prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — I enlighet med vad som anförs ovan bör det för obehöriga transaktioner när stark kundautentisering inte har använts tas in dels en bestämmelse om kontohavarens betaltjänstleverantörs ansvar i förhållande till konto- havaren, dels en bestämmelse om när betalningsmottagaren eller dennes betaltjänstleverantör ska ersätta kontohavarens betaltjänstleverantör. I förhållande till sin betaltjänstleverantör ska kontohavaren bara stå för beloppet vid en obehörig transaktion om kontohavaren genom svikligt förfarande (se närmare om detta uttryck i avsnitt 8.2) har orsakat eller bidragit till transaktionen. Bestämmelserna kan antas medföra ytterligare incitament för betaltjänstleverantörerna att använda stark kundautentisering, eftersom de annars riskerar att få stå för hela beloppet vid en obehörig Prop. 2017/18:77 transaktion även om betalaren har agerat grovt oaktsamt. När det gäller ersättning från betalningsmottagaren eller dennes betal- tjänstleverantör till kontohavarens betaltjänstleverantör är en fråga vilken part (dvs. betalningsmottagaren eller dennes betaltjänstleverantör) som är ersättningsskyldig gentemot kontohavarens betaltjänstleverantör. Enligt direktivet ska ”de” ersätta betalarens betaltjänstleverantör (artikel 74.2). Förvaltningsrätten i anför att utredningens förslag innebär att betalningsmottagaren och dennes betaltjänstleverantör blir solidariskt ersättningsskyldiga gentemot betalarens betaltjänstleverantör. Den engelska språkversionen av direktivet (”Where the payee or the payment service provider of the payee fails to accept strong customer authentication, it shall refund the financial damage caused to the payer’s payment service provider”) talar för att avsikten inte är att både betalningsmottagaren och dennes betaltjänstleverantör ska ansvara för skadan, utan att den part som inte krävt stark kundautentisering ska vara ersättningsskyldig. Regeringen anser mot denna bakgrund att bestäm- melsen i betaltjänstlagen även i detta avseende bör få en annan utformning än den som utredningen föreslår. Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser i lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument om kontohavarens ansvar efter det att han eller hon anmält till betaltjänstleverantören att betalningsinstrumentet ska spärras förs över till betaltjänstlagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet ska en betaltjänstanvändare som har rätt att använda ett betalningsinstrument utan onödigt dröjsmål underrätta betaltjänstleverantören så snart den erfar att betalningsinstrument förlorats, stulits, missbrukats eller använts utan auktorisation (artikel 69.1 b). Efter en sådan underrättelse ska betalaren inte bära några ekonomiska konsekvenser av användningen av ett betalningsinstrument som förlorats, stulits eller missbrukats, såvida betalaren inte har handlat bedrägligt (artikel 74.3 första stycket). Om betaltjänstleverantören inte erbjuder ett lämpligt sätt att anmäla att ett betalningsinstrument förlorats, stulits eller missbrukats (i enlighet med kraven i artikel 70.1 c) ska kontohavaren inte ansvara för de ekonomiska konsekvenserna av betalningsinstrumentets användning, såvida betalaren inte har handlat bedrägligt (artikel 74.3 andra stycket). Dessa regler i andra betaltjänstdirektivet motsvarar dem i första betal- tjänstdirektivet, som har genomförts i svensk rätt i en bestämmelse i lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument (7 §). Denna bestämmelse bör därför oförändrad föras över till betaltjänstlagen. 2017/18:77 8.4.8 Underrättelse och rättelse vid obehöriga transaktioner och kontohavarens ansvar för annan behörig persons hantering av Regeringens förslag: Nuvarande bestämmelser i lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument om kontohavarens ansvar vid sena underrättelser och kontohavarens ansvar för andra, enligt konto- avtalet behöriga, personers handlande förs över till betaltjänstlagen. Det är den kontoförvaltande betaltjänstleverantören som ska under- rättas om en obehörig betalningstransaktion av kontohavaren, även om en leverantör av betalningsinitieringstjänster har initierat den obehöriga transaktionen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet ska en betaltjänstanvändare få rättelse av betaltjänstleverantören endast om an- vändaren, när den får kännedom om obehöriga eller felaktigt genomförda betalningstransaktioner, underrättar sin leverantör utan onödigt dröjsmål och månader efter debiteringsdagen (artikel 71.1 fösta stycket). Dessa tidsfrister gäller inte om betaltjänstleverantören varken har lämnat eller tillgängliggjort information om betalningstransaktionen i enlighet med reglerna i avdelning III i direktivet (artikel 71.1). Motsvarande regler finns i första betaltjänstdirektivet (artikel 58). I andra betaltjänstdirektivet har det dock tillkommit ett klargörande om att betaltjänstanvändaren ska få rättelse av den kontoförvaltande betal- tjänstleverantören om en leverantör av betalningsinitieringstjänster är involverad i transaktionen (artikel 71.2; denna artikel behandlas, när det gäller det ansvar som ankommer på betaltjänstleverantören i samband med felaktigt genomförda transaktioner, i avsnitt 7.2.16). I lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument finns en bestämmelse som genomför de nu aktuella reglerna i första betaltjänst- direktivet (8 §). Den bestämmelsen bör föras över till betaltjänstlagen. Mot bakgrund av det ovan nämnda klargörandet i andra betaltjänstdirektivet om den kontoförvaltande betaltjänstleverantörens ansvar vid obehöriga transaktioner initierade av andra betaltjänstleverantörer (artikel 71.2) anser regeringen att det är lämpligt att det tydliggörs även i betaltjänst- lagen att det alltid är den kontoförvaltande betaltjänstleverantören som ska underrättas om en obehörig betalningstransaktion av betalaren. Detta bör alltså gälla även om en leverantör av betalningsinitieringstjänster medverkat vid genomförandet av transaktionen. Enligt lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument ska, om någon annan än kontohavaren enligt avtal är behörig att använda ett betalningsinstrument, den andre personens handlande räknas som om kontohavaren själv hade handlat vid bedömningen om kontohavaren ansvarar för något belopp (9 §). Denna bestämmelse har inte någon motsvarighet i varken första eller andra betaltjänstdirektivet. Det är sannolikt vanligt att även någon annan än innehavaren av ett betalkonto är behörig att använda ett betalningsinstrument som är kopplat till kontot. 2017/18:77 Regeringen anser att det därmed finns ett värde, särskilt ur konsument- synpunkt, att frågan om andra behöriga personers ansvar vid obehöriga transaktioner är reglerat i lag. Bestämmelsen bör därför föras över till betaltjänstlagen. 9Tillträde till betalningssystem och tillgång till betalkontotjänster hos kreditinstitut Regeringens förslag: Deltagare i ett betalningssystem enligt lagen om system för avveckling av förpliktelser på finansmarknaden som ger en betaltjänstleverantör som inte är deltagare i systemet möjlighet att sända överföringsorder genom systemet, ska ge även andra betaltjänst- leverantörer som begär det motsvarande möjlighet. Detta ska ske på ett objektivt, icke-diskriminerande och proportionellt sätt. ska inte få hindras i större utsträckning än vad som är nödvändigt för att skydda mot risker i verksamheten och för att skydda betalnings- systemets finansiella och operativa stabilitet. Det ska inte heller vara tillåtet att diskriminera betaltjänstleverantörer på grund av den juridiska form i vilken deras verksamhet drivs. Om en begäran om till- träde nekas, ska deltagaren ge betaltjänstleverantören skälen för detta. ska samråda med innan en tillsynsåtgärd eller ett ingripande vidtas mot en deltagare i ett betal- ningssystem för överträdelse av bestämmelserna i betaltjänstlagen om tillträde och mot ett av bestämmelserna om tillgång till betalkonto. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att utredningens förslag innebär att sanktioner vid överträdelse av bestäm- melsen om indirekt tillträde till betalningssystem riktas mot betalnings- systemet och inte mot deltagaren i systemet. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. AB (Bankgirot) anser i likhet med utredningen att det finns en risk att den nya regleringen leder till att direkta deltagare i ett betalningssystem i minskad utsträckning vill agera ombud åt andra aktörer vilket kan skapa anser därför att det är viktigt att tillsynen av de nya bestämmelserna om tillträde till betalningssystem blir påpekar även att utredningens förslag innebär att sanktioner vid överträdelse av bestämmelsen om indirekt tillträde till betalningssystem ska riktas mot betalningssystemet och inte mot en direkt deltagare i betalningssystemet. det endast föreligger en mindre risk att ett fåtal direkta deltagare speciali- serar sig på att agera ombud åt andra betaltjänstleverantörer och därmed skapar stora koncentrationsrisker, vilket t.ex. bekräftas av att relativt nya, och mindre, deltagare i tagit på sig ombudsrollen. anser att lagen (1999:1309) om system för avveckling av förpliktelser på finansmarknaden behöver moderniseras och att det bör utredas om det finns möjligheter att öppna upp för mer modern kostnadseffektiv teknik, enklare tillträde, annan ägarstruktur m.m. för att möjliggöra en mer kostnadseffektiv konkurrens inom betaltjänstmarknaden. Skälen för regeringens förslag Andra betaltjänstdirektivet innehåller regler om betaltjänstleverantörers rätt att få tillträde till betalningssystem (artikel 35). De regler som styr auktoriserade eller registrerade betaltjänstleverantörers tillträde till betalningssystem ska vara objektiva, icke-diskriminerande och propor- (artikel 35.1). Reglerna får inte hindra tillträde i större utsträckning än vad som är nödvändigt för att skydda mot särskilda risker och för att skydda systemets finansiella och operativa stabilitet. Kravet på objektivi- tet, icke-diskriminering och proportionalitet innebär att 1.betalningssystem inte får ställa krav på betaltjänstleverantörer som begränsar deras faktiska deltagande i andra betalningssystem, 2.betalningssystem inte får införa regler som diskriminerar mellan betaltjänstleverantörer med tillstånd eller mellan registrerade betal- tjänstleverantörer i fråga om deltagarnas rättigheter, skyldigheter och befogenheter, samt 3.tillträde till betalningssystem inte får begränsas på grundval av institutets status. Reglerna i andra betaltjänstdirektivet om tillträde till betalningssystem (artikel 35.1) motsvarar i allt väsentligt reglerna i första betaltjänst- direktivet (artikel 28.1). I andra betaltjänstdirektivet finns en uppräkning av kategorier av betalningssystem som inte omfattas av direktivets krav i fråga om till- träde till betalningssystem (artikel 35.2). Uppräkningen har fått en något ändrad lydelse i förhållande till den i första betaltjänstdirektivet (artikel 28.2). betaltjänstdirektivet (artikel 35.2 första stycket a) gäller inte kraven för betalningssystem som anmälts enligt och rådets direktiv /26/EG av om slutgiltig avveckling i system för överföring av betalningar och värde- papper (i det följande benämnt finalitydirektivet), vilket motsvarar det som anges i första betaltjänstdirektivet (artikel 28.2). I andra betaltjänst- direktivet anges vidare att reglerna om tillträde inte heller gäller för betalningssystem som uteslutande består av betaltjänstleverantörer som tillhör samma koncern (artikel 35.2 första stycket b). Det innebär en ändring i förhållande till första betaltjänstdirektivet (artikel 28.2 b). I det direktivet anges att reglerna om tillträde inte gäller för betalningssystem som uteslutande består av betaltjänstleverantörer som tillhör en grupp bestående av enheter med inbördes kapitalanknytning om en av de anknutna enheterna har faktisk kontroll över de andra. I det direktivet anges även att reglerna om tillträde inte heller gäller för betalningssystem där en enda betaltjänstleverantör – en enda enhet eller en grupp – är ensam ansvarig för systemets ledning och kan verka som både betalarens och betalningsmottagarens betaltjänstleverantör, och den betaltjänst- leverantören tillåter andra betaltjänstleverantörer att delta i systemet och sätta egna priser gentemot betalare och betalningsmottagare men dessa andra betaltjänstleverantörer inte har rätt att förhandla sinsemellan om av- gifter avseende betalningssystemet (artikel 28.2 c). Det sistnämnda undantaget har dock inte någon motsvarighet i andra betaltjänstdirektivet. I andra betaltjänstdirektivet har det i fråga om system som omfattas av finalitydirektivet tillkommit en regel enligt vilken en deltagare i ett anmält system, som tillåter en auktoriserad eller registrerad betaltjänst- leverantör som inte är deltagare i systemet att sända överföringsorder genom systemet, på begäran ska ge andra auktoriserade eller registrerade betaltjänstleverantörer samma möjlighet på ett objektivt, proportionellt och icke-diskriminerande sätt i överensstämmelse med de regler som gäller för tillträde till betalningssystem (artikel 35.2 andra stycket). Syftet är att säkerställa rättvis konkurrens mellan betaltjänstleverantörer (skäl 51). Betaltjänstleverantörer som beviljas sådant tillträde bör emeller- tid inte anses vara deltagare enligt definitionen i finalitydirektivet och åtnjuter därmed inte heller det skydd som ges enligt det direktivet (samma skäl). Vidare följer det av andra betaltjänstdirektivet att deltagaren i ett betalningssystem ska ge den betaltjänstleverantör som begär tillträde till det anmälda systemet en fullständig motivering till ett eventuellt avslag på begäran om tillträde (artikel 35.2 tredje stycket). Genomförande i svensk rätt Reglerna om tillträde till betalningssystem i andra betaltjänstdirektivet (artikel 35.1) motsvarar i allt väsentligt reglerna i första betaltjänst- direktivet (artikel 28.1), som har genomförts i svensk rätt i bestämmelser i betaltjänstlagen (7 kap. 1 och 2 §§). De kriterier i betaltjänstlagen som ska tillämpas i fråga om tillträde till betalningssystem (se prop. 2009/10:220 s. 274–276) kan således kvarstå oförändrade. Reglerna om undantag från tillträdeskraven i andra betaltjänstdirektivet (artikel 35.2) har dock en något ändrad lydelse i förhållande till första betaltjänstdirektivet (artikel 28.2). Undantaget gäller fortfarande system som är anmälda enligt finalitydirektivet (artikel 35.2 a, se dock nedan om s.k. indirekt tillträde). Detta undantag har i svensk rätt genomförts i en motsvarande bestämmelse i betaltjänstlagen (7 kap. 3 §). Undantaget av- seende betalningssystem som uteslutande består av betaltjänstleverantörer som tillhör en och samma koncern (artikel 35.2 b) har fått en ny lydelse i andra betaltjänstdirektivet men får anses ha samma innebörd som mot- svarande undantag i första betaltjänstdirektivet (artikel 28.2 b). Reglerna avser system som består av betaltjänstleverantörer som ingår i samma grupp. Sådana system utgör inte generella betalningssystem och de om- fattas därför inte av definitionen av betalningssystem i betaltjänstlagen (1 kap. 4 §). Det innebär att dessa betalningssystem redan på den grunden är undantagna från kravet på att uppställa icke-diskriminerande tillträdes- regler (se samma prop. s. 277). Regeringen finner inte skäl att göra någon annan bedömning i denna del än den som gjordes vid genomförandet av Första betaltjänstdirektivet innehöll dock ett undantag för betalnings- system där en enda betaltjänstleverantör är ensam ansvarig för systemets ledning och kan verka som både betalarens och betalningsmottagarens (artikel 28.2 c). inte någon motsvarighet i andra betaltjänstdirektivet, vilket skulle kunna tala för att sådana betalningssystem är undantagna från reglerna om tillträde. I skälen till andra betaltjänstdirektivet anges emellertid att reglerna om tillträde till betal- ningssystem inte bör tillämpas på system som drivs av en enda betal- tjänstleverantör, och som exempel på sådana system anges trepartsbetal- ningsordningar (skäl 52). Syftet med regleringen kan således inte anses vara att sådana system numera ska omfattas av kravet på att ställa upp icke-diskriminerande regler om tillträde. som kan omfattas av detta undantag ofta inte är sådana generella betal- ningssystem som omfattas av betaltjänstlagen är de redan av det skälet undantagna från kravet på icke-diskriminerande regler om tillträde. anfördes vid genomförandet i svensk rätt av första betaltjänstdirektivet behövs det dock ett uttryckligt undantag i betaltjänstlagen för dessa system, eftersom det kan förekomma att de är generella system som om- fattas av definitionen av betalningssystem (se samma prop. s. 278). När det gäller system som är anmälda enligt finalitydirektivet har det tillkommit en regel i andra betaltjänstdirektivet (artikel 35.2 andra stycket) som bör genomföras i en motsvarande bestämmelse i betaltjänstlagen. Enligt direktivet ska en deltagare i ett sådant system, som ger en auktoriserad eller registrerad betaltjänstleverantör som inte är deltagare i systemet möjlighet att sända överföringsorder genom systemet, ge samma möjlighet på objektiva, proportionella och icke-diskriminerande grunder även till andra auktoriserade eller registrerade betaltjänstleverantörer. Denna regel om s.k. indirekt tillträde till betalningssystemet gäller enligt direktivet endast i de fall då deltagaren i systemet tillåter en auktoriserad eller registrerad betaltjänstleverantör att få indirekt tillträde till systemet. Enligt sin lydelse omfattar regeln således inte rätt till tillträde för t.ex. en bank som är betaltjänstleverantör men inte behöver tillstånd för den Syftet med reglerna i andra betaltjänstdirektivet om tillträde till betalningssystem är dock att se till att alla betaltjänstleveran- törer har tillträde till betalningssystemens tekniska infrastruktur (skäl 49), och att säkerställa att alla betaltjänstleverantörer som konkurrerar på den inre marknaden kan använda tjänsterna i betalningssystemens tekniska infrastruktur på lika villkor (skäl 50). Regeringen anser därför att bestäm- melserna i betaltjänstlagen om indirekt tillträde bör gälla samtliga betal- tjänstleverantörer, oavsett i vilken form betaltjänstverksamheten drivs. Således bör termen betaltjänstleverantör användas i lagen. som tillåter en betaltjänstleverantör att få indirekt tillträde till systemet bör alltså vara skyldig att på ett icke-diskriminerande sätt tillåta andra betal- tjänstleverantörer att få motsvarande möjlighet. Enligt direktivet ska det indirekta tillträdet ges på ett objektivt, propor- tionellt och icke-diskriminerande sätt enligt samma kriterier som gäller för rätten till tillträde till betalningssystem (artikel 35.2 andra stycket). Det innebär att tillträde inte får hindras i större utsträckning än som är nödvändigt för att skydda mot risker i verksamheten och för att skydda Prop. 2017/18:77 betalningssystemets finansiella och operativa stabilitet. Det är inte heller tillåtet att diskriminera betaltjänstleverantörer på grund av den juridiska form i vilken deras verksamhet drivs. Detta bör anges i bestämmelsen i betaltjänstlagen. De förarbetsuttalanden som avser tillträde till betal- ningssystem bör kunna ge ledning i frågan om hur det ska bedömas om det indirekta tillträdet erbjuds på ett objektivt, icke-diskriminerande och proportionellt sätt (samma prop. 274–276). Slutligen bör det i betaltjänstlagen, på motsvarande sätt som i direk- tivet, tas in en bestämmelse om att deltagaren i det anmälda systemet ska ge den betaltjänstleverantör som begär tillträde till systemet en motivering till ett sådant nekat tillträde (artikel 35.2 tredje stycket). Det är som utövar tillsyn över att betalningssystem- ens regler om tillträde uppfyller kraven i betaltjänstlagen (8 kap. 1 § första stycket). ska enligt lagen samråda med Konkurrens- verket innan en tillsynsåtgärd eller ett ingripande vidtas mot den som över- träder bestämmelserna om tillträde i betaltjänstlagen (8 kap. 1 § tredje stycket). Samma regler om tillsyn bör gälla för tillsynen över betaltjänst- leverantörers möjlighet till indirekt tillträde till de nu behandlade betalningssystemen. Som riksbank påpekar bör sanktioner vid överträdelser av bestämmelsen i betaltjänstlagen om indirekt tillträde till betalningssystem riktas mot en direkt deltagare och inte mot betalningssystemet. I liket med utredningen, riksbank och Bankgirot anser regeringen att det kan finnas en risk att de nya reglerna leder till att direkta deltagare i ett betalningssystem i minskad utsträckning vill agera ombud åt andra aktörer. Enligt har det emellertid tillkommit relativt nya, och mindre, deltagare som tagit på sig ombudsrollen. Regeringen anser att det kan finnas anledning att bevaka att antalet institut som tar på sig ombudsrollen är tillräckligt många så att betaltjänstleverantörer har möjlighet att få tillgång till betalningssystem. För att säkerställa att betaltjänst- leverantörer har tillgång till betalningssystem är det vidare, som Riks- banken påtalar, viktigt att tillsynen över att de nya bestämmelserna om tillträde till betalningssystem följs blir tillräcklig. Hur den tillsynen ska bedrivas är dock en fråga för . anser att lagen om system för avveckling av förplikt- elser på finansmarknaden behöver moderniseras för att möjliggöra en mer kostnadseffektiv konkurrens inom betaltjänstmarknaden. Före- varande lagstiftningsärendet gäller genomförandet i svensk rätt av andra betaltjänstdirektivet. Regeringen anser att en översyn av lagen om system för avveckling av förpliktelser på finansmarknaden inte är en fråga som bör hanteras i detta lagstiftningsärende. 9.2Tillgång till betalkontotjänster hos kreditinstitut Regeringens förslag: ska på objektiva, icke-diskrimi- nerande och proportionella grunder ge betaltjänstleverantörer som begär det tillgång till kreditinstitutets betalkontotjänster. ska ges i den omfattning som krävs för att betaltjänstleverantörer obehindrat och effektivt ska kunna tillhandahålla sina betaltjänster. Ett kreditinstitut ska meddela om en betaltjänst- leverantör nekas tillgång till institutets betalkontotjänster och skälen för detta. ska samråda med innan en tillsynsåtgärd eller ett ingripande vidtas mot else av bestämmelserna i betaltjänstlagen om tillgång till betalkonto- tjänster. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att utred- ningens förslag omfattar en rätt för betalningsinstitut, men inte andra betaltjänstleverantörer, att få tillgång till betalkontotjänster. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. riksbank understryker vikten av tillräcklig tillsyn över att de nya reglerna följs. anser att rätten till tillgång till betalkontotjänster inte enbart bör gälla betal- ningsinstitut utan även registrerade betaltjänstleverantörer, inklusive leverantörer av kontoinformationstjänster. Vidare anser Finansinspek- tionen att det bör klargöras om ett kreditinstitut har rätt att neka tillgång till betalkonto om det finns en risk för penningtvätt eller finansiering av terrorism, eller om det krävs att det ska föreligga misstanke om penning- tvätt eller finansiering av terrorism. framhåller betyd- elsen av att leverantörer av betalningsinitierings- eller kontoinforma- tionstjänster och betalningsinstitut får tillgång till betalkonto på konkur- rensneutrala villkor och att de inte missgynnas.