prop · H6034 · 2018-10-16 00:00:00 — I enlighet med Lagrådets synpunkter anges uttryckligen i bestämmelsen att den verksamhet som avgifterna ska täcka är verksamhet enligt lagen. Den krets av företag som omfattas av avgiftsskyldigheten är dels sådana svenska administratörer som är auktoriserade eller registrerade av , dels sådana enheter under tillsyn som från Finans- inspektionen har fått godkännande att tillhandahålla referensvärden för användning i unionen (artikel 33.1 i förordningen). Bemyndigandet för regeringen att meddela föreskrifter i tredje stycket omfattar även dessa avgifter. Övervägandena finns i avsnitt 12. Paragrafen innehåller bestämmelser om möjlighet för en administratör att hantera vissa personuppgifter i samband med intern rapportering av överträdelser. Enligt förordningen om referensvärden ska en administratör ha rutiner som innebär att dess chefer, anställda och alla andra fysiska personer vars tjänster ställs till dess förfogande eller under dess kontroll internt ska kunna rapportera överträdelser av förordningen (artikel 14.3), s.k. vissel- blåsarsystem. Denna skyldighet följer direkt av förordningen. Användning av visselblåsarsystem innefattar sannolikt behandling av personuppgifter i den mening som avses i dataskyddsförordningen. Enligt artikel 10 i den förordningen får behandling av personuppgifter som rör fällande domar i brottmål och lagöverträdelser som innefattar brott endast utföras under kontroll av myndighet eller då behandling är tillåten enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt. I paragrafen finns ett lagstöd för behandling av sådana personuppgifter om uppgifterna avser brott enligt lagen om straff för marknadsmissbruk på värdepappersmark- naden. En liknande bestämmelse finns i 2 kap. 7 § andra stycket lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning. Övervägandena finns i avsnitt 10. Paragrafen innehåller bestämmelser som ska gälla för anställda vid en anmälan enligt sådana rutiner som avses i artikel 14.3 i förordningen om referensvärden. Den är utformad efter förebild av 2 kap. 8 § första stycket lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruks- förordning. Enligt första stycket ska tystnadsplikt gälla för anställda och före detta anställda hos en administratör. Tystnadsplikten gäller för uppgift i en anmälan eller utsaga om en misstänkt överträdelse av förordningen om referensvärden som har gjorts enligt sådana rutiner som en administratör ska ha enligt artikel 14.3 i förordningen. Tystnadsplikten gäller till skydd för såväl anmälarens som den utpekade personens identitet och tillgodoser bl.a. kravet i dataskyddsförordningen på lämpliga skyddsåtgärder för behandling av personuppgifter som rör lagöverträdelser och behandlas av andra än myndigheter (artikel 10). Enligt andra stycket ska den som har gjort en anmälan som avses i första stycket inte anses ha åsidosatt någon tystnadsplikt om anmälaren hade anledning att anta att en överträdelse hade skett. Bestämmelsen utgör en ansvarsfrihetsregel och omfattar inte bara brott mot tystnadsplikt enligt lag utan även avtalsrättsliga åtaganden om tystnadsplikt. Innebörden av bestämmelsen är att en anställd varken kan ådra sig straffrättsligt ansvar, skadeståndsskyldighet eller andra sanktioner för brott mot tystnadsplikt vid rapportering av överträdelser till det interna rapporteringssystemet. Genom uttrycket ”hade anledning att anta” anges vilken grad av säkerhet som måste föreligga, utifrån det för anmälaren befintliga kunskaps- underlaget, för att påståendet om överträdelser som anmälaren framför genom rapporteringen är riktigt. Det innebär att det krävs att det finns någon faktisk omständighet som kan konstateras objektivt, dvs. det bör Prop. 2018/19:4 inte vara fråga om enbart ett påstående från anmälarens sida. Övervägandena finns i avsnitt 10. Paragrafen innehåller bestämmelser om tystnadsplikt i samband med rapportering enligt artikel 14.1 eller 14.2 i förordningen om referens- värden. Den är utformad efter förebild av 2 kap. 10 § andra stycket lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförord- ning. Bestämmelsen utgör en ansvarsfrihetsregel och omfattar inte bara brott mot tystnadsplikt enligt lag utan även avtalsrättsliga åtaganden om tystnadsplikt. Innebörden av bestämmelsen är att den som har lämnat en rapport varken kan ådra sig straffrättsligt ansvar, skadeståndsskyldighet eller andra sanktioner för brott mot tystnadsplikt vid rapportering av över- trädelser till följd av en rapporteringsskyldighet enligt artikel 14.1 eller 14.2i förordningen om referensvärden (jfr 2 §). Både det företag som omfattas av rapporteringsskyldigheten och den som fullgör skyldigheten för företagets räkning är skyddade av bestämmelsen. Övervägandena finns i avsnitt 10. 3 kap. Utredningsbefogenheter och tvångsmedel Paragrafen införs till följd av artikel 41.1 a, b och f i förordningen om referensvärden. Paragrafen innehåller bestämmelser om Finansinspek- tionens befogenhet att begära uppgifter och kalla till förhör. Den är utformad efter förebild av 3 kap. 1 § lagen med kompletterande bestäm- melser till EU:s marknadsmissbruksförordning. Enligt första stycket får besluta att förelägga någon att lämna uppgifter eller inställa sig till förhör. Med handling avses framställning i skrift eller bild och upptagning som kan läsas, avlyssnas eller på annat sätt uppfattas bara med tekniska hjälpmedel (jfr 2 kap. 3 § första stycket tryckfrihetsförordningen). Iandra stycket tydliggörs att ett föreläggande inte får beslutas om uppgiftslämnandet skulle strida mot den i lag reglerade tystnadsplikten för advokater. Bestämmelsen är inte avsedd att tolkas motsatsvis, dvs. den utesluter inte att även andra tystnadsplikter kan upprätthållas (jfr prop. 2011/12:175 s. 20). befogenhet enligt bestämmelsen kan begränsas av tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen (jfr prop. 2016/17:22 s. 371). Av 6 § följer att ett beslut om föreläggande får förenas med vite. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Paragrafen införs till följd av artikel 41.1 c i förordningen om referens- värden. Den innehåller bestämmelser om befogenhet att förelägga marknadsaktörer att lämna information om transaktioner på Den är utformad efter förebild av 3 kap. 2 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning. Iförsta meningen finns en skyldighet för marknadsaktörer på spot- marknaden att lämna den information som begär. Enligt andra meningen har dessa marknadsaktörer en skyldighet att på inspektionens begäran ge åtkomst till handlarnas system. De marknads- aktörer som avses är de som handlar på spotmarknaden avseende råvaror, t.ex. en s.k. råvarubörs. Det kan alltså vara fråga om såväl tillståndspliktiga som icke tillståndspliktiga företag. Av 6 § följer att ett beslut om föreläggande får förenas med vite. Övervägandena finns i avsnitt 6.3. Paragrafen införs till följd av artikel 41.1 h i förordningen om referens- värden. Den innehåller bestämmelser om interimistiska förelägganden. Den är utformad efter förebild av 3 kap. 3 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning. Ett föreläggande enligt första stycket kan t.ex. avse att någon ska sluta rapportera dataunderlag som inte är tillförlitligt. Ett föreläggande får beslutas om det är sannolikt att personen i fråga har överträtt förordningen om referensvärden. Ett föreläggande kan endast avse ett förbud mot vissa ageranden, dvs. inte positiva ålägganden (jfr 4 kap. 2 § första stycket 1). I likhet med vad som gäller vid övriga tillsyns- och utredningsbefogen- heter ska proportionalitetsprincipen beaktas. Det innebär t.ex. att före- läggandet ska begränsas till vad som är nödvändigt för att förhindra en fortsatt överträdelse. Situationen bör även vara sådan att det är påkallat att förhindra agerandet, dvs. att en slutlig prövning inte bör inväntas. Iandra stycket finns bestämmelser om hur länge ett föreläggande gäller. Ett föreläggande upphör att gälla när det har prövats om en överträdelse har skett. En sådan prövning sker när meddelar ett slutligt beslut med anledning av den misstänkta överträdelsen. Ett före- läggande får dock, enligt andra meningen, gälla . bör i föreläggandet ange före- läggandet ska gälla. Inspektionen kan när som helst ompröva beslutet om föreläggande om det t.ex. kommer fram nya omständigheter som gör att det är sannolikt att agerandet strider mot förordningen om referensvärden. Av 6 § följer att ett beslut om föreläggande får förenas med vite. Övervägandena finns i avsnitt 6.6. Paragrafen införs till följd av artikel 41.1 j i förordningen om referens- värden. Den innehåller bestämmelser om korrigering av felaktig eller vilseledande information som förekommit i samband med tillhanda- hållandet av ett referensvärde (jfr 3 kap. 4 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning). Paragrafen är tillämplig om det förekommit felaktiga eller vilseledande uppgifter i samband med tillhandahållandet av ett referensvärde. Så kan t.ex. vara fallet om det dataunderlag som ligger till grund för beräkningen av referensvärdet har varit felaktigt. Det kan även handla om att allmän- heten har fått felaktiga eller ofullständiga uppgifter om vem som tillhanda- håller referensvärdet och vad referensvärdet mäter (jfr artikel 27 om referensvärdesdeklaration). får då, enligt första meningen, offentliggöra korrekta uppgifter. Syftet med ett sådant offentliggörande är att allmänheten ska få korrekt information om referensvärdet (jfr artikel 41.1 j). Offentliggörandet kan t.ex. ske genom pressmeddelande. Inspektionen kan också, enligt andra meningen, kräva att den som har offentliggjort eller spridit referensvärdet ska korrigera informationen. I vissa fall, t.ex. när beräkningen av referensvärdet bygger på felaktigt dataunderlag, kan inte offentliggöra en rättelse. kan då besluta att förelägga administratören att korrigera referensvärdet genom att göra en ny beräkning av detsamma, och att offentliggöra rättelsen. Befogenheten kan självklart inte användas på ett sätt som strider mot bestämmelserna i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen om ansvarig utgivares rätt att bestämma vad som ska publiceras (jfr även artikel 2.2 e i förordningen om referensvärden om att förordningen inte tillämpas på pressen, övriga media och journalister). Av 6 § följer att ett beslut om föreläggande får förenas med vite. Paragrafen har fått sin utformning efter synpunkter från Lagrådet. Övervägandena finns i avsnitt 6.7. Paragrafen införs till följd av artikel 41.1 d och e i förordningen om referensvärden och reglerar platsundersökningar. Den är utformad efter förebild av 3 kap. 5 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning. får genomföra en undersökning i fysiska och juridiska personers verksamhetslokaler. Med verksamhetslokal avses utrymmen som huvudsakligen används i verksamhet som medför eller kan antas medföra bokföringsskyldighet enligt bokföringslagen (1999:1078) eller som bedrivs av en annan juridisk person än ett dödsbo (jfr 3 kap. 18 § skatteförfarandelagen [2011:1244]). Att en undersökning endast får genomföras i verksamhetslokaler innebär att en lokal som enbart används som privatbostad inte får undersökas. Om verksamhet bedrivs i en privat- bostad kan emellertid en undersökning genomföras där under vissa förut- sättningar. För att en bostad ska kunna anses vara en verksamhetslokal krävs det att bostaden är den plats från vilken verksamheten i fråga huvudsakligen bedrivs. Att så är fallet kan t.ex. framgå genom att verksam- heten är registrerad på samma adress som privatbostaden. De skyldigheter som vid överträdelser kan föranleda ett ingripande från riktar sig i allt väsentligt till personer som bedriver tillståndspliktig verksamhet (se avsnitt 6.4). I de flesta fall torde därför platsundersökningar bli aktuella hos företag som står under Finans- inspektionens tillsyn. Icke tillståndspliktiga företag åläggs skyldigheter i artikel 29.2 i förordningen om referensvärden som innebär att en emittent ska se till att information om ett eventuellt referensvärde finns med i ett prospekt. Det är dock inte sannolikt att tillsynen över att den bestämmelsen följs medför ett behov av en platsundersökning. 2018/19:4 I samband med en undersökning kan förelägga den som undersökningen genomförs hos att t.ex. tillhandahålla handlingar, med stöd av 1 §. Det ska även noteras att kan ingripa mot den administratör eller enhet under tillsyn som inte ger inspektionen tillträde för platsundersökning (4 kap. 1 § 6). Övervägandena finns i avsnitt 6.4. Paragrafen innehåller en bestämmelse om viten. Enligt bestämmelsen får ett beslut om föreläggande enligt 1, 2, 3 eller 4 § förenas med vite. Finans- inspektionen har inte rätt att döma ut ett förelagt vite, utan får enligt allmänna bestämmelser ansöka hos förvaltningsrätt om att vitet ska dömas ut. Allmänna bestämmelser om vite finns i lagen (1985:206) om viten. Övervägandena finns i avsnitten 6.2, 6.3, 6.6 och 6.7. Paragrafen införs till följd av artikel i förordningen om referens- värden. Bestämmelsen innebär en möjlighet för att ansöka om betalningssäkring avseende en sanktionsavgift eller återföring på grund av ett åsidosättande av skyldigheter som följer av förordningen om referensvärden. Paragrafen är utformad efter förebild av 3 kap. 8 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruks- förordning. Första stycket innebär att betalningssäkring kan avse den som är betalningsskyldig. Betalningsskyldig är den som är föremål för ett beslut om sanktionsavgift eller återföring. Iandra stycket anges förutsättningarna för ett beslut om betalnings- säkring. Båda förutsättningar ska vara uppfyllda för att betalningssäkring ska komma i fråga. För att en ”påtaglig risk” enligt punkt 1 ska föreligga krävs att risken för betalningsunderlåtelse ska kunna beläggas i det enskilda fallet. Omständigheter som kan knytas till den betalningsskyldige måste tala för att det finns en risk att denne drar sig undan skyldigheten (jfr prop. 2010/11:165 s. 908). Betalningsskyldigheten ska även, enligt punkt 2, avse ”betydande belopp”. Betalningsskyldigheten kan avse betydande belopp om det är fråga om ett allvarligt åsidosättande som föranleder en hög sanktionsavgift eller åsidosättandet har medfört en betydande vinst som ska återföras. Enligt tredje stycket kan betalningssäkring beslutas även om betalnings- skyldighet inte har fastställts. Om det är sannolikt att betalningsskyldig- heten kommer att fastställas, måste förvaltningsrätten även pröva till vilket belopp sanktionsavgiften eller återföringen sannolikt kommer att fast- ställas. Betalningsskyldigheten får nämligen inte ske med ett större belopp än dessa (jfr samma prop. Ifjärde stycket erinras om att proportionalitetsprincipen gäller vid pröv- ningen av en begäran om betalningssäkring (jfr 2 kap. 5 § skatte- förfarandelagen). Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Paragrafen innehåller bestämmelser om hur ett ärende om betalnings- säkring ska handläggas. Den är utformad efter förebild av 3 kap. 9 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförord- ning. Enligt första stycket ska beslut om betalningssäkring fattas på ansökan av av den förvaltningsrätt som är behörig att pröva ett överklagande av slutliga beslut, dvs. Förvaltnings- rätten i . Iandra stycket hänvisas till de bestämmelser i skatteförfarandelagen som ska tillämpas vid ansökan om betalningssäkring. Dessa bestämmelser rör förutsättningarna för domstolen att upphäva ett beslut om betalnings- säkring, rätten för den enskilde att begära muntlig förhandling, underrät- telse om ett beslut, när ett beslut om betalningssäkring för en betalnings- skyldighet som inte är fastställd upphör att gälla och rätten för en enskild att få skadestånd från staten under vissa förutsättningar. Hänvisningarna innebär att bestämmelserna i skatteförfarandelagen om möjlighet att ta egendom i förvar före det att rätten har prövat en ansökan om betalnings- säkring inte gäller för . Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Paragrafen innehåller bestämmelser om verkställighet av ett beslut om betalningssäkring. Den är utformad efter förebild av 3 kap. 10 § lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning. I paragrafen anges de bestämmelser i skatteförfarandelagen som ska tillämpas vid verkställighet av ett beslut om betalningssäkring. Enligt dessa bestämmelser gäller att är den som verk- ställer beslutet, att egendom som beslutet avser ska lämnas tillbaka om beslutet upphävs och att får ta emot säkerhet för betalningen. I bestämmelserna regleras även när ställd säkerhet får tas i anspråk av och hur Krono- fogdemyndighetens beslut får överklagas. I 69 kap. 15 § skatteförfarandelagen hänvisas det till de regler i utsök- ningsbalken som tillämpas vid verkställighet av beslutet om betalningssäkring. Av hänvisningen till 1 kap. utsöknings- balken framgår att mål om verkställighet av beslut om betalningssäkring ska handläggas som allmänt mål hos (1 kap. 6 § och prop. 2010/11:165 s. 1178). Övervägandena finns i avsnitt 6.5. Paragrafen införs till följd av artikel 42.1 i förordningen om referens- värden och innehåller bestämmelser om ingripande mot överträdelser av förordningen. De skyldigheter som föreskrivs i förordningen riktar sig till olika kate- gorier av personer beroende på vilken verksamhet det handlar om. I vissa fall anges skyldigheterna tydligt i förordningen och i vissa fall framgår de 2018/19:4 endast indirekt genom att det föreskrivs att den behöriga myndigheten kan ställa vissa krav. I punkterna i paragrafen preciseras därför i vilka situa- tioner ingripande kan ske. Punkterna är uppdelade efter vilka typer av verksamheter som kan bli föremål för ingripande. Det är den som har över- trätt bestämmelserna i förordningen som kan bli föremål för ingripande. Om en överträdelse har skett inom ramen för en juridisk persons verk- samhet är det den juridiska personen som har överträtt förordningen. Ipunkt 1 anges de överträdelser som en auktoriserad eller registrerad administratör kan göra sig skyldig till. Det handlar om åsidosättande av skyldigheter som rör styrning och kontroll (artiklarna 4–10), dataunder- lagets kvalitet (artikel 11), metod för fastställande av referensvärden och metodens transparens (artiklarna 12 och 13), rapportering av överträdelser (artikel 14) och uppförandekod (artikel 15). Vissa bestämmelser gäller underrättelser som ska lämnas till den behöriga myndigheten (artiklarna 21.1, 23.2, 23.11, 24.3, 25.2 och 26.2). Vissa bestämmelser innebär krav på att offentliggöra viss information: en försäkran om efterlevnad (artiklarna 25.7 och 26.3), en referensvärdesdeklaration (artikel 27), och ett förfarande avseende åtgärder som vidtas vid eventuella ändringar av referensvärdet eller om det upphör att tillhandahållas (artikel 28.1). Det kan noteras att om beslutar att en administratör av ett signifikant referensvärde inte har rätt att välja att inte tillämpa vissa bestämmelser i förordningen (artikel 25.3), ska administratören anses åsidosätta den skyldighet som följer av den aktuella bestämmelsen. Ipunkt 2 anges de överträdelser som en rapportör under tillsyn kan göra sig skyldig till. Rapportör under tillsyn definieras i artikel 3.1. Det handlar om åsidosättande av skyldigheter som gäller styrning och kontroll (artikel 16), underrättelse om avsikt att inte längre rapportera dataunderlag (artikel 23.3) och att fortsätta rapportera dataunderlag i sam- band med att ett kritiskt referensvärde ska upphöra (artikel 23.10). Ipunkt 3 anges de överträdelser som en enhet under tillsyn som använder ett referensvärde kan göra sig skyldig till. Enhet under tillsyn och vad som utgör användning av ett referensvärde definieras i artikel 3.1. Det gäller åsidosättande av skyldigheten att upprätthålla planer som beskriver de åtgärder som ska vidtas om ett referensvärde väsentligt förändras eller upphör att tillhandahållas, samt att på begäran lämna dessa planer till den behöriga myndigheten och låta dem återspeglas i avtalsförhållandet med kunderna (artikel 28.1). Det gäller också användning av ett referensvärde trots att referensvärdet inte ingår i det register som avses i artikel 36 i förordningen (artikel 29.1). Punkt 4 avser en överträdelse av artikel 29.2. Den bestämmelsen riktar sig till den som ska tillhandahålla en informationsbroschyr för en värde- pappersfond (jfr 4 kap. 15 § lagen om värdepappersfonder) och den som ska upprätta ett prospekt (jfr 2 kap. 11 § lagen om handel med finansiella instrument). Punkt 5 avser åsidosättande av vissa förelägganden som Finansinspek- tionen har möjlighet att besluta om enligt förordningen. Enligt denna punkt kan ingripa mot en administratör som inte följer ett föreläggande om att administratören ska fortsätta offentliggöra ett referensvärde (artikel 21.3), eller en enhet under tillsyn som inte följer ett föreläggande om att enheten ska rapportera dataunderlag (artikel 23.5 och 23.6). I punkten används uttrycket enhet under tillsyn, som även omfattar en rapportör under tillsyn (artikel 23.5). Bestämmelserna i förordningen preciseras i flera fall i delegerade akter som antas av kommissionen. Eftersom detta anges i de relevanta artiklarna i förordningen omfattar ingripandebefogenheter även åsidosättanden av de delegerade akterna (prop. 2016/17:22 s. 383). Av punkt 6 följer att även ska ingripa mot admini- stratörer och andra enheter under tillsyn som inte följer ett föreläggande eller en begäran enligt 3 kap. 1, 2 eller 5 §. kan således ingripa t.ex. mot den som inte lämnar uppgifter enligt ett föreläggande eller som inte ger tillträde för platsundersökning. Punkt 7 innehåller en bestämmelse om ingripande mot den som driver verksamhet för vilken det krävs auktorisation eller registrering enligt förordningen. Enligt artikel 34 i förordningen ska en fysisk eller juridisk person som har för avsikt att agera som administratör för referensvärden ansöka om auktorisation eller registrering. Ansökan ska göras hos den behöriga myndigheten i det land inom EES där personen är belägen. ska enligt paragrafen ingripa mot den som i strid med artikel 34 inte ansöker om sådan auktorisation eller registrering. Det är den som har drivit verksamheten som kan bli föremål för ingripande. Om ett referensvärde har tillhandahållits inom ramen för en juridisk persons verksamhet är det den juridiska personen som har överträtt förordningen. Paragrafen har fått sin utformning efter synpunkter från Lagrådet. Ingripande sker på sätt som anges i 2 §. Övervägandena finns i avsnitten 5.3 och 7.4. Paragrafen införs till följd av artikel 42.2 i förordningen om referens- värden och innehåller bestämmelser om ingripande för överträdelser som anges i 1 §. Första stycket innehåller en uppräkning över de åtgärder och sanktioner som kan besluta om vid ett ingripande enligt 1 §. Sanktionerna är inte alternativa utan en kombination av dem kan komma i fråga beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Finansinspek- tionen får utifrån förutsättningarna i varje enskilt fall avgöra vilken eller vilka ingripanden som bör komma i fråga. Utgångspunkten bör dock vara att ingripande genom någon av åtgärderna föreläggande, anmärkning, sanktionsavgift eller återkallelse av tillstånd (när det gäller en administ- ratör) väljs, där återkallelse av tillstånd är den mest ingripande åtgärden. För förbud och återföring gäller särskilda förutsättningar. I 9 och 11 §§ anges omständigheter som ska beaktas vid valet av sanktion. Föreläggande enligt punkt 1 får endast användas i de fall då det krävs för att få den som omfattas av en skyldighet att vidta en åtgärd eller att rätta till något. Det handlar alltså om att antingen göra rättelse eller att om- besörja något som behöver göras (jfr prop. 2006/07:115 s. 636).