prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — påpekar att det är olyckligt att termen betalkontotjänster används eftersom termen inte är definierad och dess innebörd är oklar. föreslår i stället att rätten ska avse tillgången till betalkonto. anser att även företag som enbart tillhandahåller valuta- växlingstjänster bör ha rätt till tillgång till kreditinstitutens betalkonto- tjänster på objektiva, icke-diskriminerande och proportionella grunder. Skälen för regeringens förslag Andra betaltjänstdirektivet (artikel 36) innehåller en ny regel i för- hållande till första betaltjänstdirektivet som innebär att ett betalnings- institut ska ha rätt till tillgång till kreditinstitutens betalkontotjänster på objektiva, icke-diskriminerande och proportionella grunder. Tillgången till betalkontotjänster ska enligt direktivet vara tillräckligt omfattande för att betalningsinstituten ska kunna tillhandahålla betaltjänster på ett obe- hindrat och effektivt sätt. Enligt direktivet ska kreditinstitutet vidare ge den behöriga myndigheten motiverade skäl till ett eventuellt avslag på en begäran om tillgång till dess betalkontotjänster (artikel 36 andra stycket). I skälen till andra betaltjänstdirektivet anges vidare att betaltjänst- leverantörer, när de tillhandahåller en eller flera av de betaltjänster som omfattas av direktivet, alltid bör ha betalkonton som uteslutande används för betalningstransaktioner (skäl 39). För att göra det möjligt för betal- tjänstleverantörerna att tillhandahålla sina betaltjänster måste de kunna öppna och inneha betalkonton i kreditinstitut. Tillgång till sådana konton bör enligt skälen ges på ett sätt som inte är diskriminerande och som ska stå i proportion till det berättigade syfte som det beviljats för. Tillgången kan vara av grundläggande karaktär, men den bör alltid vara tillräckligt omfattande för att betalningsinstituten ska kunna tillhandahålla sina betaltjänster på ett obehindrat och effektivt sätt. Genomförande i svensk rätt Utredningen föreslår att regeln i andra betaltjänstdirektivet om tillgång till betalkontotjänster ska genomföras i svensk rätt som en rättighet för betalningsinstitut att enligt betaltjänstlagen få tillgång till kreditinsti- tutens betalkontotjänster i den omfattning som krävs för att de obehindrat ska kunna tillhandahålla betaltjänster. påpekar att termen betalkontotjänster inte definieras i direktivet. Regeringen konstaterar att ledning när det gäller vilka typer av tjänster som avses kan hämtas från beskrivningen i direktivet att tjänsterna ska vara så omfattande att betaltjänstleveran- törerna själva kan tillhandahålla sina tjänster på ett obehindrat sätt (artikel 36 första stycket andra meningen). Det bör förstås som tjänster som är kopplade till ett betalkonto hos ett kreditinstitut och som t.ex. möjliggör debitering eller kreditering av de belopp som hänför sig till de betalningstransaktioner som sker inom betalningssystemet. Regeringen instämmer med att rätten till betalkontotjänster i första hand bör förstås som en rätt till tillgång till betalkonto. Direktivet förutsätter dock även tillgång till tjänster i anslutning till betalkontot som är så omfattande att betaltjänstleverantörerna kan tillhandahålla sina tjänster på ett obehindrat sätt. Lagrådet föreslår att direktivets term betalkontotjänster ska användas. Regeringen konstaterar att en bestäm- melse med den utformningen, även om termen betalkontotjänster inte definieras, inte kan antas leda till tillämpningsproblem. och anser att rätten till betal- konto inte bara bör gälla för betalningsinstitut utan även för registrerade betaltjänstleverantörer. I andra betaltjänstdirektivet anges att betalningsinstitut ska få tillgång till kreditinstituts betalkontotjänster (artikel 36 första stycket). Vidare anges att betaltjänstleverantörer som beviljats undantag från tillstånds- plikt och leverantörer av kontoinformationstjänster ska behandlas som betalningsinstitut, med undantag av vissa regler (artikel 32.3 respektive artikel 33.2). Regeln om tillgång till betalkontotjänster (artikel 36) är inte en av dem som undantas. De nämnda betaltjänstleverantörerna är i registrerade betaltjänstleverantörer. Innebörden av direktivet bör därför anses vara att även registrerade betaltjänstleverantörer ska ha rätt att få tillgång till betalkontotjänster. Regeringen anser därför, i likhet med och Konkur- rensverket, att bestämmelserna i betaltjänstlagen om rätten till betal- kontotjänster inte bara bör gälla för betalningsinstitut utan även för registrerade betaltjänstleverantörer. Fråga är därutöver om rätten till betalkontotjänster bör tillkomma även andra betaltjänstleverantörer än de nu angivna. Enligt sin lydelse omfattar regeln inte en rätt till tillgång till betal- kontotjänster för t.ex. ett pengar som är betal- 2017/18:77 tjänstleverantör men som inte behöver tillstånd enligt betaltjänstlagen för den verksamheten. Syftet med reglerna i andra betaltjänstdirektivet om tillgång till betalkontotjänster är dock att samtliga betaltjänstleverantörer, när de tillhandahåller en eller flera av de betaltjänster som omfattas av direktivet, ska ha betalkonton som uteslutande används för betalnings- transaktioner (skäl 39). För att göra det möjligt för betaltjänstleverantörer att tillhandahålla sina betaltjänster måste de kunna öppna och inneha betalkonton i kreditinstitut. Regeringen anser därför, i likhet med vad som föreslås när det gäller indirekt tillträde till betalningssystem (se avsnitt 9.1), att rätten till kredit- instituts betalkontotjänster inte bara bör gälla för betalningsinstitut och registrerade betaltjänstleverantörer utan för samtliga betaltjänstleveran- törer. För att säkerställa att betaltjänstleverantörer kan tillhandahålla sina betal- tjänster på det sätt som anges i direktivet bör det därför på motsvarande sätt i en bestämmelse i betaltjänstlagen anges att de har rätt till tillgång till kreditinstituts betalkontotjänster på objektiva, icke-diskriminerande och proportionella grunder. I likhet med vad som gäller för tillträde till betalningssystem är bedöm- ningsgrunderna i direktivet allmänt hållna (jfr avsnitt 9.1). Det finns inte heller några kriterier angivna i direktivet om vad dessa grunder innebär och hur de ska tillämpas. Det kan dock konstateras att de regler som kreditinstituten ställer upp för att få tillgång till institutets betal- kontotjänster inte får diskriminera betaltjänstleverantörer. I likhet med anser regeringen att det är viktigt att tillgången till betalkontotjänster ges på konkurrensneutrala villkor. Det får alltså inte förekomma strängare krav på dessa aktörer för att få öppna betalkonton än för andra företag. Betaltjänstleverantörer får inte heller vägras tillgång till betalkontotjänster på andra grunder än vad som skulle gälla för andra näringsidkare som behöver öppna ett betalkonto för att kunna driva sin verksamhet. Det kan emellertid inte anses diskriminerande att kredit- institut kräver att betaltjänstleverantörer omfattas av de tillstånd eller undantag som följer av lag för att få driva verksamhet med betaltjänster. Detsamma torde vara fallet när det gäller krav på att betaltjänst- leverantörer ska följa övrig lagstiftning på finansmarknadsområdet, som t.ex. penningtvättslagen. Ett kreditinstitut som nekar en betaltjänst- leverantör tillgång till institutets betalkontotjänster bör vara skyldigt att meddela detta till och ange skälen för den nekade tillgången. anser att även företag som enbart tillhandahåller valuta- växlingstjänster bör ha rätt till tillgång till kreditinstitutens betalkonto- tjänster på objektiva, icke-diskriminerande och proportionella grunder. Regeringen konstaterar att betaltjänstlagen inte gäller för tjänster som består av valutaväxling genom utbyte av kontanter (1 kap. 6 §). Den fråga som Landex tar upp bör därför inte hanteras i det förevarande lag- stiftningsärendet. anser att det bör klargöras om ett kreditinstitut har rätt att neka tillgång till betalkonto om det finns en risk för penningtvätt eller finansiering av terrorism, eller om det krävs att det ska föreligga misstanke om penningtvätt eller finansiering av terrorism. Enligt penningtvättslagen får en affärsförbindelse inte etableras om det Prop. 2017/18:77 finns misstanke om att verksamhetsutövarens produkter eller tjänster kommer att användas för penningtvätt eller finansiering av terrorism (3 kap. 2 §). Det innebär att en verksamhetsutövare inte får ingå en affärsförbindelse, om det redan efter inledande kundkännedomsåtgärder finns anledning att misstänka penningtvätt eller finansiering av terrorism. Det förhållandet att ett kreditinstitut i det enskilda fallet bedömer att det föreligger en misstanke om penningtvätt eller finansiering av terrorism, utgör således grund för att avslå en begäran om tillgång till betalkonto. Det kan noteras att det för kreditinstitutet i vissa fall gäller ett med- delandeförbud enligt nämnda lag (4 kap. 9 §), dvs. att misstankar om penningtvätt inte får röjas. Ett sådant meddelandeförbud avser dock granskade transaktioner och således inte presumtiva kunders verksamhet. De allmänt hållna krav som föreslås när det gäller tillgång till betal- kontotjänster innebär att det blir en fråga för och ytterst för rättstillämpningen att avgöra om ett kreditinstituts regler för tillgång till dess betalkontotjänster begränsar betaltjänstleverantörernas tillgång på ett sätt som strider mot de nya bestämmelserna i betaltjänst- lagen. Tillsynen över kreditinstitutens villkor om tillträde till betalkontotjänster och bedömningen av om de uppfyller kraven i betaltjänstlagen ankommer på . På samma sätt som när det gäller regler om tillsynen över tillträde till betalningssystem bör få möjlighet att lämna synpunkter på de åtgärder som avser att vidta (se avsnitt 9.1). De fall där bör samråda med om det är påkallat att vidta åtgärder rör t.ex. om en viss modell för prissättning uppfyller betaltjänstlagens krav på objektivitet, icke-diskriminering och proportionalitet. I likhet med riksbank anser regeringen att det är viktigt att till- synen över att de nya bestämmelserna i betaltjänstlagen om tillgång till betalkontotjänster följs blir tillräcklig. Hur den tillsynen ska bedrivas är dock en fråga för . 10Avgifter för betaltjänster och förbud mot vissa avgifter Regeringens förslag: Bestämmelsen i betaltjänstlagen om att betala- ren och betalningsmottagaren ska betala de avgifter som deras respek- tive betaltjänstleverantör tar ut för en betalningstransaktion ska ändras så att den gäller även för betalningstransaktioner som medför valuta- Regeringens bedömning: Reglerna i andra betaltjänstdirektivet om avgiftsuttag i samband med tillhandahållande av betaltjänster ryms i övrigt inom gällande rätt och kräver inte någon lagstiftningsåtgärd. Förbudet i betaltjänstlagen för en betalningsmottagare att ta ut avgift av betalaren vid användning av ett betalningsinstrument bör kvarstå 2017/18:77 Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Utredningen föreslår inte någon lagändring. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens förslag och bedömning I likhet med första betaltjänstdirektivet innehåller andra betaltjänst- direktivet regler om avgifter (artikel 62). Enligt huvudregeln får en betaltjänstleverantör inte ta ut någon avgift av en betaltjänstanvändare för fullgörandet av sin informationsskyldighet eller för korrigeringsåtgärder och förebyggande åtgärder (artikel 62.1). Undantag gäller för vissa angivna situationer, allt under förutsättning att ramavtalet medger ett avgiftsuttag. Avgifterna ska vara rimliga och stå i proportion till betaltjänstleve- rantörens faktiska kostnader. Reglerna är i stort sett desamma som mot- svarande regler i första betaltjänstdirektivet (artikel 52), som i svensk rätt har genomförts i betaltjänstlagen (5 kap. 1 §). Reglerna om avgiftsfördelning mellan betalare och betalningsmottag- are har emellertid fått en delvis ändrad lydelse. Andra betaltjänst- direktivet innebär att betalaren och betalningsmottagaren ska betala de avgifter som deras respektive betaltjänstleverantör tar ut avsett om trans- aktionen medför någon valutaväxling eller inte (artikel 62.2). Motsvaran- de regler i första betaltjänstdirektivet omfattade emellertid inte sådana betalningstransaktioner som medförde valutaväxling (artikel 52.2). I andra betaltjänstdirektivet har det tillkommit regler om avgiftens storlek när det gäller avgifter som en betalningsmottagare kan ta ut för att styra betalaren i riktning mot användning av ett visst betalningsin- strument. Enligt dessa regler får avgiften inte överskrida betalningsmot- tagarens direkta kostnader för att använda ett visst betalningsinstrument (artikel 62.3). Vidare har det tillkommit krav på att medlemsstaterna under alla omständigheter ska se till att betalningsmottagaren inte tar ut avgifter för användning av sådana kort som omfattas av taknivåerna för förmed- lingsavgifter vid kortbetalningar enligt EU-förordningen om förmedlings- avgifter (artikel 62.4). Detsamma gäller för betalnings- och autogire- ringstransaktioner enligt och rådets förordning (EU) nr 260/2012 av om antagande av tekniska och affärs- mässiga krav för betalningar och autogireringar i euro och om ändring av förordning (EG) nr 924/2009, i det följande benämnd SEPA-förord- ningen (artikel 62.4 i andra betaltjänstdirektivet). Därutöver får medlemsstaterna, liksom enligt första betaltjänstdirektivet, besluta att förbjuda eller begränsa betalningsmottagarens rätt att ta ut tilläggsavgifter utöver vad som följer av direktivet. Det ska i så fall ske med beaktande av behovet av att stimulera konkurrensen och främja användningen av effektiva betalningsinstrument (artikel 62.5 i andra betaltjänstdirektivet). Regeringen anser, mot bakgrund av att de aktuella reglerna om tillämp- liga avgifter i andra betaltjänstdirektivet (artikel 62.1–62.3) i huvudsak har samma innehåll som i första betaltjänstdirektivet, att det saknas anledning att göra någon annan bedömning av hur reglerna ska genom- föras än den som gjorts tidigare, med undantag för vad som gäller avgiftsfördelning och som behandlas nedan. Enligt regeringens uppfatt- ning ryms därför reglerna om avgiftsuttag för betaltjänster inom gällande rätt och någon lagstiftningsåtgärd är därmed inte nödvändig. Som framgår ovan gäller regleringen i andra betaltjänstdirektivet oavsett om betalningstransaktionen medför en valutaväxling eller inte (artikel 62.2). Reglerna om avgiftsfördelning i första betaltjänstdirektivet har i svensk rätt genomförts i en bestämmelse i betaltjänstlagen (5 kap. 1 § andra stycket) och gäller, i enlighet med det direktivet, således inte för betalningstransaktioner som medför valutaväxling. Vid sådana transaktioner kan parterna i stället avtala om avgiftsfördelningen sinsemellan (prop. 2009/10:220 s. 348). Mot bakgrund av de ändringar som har gjorts i andra betaltjänstdirektivet i förhållande till första betaltjänstdirektivet bör bestämmelsen i betaltjänstlagen ändras på mot- svarande sätt. Förbud mot tilläggsavgifter vid användning av vissa betalningsinstrument Andra betaltjänstdirektivet innehåller till skillnad från första betaltjänst- direktivet en regel om att betalningsmottagaren inte under några omständigheter får ta ut avgifter av betalaren vid användningen av betal- ningsinstrument som omfattas av taknivåerna för förmedlingsavgifter enligt EU-förordningen om förmedlingsavgifter eller vid betaltjänster som SEPA-förordningen tillämpas på (artikel 62.4 i andra betaltjänst- direktivet). Genom EU-förordningen om förmedlingsavgifter har taknivåer införts för de avgifter som får tas ut för betalningar med konsumenters debet- och kreditkort. Taknivåerna gäller vid betalningar med kort som har utfärdats av s.k. fyrpartsbetalningsordningar, t.ex. VISA eller MasterCard. Taknivåerna gäller därmed inte för betalningar som görs med kort som har utfärdats av trepartsbetalningsordningar, såsom American Express eller . Taknivåerna gäller inte heller vid betalningar med företags- kort eller med betalningsinstrument som inte är kortbaserade, såsom Swish. Andra betaltjänstdirektivet förbjuder således tilläggsavgifter för mer- parten av konsumenternas kortbetalningar. Därmed är möjligheterna för betalningsmottagarna att ta ut tilläggsavgifter kraftigt begränsade. som direktivet förbjuder tilläggsavgifter för merparten av de kortbetalningar som görs, får betaltjänstleverantörerna inte hindra betal- ningsmottagaren att ta ut en tilläggsavgift av betalaren för betalningar med betalningsinstrument som inte omfattas av förbudet (artikel 62.3). Direktivet öppnar emellertid upp för medlemsstaterna att på nationell nivå besluta att förbjuda eller begränsa betalningsmottagares rätt att ta ut 2017/18:77 tilläggsavgifter även för betalningar med betalningsinstrument som inte omfattas av ovan nämnda förbud (artikel 62.5). Möjlighet till nationella förbud och begränsningar av tilläggsavgifter Som framgår ovan får medlemsstaterna enligt andra betaltjänstdirektivet, liksom enligt första betaltjänstdirektivet, besluta att förbjuda eller begränsa betalningsmottagarens rätt att ta ut tilläggsavgifter utöver vad som följer av direktivet (artikel 62.5). Det ska i så fall ske med beaktande av behovet av att stimulera konkurrensen och främja användningen av effektiva betalningsinstrument. Vid genomförandet i svensk rätt av första betaltjänstdirektivet gjorde regeringen bedömningen att det var angeläget att kontantanvändningen i samhället minskade och att ett förbud mot tilläggsavgifter skulle skapa tydligare regler och incitament för minskad kontantanvändning (jfr prop. 2009/10:220 s. 207). Det infördes därför ett förbud mot tilläggs- avgifter i betaltjänstlagen (5 kap. 1 § fjärde stycket). De skäl för ett generellt förbud mot tilläggsavgifter som anfördes i förarbetena till betaltjänstlagen har enligt regeringens mening mindre betydelse vid genomförandet av andra betaltjänstdirektivet. Om tilläggs- avgifter tas ut vid kortbetalning, men inte vid kontant betalning, är det visserligen möjligt att betalaren kommer att föredra den senare betal- formen. Eftersom tilläggsavgifter, till följd av EU-förordningen om förmedlingsavgifter och SEPA-förordningen, är förbjudna vid använd- ningen av de vanligaste betalningsinstrumenten torde emellertid effekten på kontanthanteringen i samhället bli försumbar. Ett skäl för att tillåta tilläggsavgifter skulle kunna vara att det blir möjligt för betalningsmottagaren att påvisa för betalaren, som i många fall är en konsument, vilka kostnader som följer med olika former av betallösningar. Om tilläggsavgift får tas ut kan betalningsmottagaren välja att låta den enskilde betalaren stå för sina egna kostnader. Ett förbud mot tilläggsavgifter medför att dessa kostnader inte blir synliga för den enskilde betalaren. I stället får kostnaderna bäras av kund- kollektivet. Möjligheten att ta ut avgifter skulle också kunna finansiera utvecklingen av nya betalningssätt, medan ett förbud skulle kunna medföra att utvecklingen av nya betaltjänster blir lidande. Som framgår ovan är möjligheterna för betalningsmottagare att ta ut tilläggsavgifter begränsat enligt andra betaltjänstdirektivet. Om tilläggs- avgifter skulle tillåtas endast för mindre vanliga betalningsinstrument, som t.ex. kontokort utfärdade av trepartsbetalningsordningar, företagskort eller vissa mobila betalningar, skulle det bli oklart för betalaren i vilka fall tilläggsavgift får tas ut. Vidare skulle betalaren sannolikt föredra betal- ningsinstrument för vilka tilläggsavgifter inte är tillåtna, vilket kan leda till att vissa betalningsinstrument väljs bort. Det kan medföra en negativ inverkan på konkurrensen mellan olika betalningsinstrument. Mot denna bakgrund bedömer regeringen att ett totalt förbud mot att ta ut tilläggs- avgifter är att föredra ur såväl konsument- som konkurrenssynpunkt. Regeringen anser därför att det nuvarande förbudet i betaltjänstlagen för betalningsmottagaren att ta ut en avgift av betalaren vid användning av ett betalningsinstrument bör gälla även i fortsättningen. 11Operativa risker, säkerhetsrisker och autentisering Andra betaltjänstdirektivet innehåller flera nya regler om säkerhet och hantering av risker i samband med betaltjänstleverantörers kommuni- kation med betaltjänstanvändare, t.ex. i fråga om en betalningstransaktion. Regleringen gäller alla slags betaltjänstleverantörer, dvs. även leveran- törer av betalningsinitieringstjänster och kontoinformationstjänster. 11.2Hantering av operativa risker och säkerhetsrisker 11.2.1Skyldighet att ha system för hantering av risker Regeringens förslag: En betaltjänstleverantör ska ha ett system med lämpliga åtgärder och kontrollmekanismer för att hantera operativa risker och säkerhetsrisker som är förknippade med de betaltjänster som leverantören tillhandahåller. Inom ramen för detta system ska betaltjänstleverantören reglera hur incidenter ska hanteras. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om hur ett sådant system för hantering av operativa risker och säkerhetsrisker ska utformas. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att utredningens förslag innebär att det inom ramen för systemet med åtgärder och kontrollmekanismer endast ska regleras hur allvarliga incidenter ska hanteras. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet ska medlemsstaterna se till att betaltjänstleverantörerna inrättar en ram med lämpliga begränsningsåtgärder och kontrollmekanismer för att hantera operativa risker och säkerhetsrisker med anknytning till de betaltjänster som de tillhandahåller. Som en del av denna ram ska betaltjänst- leverantörerna fastställa och upprätthålla effektiva incidenthanterings- förfaranden, inbegripet för upptäckt och klassificering av allvarliga operativa incidenter och säkerhetsincidenter (artikel 95.1). De nu aktuella reglerna i andra betaltjänstdirektivet bör genomföras i svensk rätt i motsvarande bestämmelser i betaltjänstlagen. Utredningen föreslår att det inom ramen för det aktuella systemet endast ska regleras hur allvarliga incidenter ska hanteras. Regeringen anser emellertid att skyldigheten för betaltjänstleverantörerna inte bör vara begränsad till allvarliga incidenter, utan, i enlighet med direktivet, omfatta hanteringen av alla incidenter. I det ingår att upptäcka och klassificera sådana inci- denter som är allvarliga, vilka betaltjänstleverantören ska rapportera till 2017/18:77 och i förekommande fall informera betaltjänst- användarna om (jfr artikel 96.1). Vad som avses med operativ risk och säkerhetsrisk definieras inte i direktivet, men är i enlighet med direktivet (artikel 95.3) föremål för riktlinjer om säkerhetsåtgärder för operativa risker och säkerhetsrisker från (se Riktlinjer för säkerhetsåtgärder för operativa risker och säkerhetsrisker för betaltjänster enligt direktiv [EU] nr 2015/2366 [PSD2] [/GL/2017/17]). Enligt direktivet ska också, om kommissionen finner det nödvändigt, utarbeta förslag till tekniska standarder för tillsyn för kriterier och villkor för inrättande och över- vakning av säkerhetsåtgärderna (artikel 95.4). Något sådant förslag har ännu inte tagits fram. För att i svensk rätt närmare reglera hur de aktuella systemen ska utformas bör regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få meddela föreskrifter angående detta. Riktlinjerna från och eventu- ella tekniska standarder som antas av kommissionen ska beaktas när det tas fram sådana föreskrifter på området. 11.2.2Skyldighet att rapportera om risker och åtgärder