prop · H503177 · 2018-03-20 00:00:00 — Det som avgör om brottet ska rubriceras våldtäkt eller sexuellt övergrepp är vilken typ av sexuell handling det har varit fråga om. De sexuella handlingar som avses är desamma som tidigare bedömdes som sexuellt tvång. Den hittillsvarande praxis som har utvecklats beträffande avgränsningen mellan 1 och 2 §§ med avseende på vilken sexuell handling som har genomförts kan därmed tjäna som vägledning även för den fortsatta tillämpningen (se beträffande begreppet sexuell handling prop. 2004/05:45 s. 31–35). För den närmare innebörden av bestämmelsens övriga rekvisit, se författningskommentaren till 1 § första stycket. Brottsbeteckningen ändras på så sätt att brottet ska benämnas sexuellt övergrepp. I andra stycket ändras brottsbeteckningen samt de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen av om brottet är grovt så att de överensstämmer med dem i 1 § tredje stycket. För en kommentar hänvisas till författningskommentaren till den bestämmelsen. 3 § Den som begår en gärning som avses i 2 § och är grovt oaktsam beträffande omständigheten att den andra personen inte deltar frivilligt, döms för oaktsamt sexuellt övergrepp till fängelse i högst . Om gärningen med hänsyn till omständigheterna är mindre allvarlig, ska det inte dömas till ansvar. Paragrafen är ny och föreskriver straffansvar för oaktsamt sexuellt övergrepp. Övervägandena finns i avsnitt 6.1 och 8.2. Paragrafen tar sikte på den som begår en sådan gärning som avses i straffbestämmelsen om sexuellt övergrepp och är grovt oaktsam beträffande omständigheten att den andra personen inte deltar frivilligt. En likartad reglering finns i 1 a §, som straffbelägger oaktsam våldtäkt. Den enda skillnaden i förhållande till den paragrafen är vilken sexuell handling det är fråga om. För en kommentar hänvisas till författningskommentaren till den paragrafen. Bestämmelsen i andra stycket i förevarande paragraf bör normalt leda till att straffansvaret förbehålls sådana gärningar som, om det förelegat uppsåt i förhållande till att den andra personen inte deltar frivilligt, varit att bedöma enligt 2 § andra stycket. 4 § Den som, med ett barn , genomför ett samlag eller en annan Prop. 2017/18:177 sexuell handling som med hänsyn till kränkningens allvar är jämförlig med samlag, döms för våldtäkt mot barn till fängelse i lägst två och högst . Detsamma gäller den som begår en gärning som avses i första stycket mot ett barn som fyllt femton men inte och som är avkomling till gärningsmannen eller står under fostran av eller har ett liknande förhållande till gärningsmannen, eller för vars vård eller tillsyn gärningsmannen ska svara på grund av en myndighets beslut. Är brott som avses i första eller andra stycket att anse som grovt, döms för grov våldtäkt mot barn till fängelse i lägst fem och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningsmannen har använt våld eller hot om brottslig gärning eller om fler än en förgripit sig på barnet eller på annat sätt deltagit i övergreppet eller om gärningsmannen med hänsyn till tillvägagångssättet eller barnets låga ålder eller annars visat särskild hänsynslöshet eller råhet. I paragrafen regleras straffansvar för våldtäkt mot barn och grov våldtäkt mot barn. I första stycket görs en ändring i förtydligande syfte. Tredje stycket ändras på så sätt att straffminimum för grov våldtäkt mot barn höjs till fängelse . Det görs även en språklig ändring. Övervägandena finns i avsnitt 5.5 och 8.1. Ändringen i första stycket avser att tydliggöra att paragrafen träffar även situationer då genomförandet av samlaget eller den andra sexuella handlingen består i att barnet utför handlingen på sig själv eller med någon annan än gärningsmannen. Det som avses är sådana övergrepp som sker utan kroppslig beröring från gärningsmannens sida. Sexualbrott kan alltså utföras på distans, t.ex. på internet (se NJA 2015 s. 501). Höjningen av straffminimum i tredje stycket syftar till att höja straffnivån för brottet. Ändringen är inte avsedd att påverka gränsdragningen mellan brott av normalgraden och grovt brott. 5 § Är ett brott som avses i 4 § första eller andra stycket med hänsyn till omständigheterna vid brottet att anse som mindre grovt, döms för sexuellt utnyttjande av barn till fängelse i högst . Paragrafen, som reglerar straffansvar för sexuellt utnyttjande av barn, ändras språkligt på så sätt att ”mindre allvarligt” ersätts med ”mindre grovt”. Någon saklig ändring är inte avsedd. Övervägandena finns i avsnitt 8.4. 6 § Den som, med ett barn eller med ett barn som fyllt femton men inte och som gärningsmannen står i ett sådant förhållande till som avses i 4 § andra stycket, genomför en annan sexuell handling än som avses i 4 och 5 §§, döms för sexuellt övergrepp mot barn till fängelse i högst . Är brottet grovt, döms för grovt sexuellt övergrepp mot barn till fängelse i lägst ett och högst . Vid bedömningen av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningsmannen är närstående till barnet eller i övrigt utnyttjat sin ställning eller missbrukat ett särskilt förtroende eller om fler än en förgripit sig på barnet eller på annat sätt deltagit i övergreppet eller om brottet med hänsyn till tillvägagångssättet eller barnets låga ålder eller annars inneburit ett hänsynslöst utnyttjande av barnet. I paragrafen regleras straffansvar för sexuellt övergrepp mot barn och grovt sexuellt övergrepp mot barn. Första stycket ändras språkligt för att uppnå större enhetlighet mellan utformningen av straffbestämmelserna om våldtäkt mot barn och sexuellt övergrepp mot barn. Det görs även en språklig ändring i andra stycket. Några sakliga ändringar är inte avsedda. 13 § Till ansvar som i detta kapitel är föreskrivet för en gärning som begås mot någon under en viss ålder ska dömas även den som inte haft uppsåt till men varit oaktsam beträffande omständigheten att den andra personen inte uppnått den åldern. I paragrafen regleras ett undantag från kravet på gärningsmannens uppsåt. Paragrafen ändras på så sätt att oaktsamhetskravet ges en ny lydelse. Övervägandena finns i avsnitt 7.4. I paragrafen föreskrivs undantag från det allmänna kravet på uppsåt enligt 1 kap. 2 § första stycket när det gäller sexualbrott mot barn i 6 kap. De paragrafer som aktualiseras är 4–6 och 8–10 a §§. Av bestämmelsen följer att en gärningsman kan dömas till ansvar för gärningen även om han eller hon inte haft uppsåt till men varit oaktsam beträffande omständigheten att barnet inte uppnått en viss ålder. Paragrafen innebär att ett allmänt oaktsamhetskrav gäller. Någon kvalificerad form av oaktsamhet krävs alltså inte. Oaktsamheten kan vara antingen medveten eller omedveten. En allmän oaktsamhetsbedömning ska göras. Samtliga för gärningsmannen iakttagbara omständigheter som inträffat, eller förhållanden som förelegat, för gärningen ska beaktas. Straffansvar vid medveten oaktsamhet omfattar det fallet att gärningsmannen misstänker att barnet är under den för ett visst brott relevanta åldern, dvs. 15 eller , men ändå genomför den aktuella gärningen. Bedömningen av medveten oaktsamhet motsvarar första ledet i prövningen av likgiltighetsuppsåtet. Det innebär att kravet på oaktsamhet är uppfyllt i de fall en prövning av likgiltighetsuppsåtet utfaller negativt endast på grund av att det brister i likgiltighetsuppsåtets andra led, dvs. när gärningsmannen är likgiltig till risken för att barnet inte uppnått en viss ålder men inte till att så verkligen är fallet. Straffansvaret omfattar även det fallet att gärningsmannen varit omedvetet oaktsam, dvs. när gärningsmannen inte misstänker, alltså inte inser risken för, att barnet inte har uppnått en viss ålder, men borde ha gjort det. I dessa fall krävs för ansvar att det finns något som personen kunde ha gjort för att komma till insikt och att det också är något som denne borde ha gjort. Ofta är det som personen kan göra för att komma till insikt något ganska enkelt, som att fråga, tänka efter eller kontrollera de närmare förhållandena. Skyldigheten att vidta någon form av kontroll av den unges ålder ökar ju tydligare indikationer det finns på att den andra personen inte uppnått en viss ålder. Den omständigheten att en person över huvud taget inte har vidtagit någon form av kontroll av den unges ålder kan alltså, om förhållandena medfört att personen borde ha varit på sin vakt, tala för att han eller hon inte har agerat med tillräcklig grad av aktsamhet för att undvika straffansvar. Förhållandet att en person har vidtagit olika former av kontrollåtgärder för att få klarhet i den unges ålder kan däremot tala för att personen inte varit oaktsam, under förutsättning att åtgärderna varit Hur långtgående denna kontroll bör vara får bedömas Prop. 2017/18:177 från fall till fall i rättstillämpningen. En omständighet som varit central för oaktsamhetsbedömningen har varit den unges kroppsutveckling och vad som får anses vara utrett kring denna. Även fortsättningsvis kan barnets kroppsliga mognad vara av betydelse för bedömningen av om en person varit oaktsam i förhållande till den unges ålder. Vid denna bedömning måste dock beaktas att ungas kroppsutveckling varierar och att barns pubertet generellt sett infaller i lägre åldrar . I stället för att lägga huvudsakligt fokus på barnets kroppsutveckling ska samtliga omständigheter som förelegat vid tiden för gärningen beaktas. Om oaktsamhet avseende barnets ålder inte kan bevisas, kan i stället straffbestämmelser som inte har ålderskrav komma att tillämpas. 15 § För försök till våldtäkt, grov våldtäkt, sexuellt övergrepp, grovt sexuellt övergrepp, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, sexuellt utnyttjande av barn, sexuellt övergrepp mot barn, grovt sexuellt övergrepp mot barn, utnyttjande av barn för sexuell posering, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering, köp av sexuell handling av barn, köp av sexuell tjänst, koppleri och grovt koppleri döms det till ansvar enligt 23 kap. Detsamma gäller för förberedelse till koppleri samt för förberedelse och stämpling till och underlåtenhet att avslöja eller förhindra våldtäkt, grov våldtäkt, våldtäkt mot barn, grov våldtäkt mot barn, grovt utnyttjande av barn för sexuell posering och grovt koppleri. Paragrafen reglerar i vilka fall osjälvständiga brottsformer av brotten i 6 kap. är kriminaliserade. Första stycket ändras med anledning av dels de nya brottsbeteckningarna sexuellt övergrepp och grovt sexuellt övergrepp, dels att paragrafen om sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning och grovt sexuellt utnyttjande av person i beroendeställning upphävs. 4 § De i 1 § bestämda tiderna ska räknas från den dag brottet begicks. Om det förutsätts att en viss verkan av handlingen ska ha inträtt innan en påföljd får dömas ut, ska tiden räknas från den dag då sådan verkan inträdde. Vid brott som avses i följande bestämmelser ska de i 1 § bestämda tiderna räknas från den dag målsäganden fyller eller skulle ha fyllt : 1.6 kap. 4–6, 8 och 9 §§ eller försök till sådana brott, 2.6 kap. 1–3, 10 och 12 §§ eller försök till brott enligt 6 kap. 1, 2 och 12 §§, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt , 3.16 kap. 10 a § första och femte styckena eller försök till sådana brott, om brottet avser skildring av barn i pornografisk bild och en tillämpning av första stycket inte leder till att möjligheten att döma ut påföljd bortfaller senare, 4.2 § lagen (1982:316) med förbud mot könsstympning av kvinnor eller försök till sådant brott, om brottet begåtts mot en person som inte fyllt . Vid bokföringsbrott som inte är ringa ska tiden räknas från den dag då den bokföringsskyldige har försatts i konkurs, fått eller erbjudit ackord eller inställt sina betalningar, om detta skett från brottet. Om den bokföringsskyldige från brottet blivit föremål för revision av , ska tiden räknas från den dag då revisionen beslutades. Paragrafen innehåller bestämmelser om beräkning av tid för Andra stycket andra punkten, som reglerar en förlängd 2017/18:177 preskriptionstid för vissa sexualbrott om brottet begåtts mot en person som inte fyllt , ändras. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Ändringen i andra stycket andra punkten innebär att paragrafhänvisningen avseende försök till brott ändras. Detta är en följd av att oaktsam våldtäkt och oaktsamt sexuellt övergrepp, som omfattas av punkten utan att någon lagändring behöver göras, inte är straffbelagda som försök. Genom ändringen åstadkoms att hänvisningen endast avser brott som är kriminaliserade på försöksstadiet. Ändringen innebär ingen förändring i sak. 13.2Förslaget till lag om ändring i 5 § Ska enligt 21 kap. 3 a eller 3 b § en offentlig försvarare utses för den misstänkte eller den tidigare tilltalade, ska undersökningsledaren göra anmälan om det hos rätten. Undersökningsledaren ska också göra anmälan hos rätten, om målsäganden begär att få ett målsägandebiträde eller om det annars finns anledning att förordna ett sådant biträde. Avser förundersökningen brott enligt 6 kap. , ska anmälan om målsägandebiträde göras när förundersökningen har inletts eller återupptagits, om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde. Om det inte pågår någon förundersökning ska anmälan enligt första stycket göras av åklagaren. Paragrafen, som reglerar när anmälan om offentlig försvarare och målsägandebiträde ska göras hos rätten, ändras på så sätt att ett tillägg görs i första stycket. Övervägandena finns i avsnitt 10. Ändringen i första stycket innebär ett krav på förundersökningsledaren att när en förundersökning om brott enligt 6 kap. har inletts eller återupptagits göra en anmälan om målsägandebiträde, om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av sådant biträde. har gällt att ett målsägandebiträde ska utses för i princip alla målsägande när förundersökning i mål om brott enligt 6 kap. inleds eller återupptas. Ändringen är avsedd att säkerställa att frågan ställs under rättens prövning efter att en förundersökning har inletts eller återupptagits. Om förundersökningsledaren beslutar att inte inleda förundersökning aktualiseras dock inte frågan om målsägandebiträde eftersom frågan är knuten till att en förundersökning inleds eller återupptas. Kravet på omedelbar anmälan om biträde innebär att det inte längre ska finnas utrymme för att avvakta med att ta upp frågan eller att anmäla en begäran om biträde till domstol till dess att bevisläget har förbättrats eller försvagats genom fortsatta utredningsåtgärder. Det ska dock finnas ett visst utrymme för förundersökningsledare att inte ge in en framställan om målsägandebiträde till rätten för prövning. Om det är uppenbart att målsäganden saknar behov av målsägandebiträde behöver en begäran om förordnande inte ges in till rätten. Ett exempel är fall där en vuxen person har utsatts för ett mindre allvarligt sexuellt ofredande. Vidare kan det finnas fall då det står helt klart för polis och åklagare att ett brott inte har begåtts, t.ex. för att någon brottsförutsättning saknas. De situationer då förundersökningsledaren kan låta bli att ge in en Prop. 2017/18:177 begäran om målsägandebiträde till domstol ska betraktas som I tveksamma fall bör förundersökningsledaren ge in en begäran om målsägandebiträde till domstolen med angivande av de skäl som eventuellt finns mot ett förordnande. Målsäganden får då en prövning av frågan och en möjlighet att överklaga ett negativt beslut till högre instans. 20 d § Med hemlig rumsavlyssning avses avlyssning eller upptagning som 1.görs i hemlighet och med ett tekniskt hjälpmedel som är avsett att återge ljud, 2.avser tal i enrum, samtal mellan andra eller förhandlingar vid sammanträden eller andra sammankomster som allmänheten inte har tillträde till. Hemlig rumsavlyssning får användas vid en förundersökning om 1.brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , 2.spioneri enligt 19 kap. 5 § , 3.brott som avses i 3 § lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter, om det finns anledning att anta att gärningen har begåtts på uppdrag av eller har understötts av en främmande makt eller av någon som har agerat för en främmande makts räkning och det kan antas att brottet inte leder till endast böter, 4.annat brott om det med hänsyn till omständigheterna kan antas att brottets straffvärde överstiger fängelse och det är fråga om a) människohandel enligt 4 kap. 1 a § , b) grov människoexploatering enligt 4 kap. 1 b § tredje stycket , c) våldtäkt enligt 6 kap. 1 § första stycket , d) grovt sexuellt övergrepp enligt 6 kap. 2 § andra stycket , e) våldtäkt mot barn enligt 6 kap. 4 § första eller andra stycket , f) grovt sexuellt övergrepp mot barn enligt 6 kap. 6 § andra stycket , g) grovt utnyttjande av barn för sexuell posering enligt 6 kap. 8 § tredje stycket h) grovt koppleri enligt 6 kap. 12 § tredje stycket , i) grov utpressning enligt 9 kap. 4 § andra stycket , j) grovt barnpornografibrott enligt 16 kap. 10 a § femte stycket , k) grovt övergrepp i rättssak enligt 17 kap. 10 § tredje stycket , l) grovt narkotikabrott enligt 3 § narkotikastrafflagen (1968:64), eller m) grov narkotikasmuggling enligt 6 § tredje stycket lagen (2000:1225) om straff för smuggling, 5.försök, förberedelse eller stämpling till brott som avses i 1–3, om en sådan gärning är belagd med straff, 6.försök, förberedelse eller stämpling till brott som avses i 4, om en sådan gärning är belagd med straff och det med hänsyn till omständigheterna kan antas att gärningens straffvärde överstiger fängelse . Paragrafen reglerar vad som avses med hemlig rumsavlyssning och för vilka brott sådan avlyssning får användas vid en förundersökning. Som en följd av ändringarna i 6 kap. ändras hänvisningarna i andra stycket fjärde punkten till våldtäkt enligt 6 kap. 1 § första stycket respektive grovt sexuellt övergrepp enligt 6 kap. 2 § andra stycket . Övervägandena finns i avsnitt 9. Utdrag ur sammanfattningen av betänkandet Ett starkare skydd för den sexuella integriteten (SOU 2016:60) beslutade regeringen att tillsätta en särskild utredare med uppdrag att göra en översyn av våldtäktsbrottet. Utredningen ombildades senare – genom beslut – till en parlamentariskt sammansatt kommitté och har därefter fått ytterligare ett tilläggsdirektiv. Kommittén har antagit namnet sexualbrottskommitté. Vårt uppdrag har i huvudsak bestått av tre delar. Den första och mest omfattande delen av uppdraget har bestått i att göra en översyn av våldtäktsbrottet. I den delen har särskilt ingått att •genomföra en praxisgenomgång i syfte att kartlägga hur våldtäktsbrottet har tolkats och tillämpats •överväga om det bör införas en samtyckesbaserad regleringsmodell för våldtäkt •ta ställning till om straffet för de mest allvarliga fallen av våldtäkt och våldtäkt mot barn bör skärpas •analysera om den befintliga lagstiftningen erbjuder ett tillräckligt starkt skydd mot vissa sexuella övergrepp som med hjälp av modern teknik sker via internet •lämna förslag på hur en reglering för ett särskilt straffansvar för oaktsamhetsbrott avseende våldtäkt bör utformas. Den andra delen av uppdraget har varit att granska och analysera hur de brottsbekämpande myndigheterna utreder ärenden om våldtäkt och hur rättsväsendet i övrigt hanterar sådana ärenden för att därefter överväga åtgärder för hur rättsväsendet ytterligare kan förbättra sitt arbete inom området. Den tredje delen av uppdraget har bestått i att överväga om åtgärder kan vidtas för att förbättra rutinerna när det gäller förordnande av målsägandebiträde. Utifrån den kartläggning och analys som vi har gjort i nämnda delar har uppdraget även inneburit att lämna förslag på de författningsändringar eller andra åtgärder som krävs. I uppdraget inryms även ett ställningstagande till vilka konsekvenser som kan följa på förslagen. Behovet av en ny sexualbrottslagstiftning Sexualbrottslagstiftningen har varit föremål för översyn , vilket resulterade i en omfattande reform och Vid båda tillfällena övervägdes om lagstiftningen skulle ändras så att grunden för straffansvar skulle vara bristande samtycke. I samband med reform var det främsta skälet som framfördes mot en samtyckeslagstiftning att det fanns en risk för att fokus på målsäganden skulle öka om lagen konstruerades på det sättet. Vid det tillfället fanns det inget konkret lagförslag att ta ställning till utan regeringens ställningstagande gjordes mot bakgrund av en tänkt s.k. ren samtyckeslagstiftning. Med en sådan lagstiftning avses att straffansvaret enbart baseras på frånvaro av samtycke utan att det ges några närmare anvisningar i lagen om vilka krav som ska ställas för att samtycket ska godtas (eller med andra ord anses giltigt). 2013 framhölls att skälen för att göra grundläggande förändringar i lagstiftningen efter att reform hade trätt i kraft måste vara mycket starka. Regeringen menade då att de brister i sexualbrottslagstiftningen som sexualbrottsutredning hade pekat på kunde avhjälpas genom ändringar i den befintliga lagen. Den grundläggande konstruktionen skulle därför inte ändras. Genom den översyn som vi har gjort har vi dragit slutsatsen att skyddet för den sexuella integriteten, i den bemärkelsen att de gärningar som bör vara straffbara också är straffbara, förefaller vara heltäckande. I några situationer kan det dock ifrågasättas om den befintliga lagstiftningen säkerställer ett tillräckligt starkt straffrättsligt skydd mot vissa gärningar. De fall som vi har identifierat som problematiska är sådana där en sexuell handling har genomförts med en person som inte vill delta i handlingen, men där det inte har förekommit något tvång och gärningsmannen inte heller har utnyttjat personens särskilt utsatta situation eller beroendeställning. Samma problem utpekades som en brist i lagstiftningen av sexualbrottsutredning. Även hanteringen av de s.k. virtuella våldtäkterna har, i vart fall fram till relativt , varit svåra att inrymma i det befintliga regelverket. Trots att det har gjorts flera ändringar i sexualbrottslagstiftningen finns det alltså fortfarande situationer där den sexuella integriteten och självbestämmanderätten kränks och där det är tveksamt om gärningen omfattas av ett tillräckligt starkt straffrättsligt skydd. Mot den bakgrunden menar vi att det återigen finns anledning att överväga om sexualbrottslagstiftningen ska ändras. Behovet av förändring kan hanteras på två sätt. Antingen kan den nuvarande lagstiftningen återigen kompletteras eller förtydligas. Alternativt kan lagstiftningen ändras så att den i stället utgår från att det är straffbart att genomföra en sexuell handling med någon som inte deltar frivilligt. I valet mellan att komplettera den nuvarande lagstiftningen och helt ändra den har vi kommit fram till att lagen ska ändras. Skälen för det är dels att vi menar att de farhågor som har framförts mot en samtyckeslagstiftning i tidigare lagstiftningsärenden kan hanteras genom ett gediget lagstiftningsarbete, dels att det finns flera fördelar med att ändra lagen så att gränsen mellan straffbar och straffri gärning dras vid om genomförandet av en sexuell handling har varit ofrivilligt snarare än framtvingad med något medel eller genom att en persons utsatta situation har utnyttjats (se avsnitt 5.2 för en grundligare genomgång i detta avseende). Vårt förslag är alltså att lagkonstruktionen för sexualbrott ska ändras genom att kapitlets huvudstadgande utformas på så sätt att straffbarheten drabbar den som, med en person som inte deltar frivilligt, genomför ett samlag eller en annan sexuell handling som med hänsyn till kränkningens allvar är jämförlig med samlag. Motsvarande ändring föreslås för bestämmelsen om sexuellt tvång. För att undvika att vårt förslag leder till orimliga förväntningar på att förändringen ska leda till fler fällande domar bör det framhållas att det inte finns skäl att anta att en samtyckeslagstiftning kommer att leda till några större skillnader när det gäller antalet fällande domar. De bevissvårigheter som finns med dagens lagstiftning kommer nämligen att vara desamma med den reglering som vi föreslår.