prop · H503190 · 2018-03-19 00:00:00 — ramen för det utrymmet bör det sedan finnas olika ersättningsnivåer. handlar således inte om en förmån som ska ersätta merkostnader krona för krona utan det är fråga om att lämna ersättning med vissa schablon- belopp. Detta innebär ingen förändring i sak jämfört med vad som gäller för merkostnadsdelen inom handikappersättningen och vård- bidraget. Personer med nedsatt funktionsförmåga En grundläggande förutsättning för att merkostnadsersättning ska kunna beviljas bör vara att en person har fått sin funktionsförmåga nedsatt. Det är samma personkrets som kan vara berättigad till den hittills- varande handikappersättningen. I regleringen av vårdbidraget används dock andra begrepp för att ange personkretsen. Där föreskrivs (22 kap. 3 § 2 SFB i dess nuvarande lydelse) bl.a. att vårdbidraget lämnas om det på grund av barnets sjukdom eller funktionshinder uppkommer mer- kostnader. har i sin termbank definierat begreppet funktions- nedsättning som en nedsättning av fysisk, psykisk eller intellektuell funktionsförmåga. Begreppet funktionshinder beskriver däremot den be- gränsning som en funktionsnedsättning innebär för en person i relation till sin omgivning. I samband med att 2008 tillträdde FN:s konvention om mänskliga rättigheter för personer med funktionsned- sättning underströks skillnaden mellan funktionsnedsättning och funk- tionshinder (prop. 2008/09:28 s. 8).”Nedsatt funktionsförmåga” är, enligt regeringen, således ett mer adekvat uttryck i detta sammanhang eftersom omgivningsfaktorer inte är det mest centrala vid bedömningen av mer- kostnadsersättningen. Myndigheten för delaktighet (MFD) och För- säkringskassan har synpunkter på hur personkretsen beskrivs i förslaget. MFD vänder sig emot att individens funktionsnedsättning pekas ut som orsak till merkostnader. Enligt MFD är den korrekta beskrivningen att merkostnader uppstår som en effekt av individens möte med en omgiv- ning som funktionshindrar. anser att det, på samma sätt som för det hittillsvarande vårdbidraget, uttryckligen ska anges i de nya reglerna att även sjukdom kan ligga till grund för rätt till mer- kostnadsersättning. Regeringen anser emellertid att man med hjälp av begreppet ”nedsatt funktionsförmåga” på ett enkelt och tydligt sätt kan ange vilka personer som kan bli aktuella för den nya förmånen. En ned- satt funktionsförmåga kan uppstå av olika orsaker: t.ex. vara medfödd, uppstå till följd av skada eller bero på sjukdomstillstånd. Det är den ned- satta funktionsförmågan i sig som är det väsentliga i sammanhanget, inte vad som orsakat den. Därför behöver begreppet sjukdom inte särskilt an- ges i de nya reglerna. Att merkostnadsersättning lämnas till personer med nedsatt funktions- förmåga innebär i detta avseende ingen förändring av personkretsen jäm- fört med de hittillsvarande bestämmelserna om vårdbidrag och handi- kappersättning. Bestämmelserna om handikappersättning och vårdbidrag skiljer sig åt vad gäller en nedsättning av funktionsförmågan ska kunna antas finnas för att en person ska omfattas av respektive förmån. För att ha rätt till handikappersättning krävs enligt 50 kap. 4 § SFB att en persons funktionsförmåga är nedsatt för avsevärd tid. Med begreppet avsevärd tid avses enligt förarbeten en tidsperiod om (prop. 2017/18:190 1962:90, s. 289). Det innebär att även funktionstillstånd som inte är permanenta men som beräknas bestå under kan ge rätt till handikappersättning. När det gäller vårdbidrag omfattas barn som på grund av sjukdom, utvecklingsstörning eller annat funktionshinder be- höver särskild tillsyn och vård eller har merkostnader på grund av barnets sjukdom eller funktionshinder. För merkostnadsersättningen bedömer regeringen att det saknas skäl att frångå vad som gäller enligt de hittillsvarande förmånerna i fråga om hur en funktionsnedsättning ska antas finnas. Det innebär att delvis olika kriterier kommer att gälla för barn respektive vuxna för att mer- kostnadsersättning ska kunna beviljas. För vuxna bör funktionsförmågan kunna antas vara nedsatt under och för barn . Som framgår av avsnittet nedan så kommer merkostnadsersättning för barn att kunna lämnas till barnets förälder så länge föräldern är under- hållsskyldig för barnet. Huvudregeln är att föräldrar är underhålls- skyldiga tills barnet fyller . Går barnet i skolan efter denna tidpunkt är föräldrarna underhållsskyldiga som skolgången pågår, dock längst tills barnet fyller tjugoett år. Till följd av detta kommer tidsaspekten i kravet på funktionsnedsättning att vara olika för unga mellan – antingen eller – beroende på om föräldrarna är underhållsskyldiga för den unge eller inte. avstyrker denna olikformighet i villkoren för unga mellan eftersom det, enligt , kan uppfattas som orättvist. I stället förordar att en enhetlig ålders- gräns införs. Regeringen anser dock att det är rimligt att villkoren för merkostnadsersättningen är desamma så länge föräldrarna är underhålls- skyldiga. Vem kan merkostnadsersättningen lämnas till? Merkostnadsersättning bör som huvudregel lämnas till den person som har funktionsnedsättningen. När det gäller barn bör dock ersättningen lämnas till barnets förälder så länge föräldern är underhållsskyldig för barnet enligt 7 kap. 1 § . Huvudregeln för underhålls- skyldigheten är att föräldrar är underhållsskyldiga tills barnet fyller . Går barnet i skolan efter denna tidpunkt, är föräldrarna underhålls- skyldiga som skolgången pågår, dock längst tills barnet fyller tjugoett år. Till skolgång räknas studier i eller gym- nasieskolan och annan jämförlig grundutbildning. Den persongrupp som bör få rätt till merkostnadsersättning är i stort sett samma grupp som har rätt till vårdbidrag och handikapp- ersättning. En skillnad är dock att föräldern har rätt till vårdbidrag till och med juni det år då barnet fyller . I avsnitt 6.7 föreslås att omvårdnadsbidraget på motsvarande sätt ska kunna lämnas till föräldern till och med juni det år då personen fyller . Regeringen anser dock att det kan ifrågasättas om det är rimligt att en förälder får ersättning för merkostnader för sitt myndiga barn när föräldern är underhållsskyldig för barnet. Om samma ålders- gräns skulle tillämpas för merkostnadsersättningen som föreslås för omvårdnadsbidraget, skulle det kunna innebära att ett barn som flyttar hemifrån inte får ersättning för de mer- kostnader som han eller hon faktiskt har till följd av en funktions- nedsättning. Enligt regeringen bör det vara den förälder som är underhållsskyldig för ett barn som ska ha rätt till merkostnadsersättningen, medan den unge själv ska ha rätt till ersättningen när föräldern är underhålls- skyldig. När underhållsskyldigheten upphör ska rätten till merkostnads- ersättning omprövas enligt förslaget till 50 kap. 14 § 2 SFB eftersom förhållanden som påverkar rätten till merkostnadsersättningen då har ändrats. Det kan därefter bli aktuellt för den unge att själv ansöka om merkostnadsersättning. När merkostnadsersättning ska lämnas till den unge själv på den grunden att en förälder är underhållsskyldig för honom eller henne kommer det också att ställas ökade krav på funktionsnedsättningens varaktighet enligt de föreslagna bestämmelserna i 50 kap. 4 § jämfört med 50 kap. 5 § första stycket SFB. Det är därför viktigt att informerar den unge och föräld- rarna om detta för att undvika att det uppstår en period då merkost- nadsersättning inte kan betalas ut. I det fall ett barn har en särskilt förordnad vårdnadshavare bör mer- kostnadsersättningen i stället lämnas till denne. Han eller hon har ansvar för att bevaka att barnet får en tillfredsställande försörjning, vilket inne- bär att se till att barnet får de bidrag till sin försörjning som det har rätt till (6 kap. 2 § FB). Regeringen anser därför att merkostnadsersättningen ska lämnas till den särskilt förordnade vårdnadshavaren i stället för till en förälder. Merkostnadsersättningen bör även kunna lämnas till en blivande adoptivförälder vid adoption av ett barn som inte är svensk medborgare och som inte är bosatt här i landet när adoptivföräldern får barnet i sin vård. Detta bör vara fallet eftersom den blivande adoptivföräldern rent faktiskt är den som får stå för eventuella merkostnader för barnet. Att merkostnadsersättningen även bör kunna lämnas till särskilt för- ordnade vårdnadshavare och blivande adoptivföräldrar motsvarar vad som gäller för det hittillsvarande vårdbidraget. Enligt såväl regleringen av vårdbidraget som den nu föreslagna regleringen av omvårdnadsbi- draget kan de bidragen även lämnas till förälders make som stadigvar- ande sammanbor med föräldern och förälders sambo som har varit gift med eller har eller har haft barn med föräldern. Dessa personer kan normalt komma i fråga för att vårda barnet men är inte underhålls- skyldiga eller primärt underhållsskyldiga för barnet (se 7 kap. 5 § FB). Enligt regeringen bör därför merkostnadsersättning heller inte kunna lämnas till dessa personer. beslutade om ett tillkännagivande som avsåg merkostnadsersättning inom vårdbidraget samt aktivitetsersättningen (bet. 2003/04 SfU1 punkt 34, rskr. 2003/04:102). I tillkännagivandet gjordes ett uttalande med innebörden att regeringen skulle beakta att en ung person som inte sammanlever med någon av sina föräldrar med dittillsvarande regelverk inte kunde få ersättning för merkostnader till följd av sitt funktionshinder. uttalade även att regeringen skulle återkomma med förslag om att aktivitetsersättning 2017/18:190 ska kunna utges vid eftergymnasiala studier. Regeringen har beaktat vad anfört i fråga om merkostnadsersättning för unga men bedömer att det nu aktuella förslaget, som är baserat på den grundliga översyn som gjorts i Ds 2015:58, ger en lämplig helhetslösning vad gäller ersättning för merkostnader vid funktionsnedsättning. Den del av tillkännagivandet som avser att aktivitetsersättning ska kunna utges vid eftergymnasiala studier har redan tagits om hand i prop. 2005/06:159, prop. 2012/13:1 och prop. 2016/17:1. Tillkännagivandet är i och med detta slutbehandlat. En i sammanhanget aktuell fråga är hur åldersgränser i regelverket på- verkar förutsättningarna för att delta i arbetslivet . Enligt den nuvarande regleringen av handikappersättning har en försäkrad rätt till handikappersättning om han eller hon har fått sin funk- tionsförmåga nedsatt för avsevärd tid och med viss omfattning. Eftersom handikappersättning bl.a. kan lämnas när en försäkrad är i behov av fort- löpande hjälp för att kunna förvärvsarbeta har den ersättningen en koppling till arbetslivet och därmed även till pensionsåldern. har haft i uppdrag att analysera de pen- sionsrelaterade åldersgränserna samt de hinder och möjligheter som finns för att förlänga arbetslivet. Utredningen föreslog i sitt slutbetänkande Åt- gärder för ett längre arbetsliv (SOU 2013:25) bl.a. att det skulle införas en riktålder för när man ska gå i pension. Denna riktålder skulle enligt förslaget följa medellivslängden. Utredningen ansåg att handikappersätt- ningen, i likhet med vissa andra socialförsäkringsförmåner, borde an- passas till denna riktålder, men lämnade inte något förslag (SOU 2013:25 s. 339 och 182). Frågan om riktålder för olika förmåner kommer att han- teras samordnat inom ramen för den fortsatta beredningen i av betänkande. Frågan som kvarstår är om den nuvarande 65-årsregeln för handikapp- ersättning ska gälla även för den nya merkostnadsersättningen. Som ovan angetts har en försäkrad rätt till handikappersättning om han eller hon har fått sin funktionsförmåga nedsatt för avsevärd tid och med viss omfattning. Enligt ett avgörande i Regeringsrätten ska denna reglering uppfattas så att merutgifter som uppkommer efter fyllda inte ska beaktas (RÅ 2005 ref. 38). Däremot kan merkostnader som uppkommer beaktas även efter fyllda . Ompröv- ning av handikappersättning ska enligt nuvarande bestämmelser i 50 kap. 14 § 1 SFB göras när det fattas beslut om sjuk- eller aktivitetsersättning eller allmän ålderspension. Bestämmelser motsvarande 65-årsregeln för handikappersättning finns också i regelverken för assistansersättning och bilstöd för personer med funktionsnedsättning. Några remissinstanser, bland andra och Nationell Samverkan för Psykisk Hälsa, anser att det inte bör finnas någon övre åldersgräns för att beakta merkostnader vid prövning av rätt till merkostnadsersättning. DHR och med flera före- språkar att åldersgränsen vid bör justeras uppåt. Regeringen anser att det även för merkostnadsersättningen bör finnas en övre åldersgräns för att beakta merkostnader. ersättning bland annat kommer att kunna lämnas för merkostnader som den enskilde har för stöd för att kunna förvärvsarbeta så har ersättningen en koppling till arbetslivet och pensionsåldern. Enligt regeringens mening är det heller inte aktuellt att förskjuta åldersgränsen inom merkostnadsersättningen uppåt jämfört med den hittillsvarande handikappersättningen. Frågan om lämplig riktålder för olika socialför- säkringsförmåner kommer, som anges ovan, att hanteras samordnat inom ramen för beredning av betänkande. Därför föreslår regeringen, i likhet med vad som gäller för handikappersättningen, att merkostnadsersättning ska lämnas enbart för merkostnader till följd av att en person fått sin funktionsförmåga nedsatt innan han eller hon fyllt . Begreppet merkostnader är centralt vid bedömningen av rätten till handi- kappersättning respektive vårdbidrag. Begreppet är dock inte definierat i lag. Vissa beskrivningar av vad en merkostnad är finns däremot i lag- stiftningens förarbeten. Av förarbetena till bestämmelserna om vård- bidrag följer att som merkostnader anses de kostnader som en förälder har på grund av barnets sjukdom eller funktionsnedsättning och som går utöver de kostnader som är normala för barn utan funktionsnedsättning i motsvarande ålder (prop. 1981/82:216 s. 14). Vad gäller handikapp- ersättningen finns det inte några närmare uttalanden i förarbetena om vad som avses med merkostnader men i vägledning Handikappersättning (2012:2 version 1, s. 30) anges att merkostnader är de extra kostnader som den enskilde inte skulle haft utan sin funk- tionsnedsättning och som andra personer normalt sett inte har. Regeringen anser att det är av central betydelse att det i lagstiftningen tydligt anges vad som avses med en merkostnad. Med merkostnad bör i detta sammanhang avses sådana skäliga kostnader som uppkommer för en person på grund av hans eller hennes funktionsnedsättning och som går utöver de kostnader som är normala för personer utan funktions- nedsättning i motsvarande ålder. Det ska således finnas ett orsakssam- band mellan en persons funktionsnedsättning och de uppkomna merkost- naderna. En svårighet i tillämpningen av de nuvarande reglerna om handikapp- ersättning är att skilja mellan vad som kan betraktas som normala kostnader och vad som är att hänföra till merkostnader. Ett sådant gräns- dragningsproblem kan knappast heller helt undvikas när det gäller den nu föreslagna merkostnadsersättningen. För att ge ett stöd i handläggningen av ärenden om merkostnadsersättning föreslogs i promemorian att bör få i uppdrag att utarbeta ett väg- ledande material om vad som inom olika områden är att betrakta som normala kostnader. Många av remissinstanserna, bland andra För- säkringskassan, Inspektionen för socialförsäkringen och Funktionsrätt , är positiva till ett sådant uppdrag. pekar emellertid på svårigheterna med att beräkna normalkostnader och fram- för att ett uppdrag behöver vara tydligare än den beskrivning som ges i promemorian. varnar för att denna typ av myndighetsstöd kan komma i konflikt med de individuella bedömningar 2017/18:190 som ska göras i de enskilda fallen. Regeringen avser att återkomma till frågan om underlag för normalkostnader. Ersättning för vad som ska betraktas som merkostnader bör, enligt regeringen, kunna lämnas inom ramen för vad som utgör skäliga Beroende på den enskildes val och önskemål så kan mer- kostnader hänförliga till en och samma situation variera i storlek på ett I den praktiska tillämpningen av handikappersättning och vårdbidrag gör en bedömning av om den kost- nad som går utöver normal konsumtion också är skälig. bör en sådan ordning, som är av principiell betydelse för prövningen, också komma till uttryck i lagstiftningen. Det kan nämnas att mot- svarande bestämmelser finns i övriga nordiska länders reglering av ersättning för merkostnader. Flera remissinstanser, bl.a. Funktionsrätt , tillstyrker också att det enbart är skäliga merkostnader som ska kunna ersättas genom den nya förmånen. dock fram risken för att det vid en skälighetsbedömning tas för lite hänsyn till den individuella livssituationen. mening ingår det dock i bedömningen av vilka merkostnader som kan anses som skäliga att ta hänsyn till den enskildes livssituation. är skäligt kan variera från fall till fall beroende på de individuella Vissa funktionshindersorganisationer, bl.a. Autism- och , och och Jämlikhet, är kritiska till att det ska göras en skälighetsbedömning och har uppfattningen att alla faktiska och nödvändiga merkostnader bör beaktas och ersättas. Regeringen anser emellertid att endast skäliga merkostnader bör ersättas inom ramen för merkostnadsersättningen. En svårighet i den praktiska tillämpningen kan bli att bedöma vad som är en skälig kostnad. En aspekt av vad som utgör en skälig kostnad är kostnaden som sådan, dvs. om kostnadens storlek är skälig. aspekt är de val en person gör och de livsvanor han eller hon har. att köpa eller inte köpa vissa varor eller tjänster, eller avsaknaden av möjligheter att välja t.ex. vissa hjälpmedel eller boenden, har också betydelse vid bedömningen av vad som utgör en skälig kostnad på grund av funktionsnedsättningen, dvs. om det är skäligt att kostnad avser en viss vara eller tjänst. För att stärka förutsättningarna för nationellt likvärdiga bedömningar föreslogs i promemorian att skulle få i uppdrag att ut- arbeta ett nationellt stöd för bedömningen av vad som utgör en skälig kostnad i den föreslagna merkostnadsersättningen. er, såväl myndigheter som funktionshindersorganisationer, har uttryckt att de är positiva till ett sådant uppdrag. stryker dock vikten av att det nationella stödet tjänar som vägledning utan att den enskildes rätt till individuell prövning hotas. ifrågasätter om det går att skapa riktlinjer för vad som är en skälig merkostnad. kritiskt till ett uppdrag. Regeringen avser att återkomma i frågan om uppdrag till , men vill understryka att det naturligtvis alltid ska göras en individuell prövning av rätten till merkostnads- Ytterligare en fråga som har betydelse för vad som utgör en mer- kostnad är om både löpande kostnader och kostnader som uppkommer mer sällan ska beaktas. I den norska merkostnadsersättningen beaktas Prop. 2017/18:190 t.ex. endast löpande kostnader medan den danska hanterar engångs- utgifter genom separata utbetalningar som inte påverkar den månatliga ersättningen. I tillämpar enligt den nuvarande ordningen en tänkt avskrivningstid för vissa kapitalvaror. Det har inte framkommit annat än att systemet med avskrivningar fungerar bra. Regeringen anser därför att både löpande kostnader och engångs- kostnader till följd av en funktionsnedsättning bör ingå i vad som avses med merkostnader. Merkostnader för behov som tillgodoses genom annat samhällsstöd Vid bedömningen av rätten till merkostnadsersättning ska det bortses från merkostnader för behov som tillgodoses genom annat samhällsstöd. På så sätt blir det tydligt att sådana merkostnader för behov som redan har ersatts, t.ex. genom bilstöd, inte kan ersättas inom ramen för mer- kostnadsersättningen. Några remissinstanser har frågat efter vissa klar- göranden i denna del. anser att det behöver för- tydligas att det även ska bortses från kostnader som kan tillgodoses genom annat samhällsstöd. och kommun vill att det ska framgå att kriteriet ska tillämpas först när sökanden faktiskt har fått ett annat stöd eller åtminstone fått rätten till ett annat stöd prövad. Regeringen anser att det inte är lämpligt att ange i detalj hur bestäm- melsen ska tillämpas i olika situationer. Regeringen avser heller inte att ändra nuvarande tillämpning. Bestämmelsen bör därför utformas på mot- svarande sätt som de nuvarande bestämmelserna om vårdbidrag och handikappersättning. Det innebär också att regleringen i detta hänseende kommer att överensstämma med vad som föreslås för omvårdnads- bidraget i avsnitt 6.2. Merkostnadsersättningen bör i likhet med nuvarande vårdbidrag och handikappersättning vara en bosättningsbaserad förmån. Det innebär att en person ska vara bosatt i för att vara försäkrad för merkost- nadsersättningen. Regeringens förslag: Merkostnadsersättning ska kunna lämnas för merkostnader för –hälsa, vård och kost, –slitage inklusive rengöring, –hjälp i den dagliga livsföringen, –boende, och Promemorians förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: tillstyrker förslaget att de kategorier av merkostnader som kan berättiga till merkostnadsersättning anges i lag. Vidare anser att det bör förtydligas att det måste finnas ett orsakssamband mellan funktionsnedsättningen och de uppkomna merkostnaderna vid fritt val av hjälpmedel. anser också att det behöver förtydligas hur man ska se på skälig er- sättning som den enskilde betalar till anhörig för hjälp i den dagliga livs- Inspektionen för socialförsäkringen (ISF) är mycket positiv till att det i lag regleras vilka merkostnader som ersättning kan lämnas för. Myndigheten för delaktighet stöder förslaget om vilka kostnader som ska beaktas vid bedömningen om merkostnadsersättning. instämmer i förslaget att ange olika merkostnadsslag. Nationell Samverkan för Psykisk Hälsa och anser att det kan behövas fler kategorier för att innefatta merkostnader som faktiskt finns för personer med psykisk funktionsnedsättning, t.ex. syssel- sättning och social kontakt. Kammarrätten i och ISF framhåller att det behövs fler exempel på vilka merkostnader som ska kunna godtas inom kategorin anser att ersättning till anhöriga som tillgodoser närståendes hjälpbehov måste kunna ersättas genom merkostnadsersättningen – förslagsvis som en merkostnad under merkostnadsslaget ”hjälp i den dagliga livsföringen”. anser att kostnader för att sköta hälsa och normal träning bör kunna ersättas, medan påtalar att även fritidshjälpmedel bör betraktas som en merkostnad. Myndigheten för delaktighet ifrågasätter om det är rimligt att ersättning ges för avgifter som den enskilde betalar till landsting och kommuner. individens perspektiv vore det, enligt MFD, rimligare att slippa belastas av merkostnader för tjänster som erbjuds enligt exempelvis hälso- och sjukvårdslagen eller socialtjänstlagen. MFD förespråkar att frågan ses över i samband med en större översyn av respektive lagstiftning. anser att det är en brist att någon analys inte är gjord vad gäller hur gränsdragningen mellan vad som ska bekostas av socialförsäkringen respektive landsting och kommuner ska göras. förbund uttrycker att det är beklagligt att de betydande skillnader i avgifter och kostnader för hjälpmedel som finns mellan olika landsting inte tas upp. Skälen för regeringens förslag: I promemorian redogjordes för att det varken för handläggare eller enskilda är tydligt vilka merkostnader som ska godkännas och inte godkännas av För- Otydligheten i vad som utgör godtagbara merkostnader kan leda till att den enskilde upplever att bedömningen i det enskilda fallet inte står i överensstämmelse med de merkostnader han eller hon anser ska ligga till grund för beräkningen av ersättningen. de sökande uppfattar som ersättningsbara merkostnader och vad myndig- heten godkänner kan leda till att enskildas tilltro till systemet och dess legitimitet urholkas – trots att myndighetens bedömningar kan vara Den otydliga avgränsningen av vad som utgör en merkostnad kan antas vara en av orsakerna till den diskrepans som finns mellan yrkade och godtagna merkostnader.