenserna för kommuner inom förvaltningsområde är det inte fråga om att förskoleverksamheten ska göras om från grunden. I den utbildning inom förskola eller annan pedagogisk omsorg som ges enligt förslaget är det fråga om att ersätta annan personal med personal som är kunnig i de berörda språken samt att organisera verksamheten på ett sätt som är lämpligt med anledning av dessa bestämmelser anpassat efter de lokala förutsättningarna. såväl i fråga om verksamhetens omfattning som i fråga om dess innehåll. De kommuner som omfattas av förslaget ingår i förvaltningsområde för respektive språk och erhåller med anledning av detta ett specialdestinerat Statsbidraget är primärt avsett att användas till de merkostnader som uppkommer till följd av de rättigheter som enskilda har enligt minoritetslagen, men kan även – i mån av utrymme – användas till andra åtgärder för att stödja användningen av det berörda språket inom Statsbidraget är dimensionerat efter att hela eller delar av verksamheten inom förskolan eller annan pedagogisk verksamhet ska bedrivas på finska, meänkieli respektive samiska. I och med att kommunerna med den nuvarande bestämmelsen har utrymme att hitta organisatoriska lösningar för att kontinuerligt öka verksamhetens andel mot att bedrivas helt på språken ska bidraget kunna finansiera de merkostnader som följer av att hela verksamheten bedrivs på det Statsbidraget uppgår totalt till . 2017/18:199 fördelas med utgångspunkt i dels ett grundbelopp om , dels antalet invånare i kommunen året innan bidraget betalas ut. En kommun med mindre än 50 000 invånare får ett grundbelopp, med upp till 80 000 invånare får ett och ett halvt grundbelopp, med upp till 100 000 invånare får två grundbelopp, med upp till 400 000 invånare får tre grundbelopp och med 400 000 invånare eller mer får fyra grundbelopp. Därtill får en kommun som ingår i fler än ett förvaltningsområde ett särskilt bidrag om . Det disponibla statsbidraget för kommuner uppgick totalt till ca . De kommuner som ingår i förvaltningsområdena använde i genomsnitt endast av statsbidraget till obligatoriska uppgifter till följd av bestämmelser i minoritetslagen, medan används till icke obligatoriska uppgifter och är outnyttjade medel. Detta innebär i reella tal att ca användes till obligatoriska uppgifter och ca användes till icke obligatoriska uppgifter eller lämnades oanvända. Det är således fallet att statsbidraget i begränsad omfattning används till de merkostnader som följer direkt av lagstiftning och i relativt stor utsträckning till valfri verksamhet. Det kan därför konstateras att den föreslagna förändringen ryms inom den ekonomiska kompensation som kommunerna erhåller. I enstaka fall kan respektive kommun behöva omfördela hur statsbidraget används med effekten att en större andel används till det primära syftet med bidraget, dvs. de merkostnader som uppkommer med anledning av skyldigheter enligt minoritetslagen. Ingen ytterligare kompensation ska därför tillföras. Förslaget till ändring i lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk Denna lag innehåller bestämmelser om nationella minoriteter, nationella minoritetsspråk, förvaltningsområden och rätten att använda minoritets- språk hos förvaltningsmyndigheter och domstolar samt bestämmelser om Lagen innehåller också bestämmelser om uppföljning av tillämpningen av lagen. I den inledande paragrafen anges lagens innehåll. Paragrafen ändras på så sätt att upplysningen om att lagen innehåller bestämmelser om vissa skyldigheter inom förskola och sådan pedagogisk verksamhet som avses i 25 kap. skollagen (2010:900) som kompletterar eller erbjuds i stället för förskola tas bort, eftersom dessa bestämmelser förs över till skollagen. Övervägandena finns i avsnitt 10.1. Kommuner och landsting ska informera de nationella minoriteterna om deras rättigheter och det allmännas ansvar enligt denna lag och föreskrifter 2017/18:199 som denna lag hänvisar till. Detsamma gäller statliga förvaltningsmyndigheter vars verksamhet är av betydelse för de nationella minoriteterna eller minoritetsspråken. I paragrafen föreskrivs en skyldighet att lämna information till de nationella minoriteterna. Informationen ska inte bara omfatta de nationella minoriteternas rättigheter utan även det allmännas ansvar enligt minoritetslagen och andra föreskrifter som lagen hänvisar till. Sådana hänvisningar finns i nuvarande 4 och 16 §§ samt i 17 § i dess föreslagna lydelse. En åtskillnad görs mellan kommuner och landsting å ena sidan och statliga förvaltningsmyndigheter å andra sidan. För kommuner och landsting finns en ovillkorlig skyldighet att informera om de nationella minoriteternas rättigheter och det allmännas ansvar. För statliga förvaltningsmyndigheter gäller informationsskyldigheten om deras verksamhet är av betydelse för de nationella minoriteterna eller minoritetsspråken. Det är främst två kategorier av myndigheter som har anledning att informera de nationella minoriteterna om deras rättigheter och det allmännas ansvar. Den ena kategorin utgörs av myndigheter som personer som tillhör de nationella minoriteterna regelbundet kan förväntas komma i kontakt med. Det rör sig om sådana myndigheter som de flesta medborgare kommer i kontakt med, såsom , eller . Även länsstyrelserna får anses ingå i denna grupp. Den andra kategorin omfattar myndigheter med sektorsansvar inom områden som har betydelse för minoritetspolitiken, eller vars verksamhet annars är av betydelse för skyddet av de nationella minoriteternas rättigheter. Det handlar i huvudsak om dels myndigheter vars verksamhet har särskild anknytning till något av minoritetspolitikens tre delområden – diskriminering och utsatthet, inflytande och delaktighet samt språk och kulturell identitet – dels myndigheter som har tillsynsuppdrag som kan få betydelse för de nationella minoriteternas rättigheter. Exempel på sådana myndigheter är , och folkminnen, , , Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor, Inspektionen för vård och omsorg, Justitiekanslern och ombudsmän. Paragrafen ändras även genom att ”på lämpligt sätt” tas bort. Det är dock även i fortsättningen upp till respektive kommun, landsting eller statlig förvaltningsmyndighet att bedöma hur informationen ska lämnas. Utgångspunkten bör vara att syftet med informationen är att individer som tillhör de nationella minoriteterna ska kunna tillvarata sina rättigheter. Exempel på hur informationen kan lämnas ges i förarbetena till nu gällande bestämmelse. Där uttalas också att informationen bör lämnas på de minoritetsspråk som kan väntas bli använda av enskilda i deras kontakter med myndigheten (prop. 2008/09:158 s. 65 och 126). uttalanden är alltjämt gällande. Förslaget behandlas i avsnitt 7.2. Förvaltningsmyndigheter ska ge de nationella minoriteterna möjlighet till inflytande i frågor som berör dem och så långt möjligt samråda med minoriteterna i sådana frågor. Samråd enligt första stycket ska ske genom att förvaltningsmyndigheten för en strukturerad dialog med de nationella minoriteterna i syfte att kunna beakta deras synpunkter och behov i myndighetens beslutsfattande. I paragrafen behandlas de nationella minoriteternas möjlighet till inflytande i frågor som berör dem. Paragrafens första stycke ändras på så sätt att uttrycket ”representanter för” tas bort. Genom ändringen tydliggörs att statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter inte enbart bör samråda med representanter som är utsedda av föreningar som företräder de nationella minoriteterna, utan även med personer som tillhör de nationella minoriteterna men som inte är organiserade inom föreningslivet. Paragrafens andra stycke, som är nytt, innehåller en anvisning om hur samråd enligt första stycket ska ske. Skyldigheten att samråda enligt första stycket gäller så långt det är möjligt, vilket innebär att bestämmelsen i andra stycket får ses som en målformulering. I regleringen finns inte något uttryckligt krav på att de synpunkter som framförs vid samråden måste beaktas i beslutsfattandet, men syftet är att så ska ske så långt det är möjligt. gäller också enligt 5 § en skyldighet att ge de nationella minoriteterna möjlighet till inflytande även i andra former än genom samråd. Det centrala för samrådsförfarandet bör vara att de nationella minoriteternas synpunkter verkligen ska kunna beaktas i myndigheternas beslutsfattande. Det innebär att myndigheter bör samråda med de nationella minoriteterna i ett skede där det är möjligt att påverka ett kommande beslut. I kravet på dialog ligger en skyldighet för myndigheter att vinnlägga sig om att skapa former för samråd som gynnar ett ömsesidigt, jämbördigt och förtroendefullt meningsutbyte. Därigenom tydliggörs att det inte är tillräckligt att myndigheter endast informerar de nationella minoriteterna om beslut eller åtgärder. Ledning har hämtats från den europeiska koden för idéburna organisationers medverkan i beslutsprocessen (om den europeiska koden, se avsnitt 8.2). I kravet på struktur ligger en skyldighet för myndigheterna att ha en planering för samråden. Det behöver vara tydligt vad syftet med samrådet är och vad som förväntas av deltagarna. Att hitta rätt målgrupp för samrådet är en annan viktig beståndsdel. Deltagarna behöver få del av underlag till samråden för att kunna delta på jämlika villkor. Som har berörts ovan är det också viktigt att reflektera över när i beslutsprocessen samrådet bör äga rum. Vidare bör det finnas rutiner kring uppföljning och återkoppling till de nationella minoriteterna. Förslaget behandlas i avsnitt 8.2. Förvaltningsmyndigheter ska särskilt främja barns och ungas möjligheter till inflytande och samråd i frågor som berör dem och anpassa formerna för detta till deras förutsättningar. Paragrafen, som är ny, syftar till att öka barns och ungas möjligheter till inflytande i frågor som berör dem. Bestämmelsen innebär att myndigheterna bl.a. behöver ta hänsyn till att barn och unga i mindre utsträckning än tidigare är organiserade genom föreningar och därför överväga 2017/18:199 alternativ till de sedvanliga formerna för samråd. Det kan ske genom att de unga söks upp i sin egen miljö, t.ex. i skolan, på fritidsgårdar, i idrottsföreningar eller sociala medier. Förslaget behandlas i avsnitt 8.3. Kommuner och landsting ska anta mål och riktlinjer för sitt minoritetspolitiska arbete. Uppgifter om mål och riktlinjer som har antagits enligt första stycket ska på begäran lämnas till den myndighet som har uppföljningsansvar enligt 20 §. I paragrafen, som är ny, anges en skyldighet för kommuner och landsting att anta mål och riktlinjer för sitt minoritetspolitiska arbete. Med minoritetspolitiskt arbete i första stycket avses verksamhet som motiveras av de skyldigheter och det ansvar som kommuner och landsting har enligt minoritetslagen och de föreskrifter som lagen hänvisar till. För kommuner kan även verksamhet som motiveras av skollagens bestämmelser om modersmål ingå. Exempel på områden där mål och riktlinjer kan antas är kultur, förskola, skola samt vård- och omsorg. De kan även antas i förhållande till allmänna bestämmelser i minoritetslagen, så som informationsskyldigheten i 3 §, skyldigheten att främja språk och kultur i 4 § och skyldigheten att samråda och ge möjlighet till annat inflytande i 5 §. Kommuner och landsting som ingår i förvaltningsområden kan anta mål och riktlinjer i förhållande till de särskilda skyldigheter som gäller där. Skyldigheten innebär att kommuner och landsting aktivt ska ta ställning till hur det minoritetspolitiska arbetet ska bedrivas och att det ska framgå av någon form av styrdokument. Företrädesvis kan dessa mål och riktlinjer integreras i andra styrdokument som rör mänskliga rättigheter och demokratifrågor, exempelvis handlingsplaner. Ett annat sätt kan vara att målen och riktlinjerna integreras i ordinarie styrdokument, såsom verksamhetsplaner. Det finns dock inget som hindrar att separata handlingsplaner och styrdokument upprättas för det minoritetspolitiska arbetet. Innehållet i dokumenten får anpassas efter lokala förhållanden. Utformningen bör ske i samråd med de nationella minoriteterna. I andra stycket regleras att skyldigheten att anta mål och riktlinjer förenas med en skyldighet för kommuner och landsting att på begäran lämna uppgift till uppföljningsmyndigheten om vilka mål och riktlinjer de har antagit för sin minoritetspolitiska verksamhet. Förslaget behandlas i avsnitt 7.1. Andra kommuner än de som anges i 6 § kan efter ansökan få ingå i förvaltningsområdet för finska, meänkieli eller samiska. Beslut att en kommun ska få ingå i ett förvaltningsområde fattas av regeringen. En kommun som ingår i ett förvaltningsområde efter beslut av regeringen kan ansöka hos regeringen om utträde ur förvaltningsområdet. Regeringen får besluta om utträde endast om det finns synnerliga skäl. Regeringen får meddela föreskrifter om anslutning till och utträde ur ett 94 förvaltningsområde. I paragrafen anges en möjlighet för vissa kommuner att efter ansökan få ingå i förvaltningsområden och vad som gäller för utträde ur ett sådant. Iförsta stycket anges, i linje med att det nya andra stycket, att kommuner, i stället för att kunna göra en anmälan om att få ingå i ett förvaltningsområde, kan ansöka om att få ingå i ett förvaltningsområde. Iandra stycket, som är nytt, anges att en kommun som anslutits till ett förvaltningsområde efter beslut av regeringen kan ansöka om att få utträda ur det. För att regeringen ska få besluta om utträde krävs synnerliga skäl. Även det fallet att regeringen själv skulle initiera en utträdesprocess omfattas. Att det krävs synnerliga skäl innebär att regeringen får besluta om utträde endast i undantagsfall. Så kan t.ex. vara fallet om det trots rimliga ansträngningar från kommunens sida saknas intresse för att utnyttja rättigheterna från den aktuella minoritetens sida. I detta ligger att kommunen har försökt erbjuda och göra personer som tillhör den nationella minoriteten medvetna om de rättigheter som är knutna till förvaltningsområdet, utan att någon har efterfrågat rättigheterna eller att dessa endast har tagits i anspråk sporadiskt. Det är den ansökande kommunen som ska visa att det finns synnerliga skäl för utträde. Vid en utträdesprövning behöver regeringen beakta internationella åtaganden, liksom synpunkter från den berörda nationella minoriteten i kommunen och relevanta riksorganisationer. I det ingår att sådana organisationer bör höras i ärendet. I fråga om kommuner som ingår i förvaltningsområdet för samiska bör höras och hänsyn bör tas till dess synpunkter. Tredje stycket ändras på så sätt att det anges att regeringen även får meddela föreskrifter om utträde ur ett förvaltningsområde. Förslaget behandlas i avsnitt 9.3. Enskilda har alltid rätt att använda finska, meänkieli och samiska vid sina skriftliga kontakter med ombudsmän och . Detsamma gäller vid enskildas skriftliga kontakter med Justitiekanslern, , och Arbetsförmedlingen i ärenden i vilka den enskilde är part eller ställföreträdare för part. Paragrafen innehåller en rätt för enskilda att använda sig av sitt minoritetsspråk vid skriftliga kontakter med vissa myndigheter. Paragrafen ändras på så sätt att meänkieli läggs till bland de språk som enskilda har rätt att använda sig av vid skriftliga kontakter med de myndigheter som anges i bestämmelsen. ombudsmannen till bland de myndigheter som enskilda alltid har rätt att kontakta skriftligt på något av de angivna språken, eftersom enskilda sällan är att beteckna som part i myndighetens ärenden. Arbetsförmedlingen till bland de myndigheter som enskilda har rätt att skriftligen kontakta på något av de angivna språken i ärenden i vilka den enskilde är part eller ställföreträdare för part. nuvarande reglering innebär den ingen rätt att få svar på samma språk. innebär inte heller någon rätt att använda minoritetsspråket vid muntliga kontakter med de myndigheter som räknas upp (prop. 2008/09:158 s. 131). Förslaget behandlas i avsnitt 7.3. Rätten för enskilda att i vissa fall erbjudas förskola och viss annan pedagogisk verksamhet på finska, meänkieli eller samiska regleras i 8 kap. 12 a § och 25 kap. 5 a § skollagen (2010:800). Paragrafen ger upplysning om att bestämmelser om rätt till förskola och viss annan pedagogisk verksamhet på finska, meänkieli eller samiska finns i skollagen. Förslaget behandlas i avsnitt 10.2. En kommun som ingår i ett förvaltningsområde ska erbjuda den som begär det möjlighet att få hela eller en väsentlig del av den service och omvårdnad som erbjuds inom ramen för äldreomsorgen av personal som behärskar finska, meänkieli respektive samiska. Paragrafen innehåller en rätt till äldreomsorg på finska, meänkieli och samiska för enskilda som bor i kommuner som ingår i ett förvaltnings- Paragrafen ändras på så sätt att ”delar” byts ut mot ”en väsentlig del”. Det innebär att kommuner i förvaltningsområden ska, om så begärs, till- handahålla som lägst en väsentlig del av verksamheten på finska, meänkieli respektive samiska. Begreppet väsentlig del har för äldreomsorgens del inte någon explicit grund i ett internationellt åtagande. Begreppet motsvaras dock väl av övergripande internationella åtaganden och ligger i linje med bestämmelsens bakomliggande syfte. som utgör en väsentlig del av verksamheten måste avgöras utifrån en Bedömningen kan behöva göras på olika sätt beroende på omsorgens form och omfattning. Antalet timmar som personal som behärskar språket finns tillgänglig måste ges stor betydelse. omständigheter av betydelse är nivån på personalens språkkunskaper samt strukturen på och förutsägbarheten av språkets närvaro i de äldres vardag. De äldre bör åtminstone ha möjlighet att tala med personal på sitt språk och personalens språkkunskaper bör vara sådana att de möjliggör ett meningsfullt samtal med den äldre. Det bör också vara tydligt och förutsägbart för den äldre i vilka sammanhang och vid vilka tillfällen det finns möjlighet att använda minoritetsspråket. faktorer, som den sammansatta språkmiljön i omsorgen eller behovet av kontinuitet och trygghet kan påverka bedömningen. närvaro av språket i verksamheten kan inte anses tillräckligt. Förslaget behandlas i avsnitt 11.3.1. En kommun som inte ingår i något förvaltningsområde ska erbjuda den som begär det möjlighet att få hela eller en väsentlig del av den service och omvårdnad som erbjuds inom ramen för äldreomsorgen av personal som behärskar finska, jiddisch, meänkieli, chib eller samiska, om kommunen har tillgång till personal med sådana språkkunskaper. Detsamma gäller för en kommun som ingår i ett förvaltningsområde för ett visst språk vad gäller övriga språk. Paragrafen, som är ny, motsvaras delvis av nuvarande 18 § minoritetslagen. Ändringarna består i att ”delar” ersätts av ”en väsentlig del” och att skyldigheten att tillhandahålla äldreomsorg på minoritetsspråk utsträcks till att även omfatta jiddisch och chib. Beträffande begreppet ”väsentlig del” hänvisas till kommentaren till 18 §. Det tydliggörs också att paragrafen omfattar såväl kommuner som inte ingår i något förvaltningsområde som kommuner som ingår i ett eller flera förvaltningsområden för ett visst språk, förutsatt att kommunen har tillgång till personal som har kunskaper i det språk som äldreomsorgen begärs på. För den sistnämnda kommunen gäller skyldigheten i förhållande till övriga språk, dvs. utöver det språk inom vars förvaltningsområde kommunen ingår. I sammanhanget bör erinras om att en kommun kan ingå i förvaltningsområden för flera språk. I 5 kap. 6 § tredje stycket socialtjänstlagen (2001:453) finns en skyldighet för kommunen att verka för att det finns tillgång till personal med kunskaper i ett eller flera av samtliga minoritetsspråken där det behövs i omvårdnaden av äldre människor. Förslaget behandlas i avsnitt 11.3.1 och 11.3.2.