prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — skäl för att i förevarande lagstiftningsärende överväga att i svensk rätt införa krav som i nu aktuella avseenden går längre än dem i försäkrings- Regeringen anser sammanfattningsvis att reglerna i försäkrings- distributionsdirektivet (artikel 20.5 och 20.6) faktablad för skadeförsäkringsprodukter bör genomföras i motsvarande bestämmelser i den nya lagen om försäkringsdistribution med den avgränsning till enskilda konsumenter som redogörs för ovan. innebär att en försäkringsdistributör vid distribution av skadeförsäkrings- produkter till en enskild konsument ska ge konsumenten information om försäkringsprodukten i form av ett standardiserat produktfaktablad på papper eller något annat varaktigt medium. försäkringsprodukter bör i enlighet (artikel 20.5) avses Prop. sådana försäkringsprodukter som är hänförliga till de försäkringsklasser som anges i bestämmelserna om tillstånd för direkt skadeförsäkrings- (2 kap. 11 §). konstaterar att de försäkringsklasserna bl.a. innefattar skadeförsäkringar som ofta ingår i både pensionsplaner och i gruppförsäkringslösningar och efterfrågar ett klargörande av att produktfaktablad inte ska behöva lämnas om dessa skadeförsäkringsprodukter ingår som en del i t.ex. en pensionsplan. Som framgår ovan anser regeringen att kravet på produkt- faktablad endast bör gälla vid distribution av skadeförsäkringsprodukter till enskilda konsumenter. Den avgränsningen innebär som antytts ovan att kravet på produktfaktablad inte kommer att aktualiseras i förhållande till skadeförsäkringsprodukter som ingår i pensionsplaner och grupp- försäkringslösningar. Bestämmelser om produktfaktablad finns i kommissionens genom- förandeförordning (EU) 2017/1469 av om ett standardiserat presentationsformat för produktfaktablad för försäkrings- produkter. Enligt regeringens uppfattning finns det därmed inte skäl för att i den nya lagen om försäkringsdistribution införa ett sådant bemyn- digande som föreslås i promemorian för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om vilka krav som ska gälla i fråga om utformningen av och innehållet i produktfaktabladen. 10.7Särskilt informationskrav vid anslutning till obligatorisk tjänstepensionsplan Regeringens förslag: Om en anställd ansluts till en obligatorisk tjänstepensionsplan, ska de försäkringsdistributörer som omfattas av planen säkerställa att viss information lämnas till den anställde utan dröjsmål efter anslutningen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om vad en försäkringsdistributör ska iaktta för att uppfylla denna skyldighet. Promemorians förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. Promemorians förslag avviker från regeringens för- slag genom att i promemorians förslag används termen tjänstepensions- försäkringsplan. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anser att de kollektiv- avtalade förmånerna i form av försäkringar inte är tillräckligt belysta i promemorian och att förslaget leder till följdfrågor om vem som reglerar innehållet i informationen och vad som blir följderna av en felaktig hantering. Försäkring och efterfrågar ett förtyd- ligande av att den modell som används när det gäller informations- lämnande för kollektivavtalade försäkringar är tillräcklig i förhållande till de krav som anges i direktivet. vid och Svensk Försäkring anser att termen ”tjänste- pensionsplan” bör användas i stället för ”tjänstepensionsförsäkrings- plan”. Skälen för regeringens förslag Om en försäkringsdistributör är ansvarig för tillhandahållandet av ”obligatoriska tjänstepensionssystem” och en anställd anslutits till ett sådant system utan att ha fattat ett individuellt beslut om att ansluta sig, ska medlemsstaterna enligt försäkringsdistributionsdirektivet säkerställa att informationen som avses i kapitel V i direktivet tillhandahålls den an- ställde utan dröjsmål efter anslutningen till det berörda systemet (artikel 22.5, se avsnitt10.2 när det gäller kapitel V). I skälen till direktivet (skäl 49) anges vidare att när det gäller grupp- försäkring bör kund avse den företrädare för en grupps medlemmar som ingår ett försäkringsavtal för gruppmedlemmarnas räkning, varvid den individuella gruppmedlemmen inte kan fatta ett individuellt beslut om att ansluta sig, t.ex. till obligatoriska tjänstepensionssystem. I skälen anges även att gruppens företrädare, i tillämpliga fall, utan dröjsmål efter inför- livandet av en medlem i gruppförsäkringen, bör tillhandahålla försäk- ringsproduktens faktablad samt information om distributörens affärs- verksamhet. Varken i försäkringsförmedlingsdirektivet eller i lagen om försäkrings- förmedling finns några regler som motsvarar reglerna om obligatoriska tjänstepensionssystem i försäkringsdistributionsdirektivet. I försäkrings- avtalslagen finns civilrättsliga bestämmelser om olika typer av kollektiva försäkringar (17–20 kap.). I försäkringsrörelselagen finns näringsrättsliga bestämmelser om informationskrav för försäkringsföretag (4 kap. 2 §). Med stöd av ett särskilt bemyndigande (4 kap. 18 § 2 försäkringsrörelse- lagen och 7 kap. 2 § 8 försäkringsrörelseförordningen) har Finansinspek- tionen meddelat föreskrifter och allmänna råd om information som gäller försäkring och tjänstepension. Av de föreskrifterna framgår att när det gäller kollektivavtalsgrundande försäkringar som följer en överens- kommelse mellan en arbetsgivarorganisation och en central arbetstagar- organisation får avtalsparterna avtala om vilken information som ska lämnas, hur den ska lämnas och av vem den ska lämnas (1 kap. 4 §). Även när det gäller andra kollektivavtalsgrundade försäkringar eller gruppförsäkringar får försäkringsföretagen i olika utsträckning avtala med kollektivavtalsparterna eller andra som kan anses företräda försäkringstagarna om vilken information som ska lämnas eller om hur och av vem den ska lämnas (se avsnitt 10.4.2). Vid kollektivavtalad tjänstepensionsförsäkring är det således enligt gällande svensk rätt tillåtet för avtalsparterna att i stor utsträckning själva bestämma vilken information som ska lämnas och hur informations- givningen i övrigt ska ske. En sådan lösning motiveras av att villkoren för de kollektivavtalade försäkringarna förhandlas fram av starka organisationer som är kvalificerade att ta till vara individernas intressen (jfr prop. 2003/04:150 s. 143). Vid andra gruppförsäkringar finns det också ett utrymme för försäkringsföretaget att komma överens med gruppföreträdaren att denne ska fullgöra vissa av försäkringsföretagets skyldigheter (se 17 kap. 4 § och 19 kap. 4 § försäkringsavtalslagen). Den nuvarande ordningen innebär att informationslämnandet lätt kan anpassas efter de olika typer av kollektiva försäkringar som finns på den svenska marknaden. På det kollektivavtalade området uppfylls t.ex. försäkrings- företagens informationsskyldighet rent praktiskt till stor del av val- centraler som bl.a. har till uppgift att vid anslutning av en anställd lämna information till den anställde om de valbara försäkringsföretagen och deras erbjudanden. I finns det i gällande rätt inte något lagstadgat krav om tjänste- pension och därmed inte heller någon ”obligatorisk” tjänstepension i egentlig mening. För svenskt vidkommande aktualiseras därför frågan vad som avses med begreppet ”obligatoriska tjänstepensionssystem” i försäkringsdistributionsdirektivet. Vid försäkringsdistribution är kunden och den försäkrade ofta den- samma. Vid distribution av tjänstepensionsförsäkring är det emellertid arbetsgivaren, och inte den anställde, som i huvudregel är att betrakta som kund i förhållande till försäkringsgivaren i direktivets bemärkelse (jfr ovan avsnitt 10.4.2). Detta är en konsekvens av att arbetsgivaren i dessa fall är såväl försäkringstagare som den vars pensionsförpliktelse försäkrats. Det är vidare en etablerad och väl fungerande modell på den svenska tjänstepensionsmarknaden att informationslämnandet och betal- ningar inom pensionsplanen fullgörs genom valcentraler eller försäk- ringsförmedlare (se även avsnitt 6.2.2). Detta får till följd att det i regel inte förekommer något informationsflöde direkt mellan försäkrings- företaget, arbetsgivaren och den anställde. Arbetsgivaren saknar i många fall kännedom om vilka val den anställde har gjort inom ramen för pensionsplanen. Arbetsgivaren har inte heller något direkt intresse av vilka val den anställde gör inom ramen för planen, trots att det i formell mening är arbetsgivaren som blir avtalspart till de försäkringsavtal som väljs. Vidare saknar försäkringsföretaget närmare uppgifter om den anställde (den försäkrade) innan denne gjort sina val och ett försäkrings- avtal under planen därmed uppstår. Det beskrivna skapar vissa utmaningar när det gäller försäkringsdistributörens fullgörande av skyldigheter i informationshänseende. Försäkringsdistributionsdirektivets allmänna regler om krav- och behovsprövning och informations- skyldighet i förhållande till kollektiva försäkringar behandlas ovan (avsnitt 10.4.2). I denna proposition görs bedömningen att avsikten med de nu aktuella reglerna i direktivet är att reglera fall då en arbetstagare genom sin anställning ansluts automatiskt till en förutbestämd tjänste- pensionsplan som beskrivs ovan (dvs. obligatorisk, jfr skäl 49 till direk- tivet). Reglerna i direktivet kan sägas innehålla ett krav på en utvidgad informationsskyldighet som syftar till att säkerställa att inte bara kunden (arbetsgivaren), utan även den försäkrade (den anställde), i dessa fall får relevant information om de försäkringsdistributörer som omfattas av pensionsplanen och om de olika tjänstepensionsförsäkringsalternativ som distributörerna erbjuder. Att informationen ska tillhandahållas den anställde utan dröjsmål efter anslutningen innebär visserligen i någon 2017/18:216 mening ett undantag från fallet då den försäkrade såsom kund får information innan avtalets ingående. I förevarande fall är dock undantaget helt naturligt eftersom den försäkrade inte är kund i formell mening, och försäkringsgivaren inte har någon direktkontakt med den anställde innan avtalets ingående (kontakten sker genom en valcentral). I de fall en försäkringsdistributör tar direkt kontakt med den anställde, i syfte att påverka dennes val eller avseende dispositioner inom redan slutna försäkringsavtal, är dock den anställde att anse som kund i förhållande till distributören. Distributören får i dessa fall anses ägna sig åt försäkringsdistribution och ska då uppfylla de informationskrav som gäller gentemot kunden i vanlig ordning (jfr prop. 2004/05:133 s. 48). De nu aktuella reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet om utökad informationsplikt (artikel 22.5) bör genomföras i svensk rätt i en mot- svarande bestämmelse i lagen om försäkringsdistribution. och Svensk Försäkring att termen tjänstepensionsplan bör användas. en anställd ansluts till en obligatorisk tjänstepensionsplan (”obligatoriska tjänstepensionssystem”), bör det ankomma på de försäkringsdistributörer som omfattas av planen att säkerställa att information lämnas till den an- ställde utan dröjsmål efter anslutningen. Med anledning av Arbetsgivar- verkets synpunkter bör det även i förevarande avsnitt framhållas att förslaget innebär att informationskravet ska gälla i förhållande till kollektivavtalade tjänstepensionsplaner oavsett om arbetsgivaren anslutits till en sådan till följd medlemskap i en arbetsgivarorganisation eller om arbetsgivaren anslutits direkt till en sådan tjänstepensionsplan (genom ett s.k. hängavtal). Informationskravet ska enligt förslaget även gälla i förhållande till pensionsplaner som frivilligt tillämpas av arbetsgivaren (se även avsnitt 10.4.2). Med tjänstepensionsförsäkring bör avses tjänstepensionsförsäkring enligt den definition som infördes i försäkringsrörelselagen vid genom- förandet i svensk rätt av tjänstepensionsdirektivet ( och rådets direktiv /41/EG, förkortat IORP 1]). tionen avses med tjänstepensionsförsäkring livförsäkring som har sam- band med yrkesutövning och där utbetalning av försäkringsbelopp (engångsbelopp eller periodiska utbetalningar) beror av att en eller flera personer förväntas uppnå en viss ålder samt försäkringar som meddelas som tillägg till sådana försäkringar (1 kap. 8 § i lydelsen den 31 decem- ber 2015). Definitionen omfattar således försäkringsprodukter under vilka förmåner betalas ut med anledning av uppnådd eller förväntat uppnående av pensionsålder likväl som förmåner i form av utbetalningar vid dödsfall, invaliditet eller upphörande av anställning eller i form av bidrag eller tjänster som tillhandahålls vid sjukdom, medellöshet eller dödfall (se prop. 2004/05:165 s. 219). Förslaget innebär således att det utökade informationskravet ska gälla när en anställd ansluts till en på förhand bestämd (”obligatorisk”) tjänste- Informationsskyldigheten ska vidare omfatta de olika typer av tjänstepensionsförmåner som omfattas av den ovan nämnda defini- Varje försäkringsdistributör som omfattas av en sådan pensions- plan ska säkerställa att information lämnas till den anställde utan dröjs- mål efter anslutningen (anställningen). Innebörden av att information ska lämnas utan dröjsmål varierar beroende på omständigheterna. dock anses innebära att informationen ska lämnas till den anställde Prop. 2017/18:216 skyndsamt efter anslutningen till pensionsplanen. gällande rätt innebär informationskravet främst en precisering av vilken information som ska lämnas till den anställde (allmän information, pris- och ersättningsinformation samt objektiv produktinformation) och avseende när informationen ska lämnas. Kravet på att försäkringsdistributören ska säkerställa att informationen lämnas innebär att det inte nödvändigtvis är försäkringsdistributören som ska lämna informationen till den anställde. Med anledning av de syn- punkter som , försäkring och Svensk Försäkring framför bör det återigen framhållas att den modell som används för informationslämnande på tjänstepensionsområdet bedöms uppfylla kraven i försäkringsdistributionsdirektivet (se även avsnitt 10.4.2). Regeringen anser således att förslaget inte utgör något hinder mot att behålla den informationsmodell som används och där bl.a. valcentralerna har en viktig funktion när det gäller att uppfylla försäkringsdistributörernas informationsskyldighet. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör få meddela föreskrifter om vad en försäkringsdistributör ska iaktta för att uppfylla sina skyldigheter när det gäller den nu aktuella informationen. 10.8Särskilda informationskrav vid korsförsäljning Regeringens förslag: När en försäkringsdistributör erbjuder ett försäkringsavtal tillsammans med en annan, underordnad tjänst eller produkt som inte är en försäkring ska distributören informera kunden om huruvida det är möjligt att köpa de olika delarna separat och, om detta är möjligt, ge en adekvat beskrivning av delarna samt lämna separata uppgifter om kostnader och avgifter för varje del. Om risken eller försäkringsskyddet i ett sådant avtal skiljer sig från risken eller försäkringsskyddet när de olika delarna köps separat, ska distributören ge en kunden en adekvat beskrivning av hur förhållandet mellan delarna förändrar risken eller försäkringsskyddet. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om vad en försäkringsdistributör ska iaktta för att fullgöra informationsskyldigheten vid korsförsäljning. Promemorians förslag överensstämmer i sak med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Svensk Försäkring, Svenska Bank- föreningen, och Svenska försäkrings- förmedlares förening (SFM) påpekar att förslaget synes innebära att informationskravet om möjlighet att köpa olika delar separat ska gälla vid all typ av korsförsäljning, vilket går utöver direktivet. ring och SFM avstyrker mot denna bakgrund förslaget i denna del. Skälen för regeringens förslag: Som framgår i avsnitt 9 innehåller försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 24.1–24.7) särskilda och nya regler om korsförsäljning (artiklarna 24.3–24.7 behandlas i avsnitt 9.9). Någon definition av vad som avses med korsförsäljning finns inte i Av direktivet kan dock utläsas att med korsförsäljning avses 2017/18:216 förfaranden då en försäkringsprodukt erbjuds tillsammans med en annan produkt, som inte är en försäkring, som en del av ett paket eller av ett och samma avtal (artikel 24.1 och 24.3). I skälen till direktivet anges vidare att korsförsäljning är en vanligt förekommande strategi som försäkrings- distributörer använder i hela unionen (skälen 53 och 54). Metoden kan innebära fördelar för kunder men kan också medföra att kundernas intressen inte beaktas i tillräcklig mån. Vidare anges att reglerna i direktivet inte bör påverka tillämpningen av unionens lagstiftningsakter med regler om korsförsäljning av vissa kategorier av varor eller tjänster. Om en försäkringsprodukt erbjuds tillsammans med en annan under- ordnad produkt eller tjänst ska försäkringsdistributören informera kunden om huruvida det är möjligt att köpa de olika beståndsdelarna i avtalet separat och, om detta är möjligt, ge en adekvat beskrivning av de olika delarna i avtalet eller paketet samt lämna separata uppgifter om kostnader och avgifter för respektive beståndsdel (artikel 24.1). Om risken eller försäkringsskyddet i ett sådant avtal eller paket skiljer sig från den risk eller det försäkringsskydd som beståndsdelarna medför var för sig, ska distributören ge en adekvat beskrivning av de olika beståndsdelarna och hur deras samverkan kan påverka risken eller försäkringsskyddet (artikel 24.2). Som framgår i avsnitt 10.4.2 är försäkringsdistributörer, även vid kors- försäljning, skyldiga att klargöra kundens krav och behov i fråga om försäkringsskydd innan avtal ingås (artikel 24.6). Eiopa får utforma riktlinjer för granskning och tillsyn av metoder för korsförsäljning samt ange de situationer där korsförsäljning inte är förenlig med skyldigheten att agera hederligt, rättvist och professionellt och i enlighet med kundernas bästa intresse (artikel 24.4). Som framgår i avsnitt 9.8 bedöms sådana riktlinjer vid behov kunna föras in i myndighetsföreskrifter med stöd av de bemyndiganden som föreslås i anslutning till de grundläggande kraven för försäkringsdistribution, ersättning från någon annan än kunden samt om ersättningssystem i den nya lagen om försäkringsdistribution. Det finns i gällande svensk rätt inte några regler om korsförsäljning av försäkringsprodukter. Reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet om informationskrav vid korsförsäljning bör genomföras i motsvarande bestämmelser i den nya lagen om försäkringsdistribution. Svensk Försäkring, , och anser att promemorians förslag kan tolkas som att informationskravet i den nya lagen om försäkringsdistribution går utöver kravet i direktivet. Regeringen konstaterar att förslaget innebär att kravet i den nya lagen ska motsvara det krav som anges i direktivet. Kravet på information ska, i enlighet med direktivet, gälla endast för det fall det är möjligt att köpa de olika beståndsdelarna separat. Det kan finnas ett behov av att kunna precisera informationskraven vid korsförsäljning genom föreskrifter på lägre nivå än lag. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör därför få meddela föreskrifter om vad en försäkringsdistributör ska iaktta för att fullgöra informationsskyldigheten vid korsförsäljning. Skyldighet att vidarebefordra information Regeringens förslag: Bestämmelsen i lagen om försäkrings- förmedling om att en försäkringsförmedlare som tar emot sådan information om försäkringsavtalet som en försäkringsgivare är skyldig att lämna till försäkringstagaren ska vidarebefordra informationen till försäkringstagaren ska föras över oförändrad till lagen om försäkrings- distribution. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. påpekar att verket, såsom förslaget är utformat, inte kan utöva tillsyn över en försäkrings- förmedlare som inte följer skyldigheten att vidarebefordra informationen. anser vidare att en försäkringsförmedlare även bör åläggas skyldighet att aktivt inhämta förköpsinformation från försäk- ringsgivare. Svensk Försäkring anser att det bör tydliggöras att kravet att vidarebefordra gäller sådan information som försäkringsgivaren har gjort tillgänglig för försäkringsförmedlaren. Skälen för regeringens förslag: Enligt lagen om försäkrings- förmedling ska en försäkringsförmedlare till kunden vidarebefordra sådan information om försäkringsavtalet som ett försäkringsföretag är skyldigt att lämna till en försäkringstagare (6 kap. 5 §). För att tydliggöra vilket ansvar försäkringsförmedlaren har är bestämmelsen utformad som en skyldighet för förmedlaren att vidarebefordra viss information till försäkringstagaren (prop. 2004/05:133 s. 88 f.). Syftet med kravet är att säkerställa att försäkringstagaren får del av nödvändig information från försäkringsgivaren, även i de fall någon av parterna använder sig av en mellanman. Kravet om vidarebefordran gäller bara sådan information som försäkringsgivaren faktiskt har lämnat till försäkringsförmedlaren. Regeringen anser att det, bl.a. för att säkerställa att rätt information vidarebefordras, inte är en lämplig ordning att ålägga försäkrings- förmedlaren att aktivt söka efter den information som försäkringsgivaren är skyldig att lämna. Svensk Försäkring påpekar att försäkringsförmedlare har under- låtit att lämna ut förköpsinformation som försäkringsföretag gjort till- gänglig för dessa på elektronisk väg, exempelvis via en länk till en webb- plats med försäkringsföretagets samlade förköpsinformation, med motiv- eringen att denna information inte ”faktiskt lämnats” till förmedlaren. Svensk Försäkring anser mot denna bakgrund att det bör förtydligas att kravet på att vidarebefordra information ska gälla sådan information som försäkringsgivaren gjort tillgänglig för förmedlaren. Regeringen anser, i enlighet med bedömningen att en försäkringsförmedlare inte bör vara skyldig att aktivt leta upp information, att det inte är lämpligt att skyldig- heten att vidarebefordra information bör gälla redan i och med att informationen har gjorts tillgänglig. Dock bör det i en sådan situation som Svensk Försäkring nämner kunna anses att informationen har lämnats till försäkringsförmedlaren, om en länk som försäkringsgivaren har tillhandahållit på ett sätt leder till den relevanta förköps- informationen på ett tydligt och avgränsat sätt. 2017/18:216 Genom att ordet vidarebefordra används i den nu aktuella bestämmel- sen, görs det tydligt att försäkringsförmedlaren inte har rätt att bearbeta eller förändra försäkringsgivarens informationsmaterial. Att förmedlaren på grund av kravet på god försäkringsdistributionssed (se avsnitt 9.1) eller kravet på tillbörlig omsorg kan anses ha en skyldighet att förklara, förtydliga eller komplettera försäkringsgivarens information är en annan sak. Förmedlaren är vidare givetvis oförhindrad att efter omständig- heterna välja adekvat form för den information som ska vidarebefordras, t.ex. papperskopia eller elektronisk form. För försäkringstagaren ska det vara tydligt från vem olika slags information härrör (se samma prop. Det saknas skäl att ta bort eller ändra det nuvarande kravet i lagen om försäkringsförmedling att en försäkringsförmedlare ska vidarebefordra viss information till försäkringstagaren. Kravet är förenligt med försäkringsdistributionsdirektivet och bestämmelsen i lagen om för- säkringsförmedling bör därför föras över oförändrad till den nya lagen om försäkringsdistribution. utövar tillsyn över att försäkringsförmedlare fullgör sin skyldighet att vidarebefordra förköpsinformation och beslutar om sanktioner mot den som inte gör det.