prop · H503200 · 2018-03-26 00:00:00 — anskaffar, utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som har angripits (9 §). Rätten kan vidare besluta om ett vitesförbud även om angreppet inte objektivt sett kan leda till straff- eller skadeståndsansvar enligt lagen. Även den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet i strid med offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) eller ett förordnande om tystnadsplikt eller ett förbehåll som meddelats med stöd av den lagen utför ett angrepp i lagens mening. Detsamma gäller för styrelseledamöter eller revisorer i exempelvis aktiebolag som angriper bolagets företags- hemligheter vid fullgörandet av uppdraget. Vitesförbud kan alltså bli aktuellt i dessa mer sällsynta situationer även om det då normalt saknas ett straff- eller skadeståndsansvar i lagen. De frågor som domstolen ska pröva är om det föreligger ett angrepp på en företagshemlighet (3 §) och om angreppet är obehörigt (4 §). förutsätts att angreppet på företagshemligheten är obehörigt för att ett vitesförbud ska vara aktuellt gäller utan att det, till skillnad från i den hittillsvarande lagen, uttryckligen anges i bestämmelsen. En arbetstagare som efter anställningens slut utnyttjar eller röjer den tidigare arbetsgivarens företagshemligheter kan förbjudas att göra detta endast om det finns synnerliga skäl. Om det inte finns synnerliga skäl är angreppet på företagshemligheten inte obehörigt (4 § och 7 § andra Angreppet kan inte förhindras genom ett vitesförbud. Det behöver inte föras någon bevisning om angreppets skadeverkning- Det krävs dock, liksom enligt den hittillsvarande lagen, att den infor- mation som har angripits är företagshemlig enligt 2 § (jfr 1987/88:155 s. 28 f.). I 13 § regleras en undantagssituation, då ett beslut om förbud mot utnyttjande kan meddelas även om informationen som förbudet avser är företagshemlig. Rättens beslut ska inbegripa en skyldighet för någon att på ett eller annat sätt avhålla sig från att angripa en viss företagshemlighet. nad från vad som gäller enligt motsvarande bestämmelser i bl.a. lagen (1960:729) om upphovsrätt till litterära och konstnärliga verk, patentlag- en (1967:837) och varumärkeslagen (2010:1877) krävs det inte att beslut- et om förbud tar sikte på det angrepp som angriparen har utfört (jfr rätts- fallet NJA 2007 s. 431). Den som har angripit en företagshemlighet genom att anskaffa den kan alltså förbjudas att utnyttja eller röja före- Innehavaren av företagshemligheten har inte någon ovillkorlig rätt att få till stånd ett förbud även om de förutsättningar som anges i lagen för ett beslut i och för sig är uppfyllda. Beslutet om vitesförbud ska också Vidare ska beslutet vara tillräckligt entydigt och konkretis- erat (jfr rättsfallet NJA 2000 s. 435). Beslutet ska vara avgränsat och preciserat på ett sådant sätt att det klart framgår vad förbudet omfattar, dvs. om förbudet innebär att angriparen måste avhålla sig från varje slags angrepp på företagshemligheten eller om det exempelvis endast är ett röj- ande av hemligheten som förbjuds. Den som förbudet riktar sig mot ska veta vad han eller hon inte får göra. Enligt andra stycket, som saknar motsvarighet i den hittillsvarande lag- en, får rätten besluta om ett vitesförbud även mot den som har handlat på ett sätt som medför att ett angrepp på en företagshemlighet är nära före- stående. Begreppet nära förestående används i paragrafen för att avgränsa de åtgärder som utförts i syfte att fullborda eller främja ett angrepp på en företagshemlighet och som kan föranleda ett civilrättsligt ansvar. Dels rör det sig om situationer när ett obehörigt angrepp på en företagshemlig- het har påbörjats men inte fullbordats, exempelvis då någon olovligen har avsänt en försändelse med företagshemligheter utan att försändelsen har nått mottagaren. Dels rör det sig om situationer när någon har vidtagit förberedande åtgärder inför ett angrepp utan att angreppet har påbörjats, exempelvis då någon utan innehavarens samtycke har kopierat handling- ar som innehåller företagshemligheter och som han eller hon har lovlig tillgång till i syfte att anskaffa, utnyttja eller röja företagshemligheterna. I båda fallen har något fullbordat angrepp på företagshemligheten inte skett men ett angrepp får anses som nära förestående. Det finns inte något krav på att det står klart att angreppet kommer att full- bordas, även om det ofta ligger nära till hands att utgå från det. Ett straffbart försök eller förberedelse till företagsspioneri enligt 26 § är alltid nära förestående i den förevarande bestämmelsens mening. Som framgått är det emellertid inte endast straffbara gärningar som kan leda till ett vitesförbud. Bestämmelsen kan tillämpas i varje situation då ett angrepp på en företagshemlighet är nära förestående, och oberoende av om angreppet är kriminaliserat. Vid bedömningen av om ett angrepp är nära förestående kan dock den straffrättsliga regleringen om försök och förberedelse till brott tjäna som en utgångspunkt för vilka förfaranden som kan leda till ett vitesförbud. Enligt straffrätten gäller att den som har påbörjat utförandet av ett visst brott utan att detta kommit till fullbordan kan dömas för försök till brott, om fara förelegat att handlingen skulle leda till brottets fullbordan eller om sådan fara var utesluten endast på grund av tillfälliga omständigheter (23 kap. 1 § ). I fråga om förberedelse till brott gäller straff- ansvaret den som med uppsåt att utföra eller främja brott antingen tar emot eller lämnar pengar eller annat som betalning för ett brott eller för att täcka kostnader för utförandet av ett brott, eller skaffar, tillverkar, lämnar, tar emot, förvarar, transporterar, sammanställer eller tar annan liknande befattning med något som är särskilt ägnat att användas som hjälpmedel vid ett brott (23 kap. 2 § ). Avsikten är att motsvarande i tillämpliga delar ska gälla som utgångs- punkt för prövningen av om ett angrepp på en företagshemlighet är nära förestående. En grundläggande förutsättning för att ett angrepp på en företagshem- lighet ska anses som nära förestående är att den som talan om förbud 2017/18:200 riktas mot har vidtagit några slags åtgärder som syftar antingen till att han eller hon själv ska fullborda angreppet, eller till att främja någon annans angrepp på hemligheten. I detta ligger att de åtgärder som person- en har utfört har vidtagits i avsikt att genomföra eller främja ett anskaff- ande, utnyttjande eller röjande i lagens mening. I så måtto innehåller bestämmelsen ett krav på subjektiv täckning som saknar motsvarighet i Därutöver uppställs inte något krav på subjektiv täckning hos den pers- on som vitesförbudet riktas mot. Det saknar betydelse om han eller hon inte känner till att den information som han eller hon avser att röja utgör Inte heller har det någon betydelse om han eller hon är av uppfattningen att ett röjande av företagshemligheten är behör- igt trots att så inte är fallet. Av det som har sagts följer att ett vitesförbud som grundas på ett påstående om att ett angrepp på en företagshemlighet är nära förestående inte bör beslutas i fråga om en arbetstagare som i strid med arbetsgivar- ens instruktioner kopierar handlingar med företagshemligheter i syfte att underlätta utförandet av arbetsuppgifterna. eller genom att arbetstagaren använder kopiorna inom ramen för sina arbetsuppgifter sker något anskaffande av företagshemligheterna. därmed inte att tala om något nära förestående angrepp på företagshem- Ett vitesförbud kan däremot beslutas om arbetstagaren kopierar hand- lingarna i syfte att göra kopiorna till sina genom att ta hem kopiorna eller på annat sätt skaffa undan dem. I det fallet kan ett angrepp i form av ett anskaffande av företagshemligheterna anses som nära förestående. Om en arbetstagare olovligen har anskaffat dokumentation som inne- håller företagshemligheter under sin anställning, exempelvis genom att tillägna sig dokumentationen, och detta uppdagas först sedan anställning- en har upphört, kan arbetsgivaren normalt i domstol begära att doku- mentationen av företagshemligheterna ska återlämnas eller förstöras. detta fall föreligger ett fullbordat angrepp på företagshemligheterna. beslut enligt förevarande bestämmelse är då inte aktuellt. Situationen är en annan om arbetstagaren efter anställningens slut vid- tar åtgärder för att utnyttja eller röja en företagshemlighet som han eller hon inte kan sägas ha anskaffat genom ett angrepp, eller om han eller hon vidtar förberedande åtgärder i ett sådant syfte. Det kan exempelvis röra sig om arbetstagarens odokumenterade kännedom om företagets kund- krets eller tillverkningsmetoder. Ett sådant förfarande kan innebära att ett angrepp på företagshemligheterna är nära förestående, men endast om angreppet hade varit otillåtet om det fullbordats. Det förutsätts därvid, i enlighet med vad som sägs ovan, att det finns synnerliga skäl för att hålla arbetstagaren ansvarig (7 § andra stycket). Eftersom lagen endast gäller obehöriga angrepp får domstolen inte besluta om ett vitesförbud vid ett nära förestående angrepp som, om det fullbordats, hade varit behörigt enligt lagen. exemplet med en arbetstagares utnyttjande och röjande av en tidigare arbetsgivares företagshemligheter, kan nämnas att det inte finns utrymme att förbjuda den som vidtar åtgärder för att anskaffa en företagshemlighet i syfte att avslöja skälig misstanke om brott med fängelse i straffskalan, från att anskaffa dokumenten (jfr 4 §). Av 22 § framgår att det är företagshemlighetens innehavare som får föra talan om vitesförbud. Talan kan endast riktas mot den som har angripit företagshemligheten eller har handlat på ett sätt som medför att ett angrepp är nära förestående. I tredje stycket anges att ett vitesförbud under vissa förhållanden kan hävas på talan av den som har ålagts förbudet. Bestämmelsen motsvarar vad som gäller enligt den hittillsvarande lagen. 13 § Rätten får vid vite förbjuda den som har angripit en företagshemlig- het, och därigenom orsakat att informationen är företagshem- lig enligt 2 §, att utnyttja informationen. Paragrafen innehåller en möjlighet att vid vite förbjuda den som har angripit en företagshemlighet, och som genom angreppet orsakat att informationen är företagshemlig, att utnyttja infor- mationen. Den saknar motsvarighet i den hittillsvarande lagen. Med para- grafen genomförs artikel 13.1 andra stycket och 13.2 samt artikel 16 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 10.2. Paragrafen avser slutliga avgöranden. Rättens möjlighet att besluta interimistiskt om motsvarande vitesförbud regleras i 15 §. I vissa situationer kan skadeverkningarna av att en företagshemlighet röjs vara svåra att överblicka. Ett skadestånd kan inte alltid kompensera innehavaren av företagshemligheten, dvs. den som lagligen kontrollerade informationen när den fortfarande var företagshemlig, fullt ut för skadan. Ett vitesförbud enligt paragrafen motverkar att angriparen, genom att använda informationen, får ett otillbörligt försprång på marknaden gent- emot innehavaren av företagshemligheten. Därigenom kan innehavarens skada begränsas. Enligt paragrafen krävs inte att innehavaren kan visa att angriparens utnyttjande av företagshemligheten skulle orsaka en mätbar skada. Det kan vara skäl nog för ett förbud att det avskräcker angriparen från att angripa företagshemligheter. Ett vitesförbud enligt paragrafen måste vara tidsbestämt, och det kan endast riktas mot den som har angripit en företagshemlighet och orsakat att den är företagshemlig. Det finns inte utrymme för dom- stolen att besluta om förbud för andra personer än angriparen att utnyttja informationen. Informationen är tvärtom som utgångspunkt tillgänglig för var och en som vill använda sig av den. Om flera personer har deltagit i ett angrepp på en företagshemlighet som har orsakat att informationen är företagshemlig, får ett förbud meddelas mot samtliga, under förutsättning att informationen vid var och en av de olika personernas deltagande i angreppet fortfarande var företagshemlig. Om det inte går att avgöra vem som har orsakat att infor- mationen är hemlig kan något förbud inte meddelas. Hur vitesförbudet ska gälla får bestämmas utifrån omständig- heterna i det enskilda fallet och med hänsyn till allmänna principer om proportionalitet. Ett riktmärke är att förbudstiden ska vara så lång att angriparen vid förbudstidens utgång inte längre har något försprång på marknaden. Av betydelse kan vara hur det uppskattningsvis hade tagit för angriparen att själv ta fram företagshemligheten. Som regel bör förbudstiden inte vara längre än företagshemlighetens potentiella livs- 2017/18:200 längd. Det har också betydelse under vilka förhållanden angreppet ägde rum och hur hårt ett beslut om förbud skulle drabba angriparen. I vissa fall kan omständigheterna vara sådana att det inte är skäligt att angripar- en alls meddelas något förbud. 14 § Om sökanden visar att det finns sannolika skäl för att en företags- hemlighet har angripits och det skäligen kan befaras att motparten genom att fortsätta angreppet förringar värdet av företagshemligheten, får rätten besluta om ett vitesförbud enligt 12 § för tiden fram till dess att målet slutligt har avgjorts eller något annat har beslutats. Rätten får under mot- svarande förutsättningar besluta om förbud även då ett angrepp på en företagshemlighet är nära förestående. Avser angreppet utnyttjande av en företagshemlighet får rätten avslå en begäran om förbud mot utnyttjande av företagshemligheten, eller upp- häva ett beslut om ett sådant förbud som har meddelats med stöd av första stycket, om 1.motparten ställer säkerhet för den ersättning som han eller hon kan bli skyldig att betala till innehavaren, och 2.utnyttjandet inte medför att hemligheten röjs. Paragrafen innehåller bestämmelser om vissa interimistiska beslut. Den motsvarar delvis 13 § i den hittillsvarande lagen (prop. 1987/88:155 s. 29 och 52). Med paragrafen genomförs artikel 10.1 a, 10.1 b och 10.2, arti- kel 11.1 och 11.2 samt artikel 16 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 10.4. Första stycket är, liksom dess motsvarighet i den hittillsvarande lagen, utformat med 15 kap. bestämmelser om säkerhets- åtgärder som förebild. På motsvarande sätt som vid tillämpning av rätte- gångsbalken ska det finnas en risk för att motparten genom att fortsätta angreppet på företagshemligheten förringar värdet av den. En nyhet i förhållande till den hittillsvarande lagen är att frågan om interimistiskt vitesförbud kan tas upp av domstolen som en säkerhets- åtgärd redan innan talan i huvudsaken har väckts, på liknande sätt som enligt . Detta följer av att det inte längre förutsätts att yrkandet har framställts av den som ansökt om ett slutligt vitesförbud (se i den hittillsvarande lagen 13 § jämförd med 11 §). En talan måste väckas inom en månad från det att ansökan om den interimistiska åtgärden har beviljats. Åtgärden ska återgå om talan inte väcks inom rätt tid (16 § i förevarande lag jämförd med 15 kap. 7 § ). Till skillnad från gällande rätt kan ett förbud beslutas även då ett angrepp på en företagshemlighet är nära förestående. Se vidare för- fattningskommentaren till 12 §. Enligt andra stycket, som saknar tidigare motsvarighet, får rätten under vissa förhållanden avslå en begäran om förbud mot utnyttjande av en företagshemlighet trots att förutsättningarna för ett sådant beslut är upp- fyllda, eller upphäva ett interimistiskt beslut om sådant förbud som har meddelats med stöd av första stycket. Detta gäller om angreppet avser utnyttjande av en företagshemlighet. I detta ligger att bestämmelsen inte tillämplig om det angrepp som läggs motparten till last enbart består i anskaffandet eller röjandet av företagshemligheten. En förutsättning för ett beslut om avslag på en begäran om förbud mot utnyttjande av företagshemligheten eller upphävande av ett beslut om förbud är enligt första punkten att motparten ställer säkerhet för den ersättning som han eller hon kan bli skyldig att betala till innehavaren. Säkerheten bör motsvara det skadestånd som motparten kan bli skyldig att betala till sökanden för ett utnyttjande i strid med lagen. Med ersätt- ning avses i bestämmelsen emellertid inte enbart skadestånd utan också sådan ersättning som innehavaren av en företagshemlighet kan till- erkännas med stöd av 21 §. Därutöver får det pågående utnyttjandet enligt andra punkten inte med- föra att företagshemligheten röjs. Bland allmänna förfaranderegler finns en bestäm- melse om att en åtgärd som har beviljats ska hävas om det ställs säkerhet som tillgodoser ändamålet med åtgärden (15 kap. 8 § första stycket). Förevarande bestämmelse är delvis utformad med rätte- gångsbalken som förebild och ska i fråga om redan meddelade beslut om förbud tillämpas i stället för . Detta framgår av 16 § där det stadgas att ska tillämpas om inte annat föreskrivs i förevarande lag. 15 § Om sökanden visar att det finns sannolika skäl för att motparten har angripit en företagshemlighet och därigenom orsakat att informationen är företagshemlig enligt 2 §, får rätten besluta om ett vites- förbud enligt 13 § för tiden fram till dess att målet slutligt har avgjorts eller något annat har beslutats. Paragrafen innehåller bestämmelser om interimistiskt vitesförbud mot utnyttjande av information som är företagshemlig. Paragrafen saknar motsvarighet i den hittillsvarande lagen. Med paragrafen genom- förs artikel 11.3 b och artikel 16 i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 10.4. Paragrafen avser situationer då någon har angripit en företagshemlighet och orsakat att informationen är företagshemlig (jfr 13 §). Vid prövningen ska rätten bedöma om sökanden har visat att det finns sanno- lika skäl för att hans eller hennes företagshemlighet har angripits av mot- parten och att denne genom angreppet orsakat att den angripna informa- tionen är företagshemlig. Dessutom ska rätten med stöd av allmänna principer ta ställning till om det är proportionerligt att besluta interimistiskt om ett vitesförbud. Efter- som förbudet är avsett att gälla endast till dess att målet avgörs, omfattar den bedömningen huvudsakligen frågan om något interimistiskt förbud överhuvudtaget ska meddelas. 16 § I frågor som avses i 14 och 15 §§ ska rätten tillämpa 15 kap. 5–8 §§ , om inte något annat föreskrivs i denna lag. I fråga om överklagande av beslut enligt 14 och 15 §§ och i fråga om handläggningen i högre rätt gäller bestämmelser om överklagande av beslut enligt 15 kap. . Paragrafen innehåller förfaranderegler för frågor om interimistiska vites- förbud. Den motsvarar delvis 13 § i den hittillsvarande lagen (prop. 2017/18:200 1987/88:155 s. 29 och 52). Med paragrafen genomförs artikel 11.3 a och 11.4 i direktivet. Av paragrafen framgår att vid handläggningen av interimistiska frågor enligt lagen ska allmänna förfaranderegler om säker- hetsåtgärder tillämpas. Detta gäller även enligt den hittillsvarande lagen. I första stycket anges emellertid också att är tillämp- lig endast om inte annat föreskrivs i förevarande lag. Detta är en nyhet i förhållande till den hittillsvarande lagen. Enligt ska en säkerhetsåtgärd under vissa förhållan- den hävas om det ställs säkerhet som tillgodoser ändamålet med åtgärden (15 kap. 8 § ). Det bör dock inte förekom- ma att en säkerhetsåtgärd med stöd av hävs mot att säkerhet ställs, som det finns en risk för att en företagshemlig- het röjs. I dessa fall får det anses att någon säkerhet som tillgodoser ändamålet med åtgärden inte kan ställas. För att det ändå ska vara möjligt att ge motparten i ett mål om angrepp på företagshemligheter utrymme att fortsätta att utnyttja en företagshem- lighet som sökanden i processen gör anspråk på, finns i 14 § andra styck- et en möjlighet för rätten att avslå en begäran om interimistiskt förbud mot utnyttjande av hemligheten eller upphäva ett interimistiskt beslut om sådant förbud även om förutsättningarna för ett förbud i övrigt är upp- fyllda. Detta får dock ske endast om motparten ställer säkerhet för ersätt- ning till innehavaren av företagshemligheten och utnyttjandet inte med- för att företagshemligheten röjs. Enligt regler ska rätten även häva ett förbud om det inte längre finns skäl för åtgärden (15 kap. 8 §). Andra åtgärder som rätten får vidta vid ett angrepp på en 17 § Om någon har angripit en företagshemlighet får rätten efter vad som är skäligt besluta att en handling eller ett föremål som den som har utfört angreppet har i sin besittning och som innefattar hemligheten, ska överlämnas till innehavaren av företagshemligheten. att överlämnandet ska ske mot lösen, om det finns skäl för det. Om handlingen eller föremålet inte kan överlämnas utan olägenhet, får rätten efter vad som är skäligt besluta att handlingen eller föremålet ska återkallas från marknaden, förstöras, ändras eller utsättas för någon annan åtgärd som är ägnad att förebygga missbruk. Ett sådant beslut får fattas även om handlingen eller föremålet inte finns i angriparens besitt- Rätten får besluta om åtgärder enligt första och andra styckena även mot den som har handlat på ett sätt som medför att ett angrepp på en företagshemlighet är nära förestående. Paragrafen innehåller bestämmelser om domstolsbeslut om andra skydds- åtgärder än vitesförbud. Den motsvarar delvis 14 § i den hittillsvarande lagen (prop. 1987/88:155 s. 29 och 52 f. samt bet. 1989/90:LU37 s. 53 f. och 117 f.). Med paragrafen genomförs artikel 11.1 c och artikel 12.1 c och 12.1 d i direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 10.1 och 10.5. Paragrafen avser endast slutliga avgöranden om andra skyddsåtgärder Rättens möjlighet att besluta interimistiskt om sådana åtgärder regleras inte i lagen. Beslut kan i dessa fall i stället meddelas enligt bestämmelser om säkerhetsåtgärder (15 kap. 3 § ). En förutsättning för att skyddsåtgärder ska få beslutas är att det är skäligt. Detta gäller även enligt den hittillsvarande lagen men sägs nu uttryckligen i lagtexten. Det är normalt inte skäligt att besluta om åtgärd- er mot en slutkonsument, dvs. en privatperson som i god tro har förvärvat en vara som innefattar en företagshemlighet som har angripits (jfr prop. 2008/09:67 s. 220). Första stycket motsvarar i huvudsak vad som gäller enligt den hittills- varande lagen. En skillnad är att bestämmelserna är tillämpliga oavsett om företagshemligheten har angripits i strid med lagen om företagshem- ligheter eller om angreppet har skett i strid med någon annan skyldighet, exempelvis den tystnadsplikt som föreskrivs i offentlighets- och sekre- tesslagen (2009:400). Avgörande är att det är fråga om ett angrepp på en företagshemlighet enligt 3 § och att angreppet enligt 4 § är obehörigt. Det finns alltså inte något krav på att angriparen har handlat på ett sätt som kan leda till straff- eller skadeståndsansvar enligt lagen för att ett före- läggande om åtgärder ska bli aktuellt (se även författningskommentaren till 12 §). En annan skillnad är att det inte krävs att den som har utfört angreppet på företagshemligheten och som beslutet riktas mot har agerat uppsåtligt eller oaktsamt. Av 3 § följer att ett angrepp kan föreligga även om angriparen inte har utfört angreppet med uppsåt eller av oaktsamhet. Enligt andra stycket, som är utformat i enlighet med Lagrådets förslag, får rätten besluta att en handling eller ett föremål som inte utan olägenhet kan överlämnas enligt första stycket ska förstöras, ändras eller utsättas för någon annan åtgärd som är ägnad att förebygga missbruk. Denna möjlighet kan framstå som praktisk om innehavaren har den hemliga informationen i behåll och därför saknar behov av att få tillbaka den handling eller det föremål som innefattar hemligheten (prop. 1987/88:155 s. 53). Innehavarens intresse är i ett sådant fall begränsat till att motverka ytterligare spridning av företagshemligheten. Nytt jämfört med den hittillsvarande lagen är att rätten får besluta att en handling eller ett föremål ska återkallas från marknaden (jfr t.ex. 59 § första stycket patentlagen [1967:837]).