prop · H503225 · 2018-04-19 00:00:00 — Om de ersättningsarrangemang som arrangören erbjuder är av lägre kvalitet, ska arrangören erbjuda ett prisavdrag. Resenären ska ha rätt att avvisa ett erbjudande om ersättnings- arrangemang endast om erbjudandet inte är jämförbart med vad som skulle ha tillhandahållits enligt avtalet eller om det prisavdrag som erbjuds inte är skäligt. Om resenären inte kan transporteras enligt paketreseavtalet tillbaka till orten för avresan och detta beror på oundvikliga och extraordinära omständigheter, ska skyldigheten för arrangören att erbjuda inkvarte- ring vara begränsad till . Detta ska bara gälla under förut- sättning att omständigheterna även kan åberopas av transportören för att begränsa dennes ansvar enligt en unionsrättsakt som är tillämplig på transporten. Om det i unionsrättsakten föreskrivs att transportörens ansvar att erbjuda inkvartering avser än , ska gälla i fråga om arrangörens skyldighet enligt den nya paketreselagen. 2017/18:225 Arrangörens skyldighet att erbjuda inkvartering ska inte vara be- gränsad för en resenär som har nedsatt rörlighet, en medföljande till en sådan resenär, en resenär som är gravid, en ensamresande underårig eller en resenär som är i behov av särskild medicinsk hjälp. Det förut- sätter dock att arrangören senast innan paketresan påbör- jades fick information om resenärens särskilda behov. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen föreslår att det ska införas en hänvisning till reglerna om prisavdrag och skadestånd. Utredningens förslag till begränsningsregel om det på grund av oundvikliga och extraordinära omständigheter är omöjligt att säkerställa resenärens hemtransport avser arrangörens skyl- dighet att ersätta kostnader. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker för- slagen eller har inga synpunkter på dem. och i anser att utredningens förslag att ett likvärdigt alternativ ska erbjudas resenären innebär en otillåten skärpning av kraven på arrangören i förhållande till direktivets krav. i efterlyser ett tydliggörande av dels vem som är primärt ansvarig för hemtransporten, dels att arrangören har full regressrätt mot transportören om transportören är ansvarig för hem- transport. Konsumenter vänder sig mot att arrangörens skyldig- het att tillhandahålla inkvartering begränsas till maximalt i sådana fall då hemresa inte kan ske på grund av extraordinära omständigheter. framhåller att gravida inte kommer att omfattas av de särskilda skyddsreglerna, om de inte informerat arran- gören om sina särskilda behov. Skälen för regeringens förslag Om en betydande andel av resetjänsterna inte kan tillhandahållas enligt överenskommelsen i paketreseavtalet, ska arrangören erbjuda lämpliga alternativa arrangemang för den återstående delen av resan (artikel 13.5). Det gäller även när resenärens återresa till avreseplatsen inte kan till- handahållas. De alternativa arrangemangen ska, om möjligt, vara kvali- tetsmässigt likvärdiga eller bättre än de arrangemang som angetts i av- talet för paketresans återstående del. Arrangören får inte ta ut några extra kostnader för dessa. Om de alternativa arrangemangen leder till en paket- resa av lägre kvalitet, ska arrangören bevilja resenären ett skäligt prisav- drag. Resenären får avvisa ett förslag till alternativa arrangemang endast om de inte är jämförbara med vad som följer av paketreseavtalet eller om den prissänkning som ges är otillräcklig. Om det är omöjligt att säkerställa resenärens hemresa enligt överens- kommelsen i paketreseavtalet och anledningen till det är oundvikliga och extraordinära omständigheter, är arrangören skyldig att stå kostnaden för nödvändig inkvartering på högst (artikel 13.7). Om fastställs i unionsrätten, ska den dock gälla i stället. Arrangören får åberopa oundvikliga och extraordinära omständigheter för att begränsa ansvaret endast om transportören kan åberopa dessa omständigheter enligt de unionsrättsregler som gäller (artikel 13.8). Begränsningen till att bara gälla gäller inte för personer med vissa särskilda behov, förutsatt att de har meddelat arrangören sina särskilda behov senast före paketresans början. Det gäller personer med nedsatt rörlighet enligt definitionen i artikel 2 a i Europa- parlamentets och rådets förordning nr 1107/2006 (se vidare avsnitt 5.4.1) och personer som följer med dem, gravida, ensamresande minderåriga samt personer i behov av särskild medicinsk hjälp. Enligt lag ska arrangören ordna lämpliga ersättningsarrange- mang utan extra kostnad för resenären, om efter avresan en väsentlig del av de avtalade tjänsterna inte kan tillhandahållas. Om ett ersättnings- arrangemang innebär en försämring för resenären, har han eller hon rätt till prisavdrag och skadestånd. I den nya lagen bör det införas bestämmelser om ersättningsarrange- mang som motsvarar direktivets. Eftersom direktivet är ett fullhar- moniseringsdirektiv finns det dock inte förutsättningar att, som Konsumenter föreslår, utsträcka arrangörens skyldighet att tillhandahålla inkvartering om hemresa inte kan ske på grund av extraordinära omständigheter. Som framgår nedan kommer dock arrangörens ansvar att gälla för om det i en unionsrättsakt föreskrivs ett sådant ansvar för transportören. framhåller kopplas skyldigheten i direktivet att tillhandahålla ersättningsarrangemang till om det faktiskt är möjligt att tillhandahålla arrangemang som är likvärdiga eller av högre kvalitet än den resetjänst som inte kan tillhandahålls. Denna förutsättning bör komma till uttryck i lagen. För att genomföra direktivet bör det även tas in regler som anger att om de erbjudna ersättningsarrangemangen är av lägre kvalitet, ska arrangören erbjuda ett prisavdrag. Resenären ska få av- visa ett erbjudande om ersättningsarrangemang endast om erbjudandet inte är jämförbart med vad som skulle ha tillhandahållits enligt avtalet eller om det prisavdrag som erbjuds inte är skäligt. Det bör även regleras särskilt att arrangören ska vara skyldig att erbjuda ersättningsarrangemang om resenären inte kan transporteras tillbaka till orten för avresan. Utgångspunkten i direktivet är att arrangörens ansvar att tillhandahålla ersättningsarrangemang – och där- med även inkvartering – är obegränsat. Om hemresan kan ske först senare än vad som följer av avtalet, ska arrangören alltså erbjuda lämpliga ersättningsarrangemang för den aktuella tidsperioden. Det inkluderar givetvis en skyldighet att erbjuda resenären inkvartering. Det finns i artikel 13.7 en begränsning av arrangörens skyldighet när transport inte kan ske tillbaka till orten för avresan beroende på oundvikliga och extraordinära omständigheter. Enligt bestämmelsens ordalydelse begränsas skyldigheten att stå för kostnaderna för inkvar- tering. För att regeln ska kunna tillämpas i förhållande till arrangörens allmänna skyldighet att erbjuda ersättningsarrangemang bör begräns- ningsregeln dock ta sikte på arrangörens skyldighet att erbjuda inkvar- tering och inte på dennes skyldighet att ersätta kostnader. Detta bör framgå uttryckligen av lagtexten. I vissa fall är arrangörens ansvar beroende av regler i andra unions- rättsakter, vilket bör framgå av den nya lagen. Om det i en unionsrättsakt föreskrivs att transportörens ansvar att erbjuda inkvartering avser en 2017/18:225 , bör samma ansvar gälla för arrangören. Som exempel på en sådan unionsrättsakt kan nämnas och rådets förordning (EG) nr 261/2004 av om fastställande av gemensamma regler om kompensation och assistans till passagerare vid nekad ombordstigning och inställda eller kraftigt försenade flygningar och om upphävande av förordning (EEG) nr 295/91 (EU:s flygpassa- gerarförordning). Enligt artiklarna 5.1 b och 9.1 b i förordningen har passagerarna vid inställd flygning rätt till hotellrum utan någon tids- begränsning, om övernattning blir aktuell i avvaktan på en ny flygning. Om en flygresa som omfattas av förordningen och som ingår i en paket- resa inte kan genomföras, är arrangörens skyldighet att stå för inkvar- teringen alltså inte begränsad till följd av extraordinära och oundvikliga omständigheter, eftersom förordningen inte har någon sådan begränsning. Begränsningen av arrangörens skyldighet att erbjuda inkvartering gäl- ler inte i förhållande till personer med särskilda behov. noterar i det sammanhanget att direktivets utformning innebär att gravida som inte underrättar arrangören om sina särskilda behov inte kommer att omfattas av de särskilda skyddsreglerna. Regeringen konstaterar att det som verket pekar på är en brist i direktivets utformning. Samma syn- punkt kan föras fram även i fråga om andra resenärer med särskilda behov. Informationen finns inte heller angiven i de standardinformations- formulär som finns i bilaga I till direktivet och som ska ges innan rese- nären blir bunden av paketreseavtalet. Eftersom direktivet är ett fullhar- moniseringsdirektiv, finns det dock inte förutsättningar att gå ifrån direktivet. En liknande konstruktion finns för övrigt även i artikel 11 i och rådets förordning (EU) nr 1177/2010 av om passagerares rättigheter vid resor till sjöss och på inre vattenvägar och om ändring av förordning (EG) nr 2006/2004. Det kan konstateras att det finns en skyldighet för arrangören att infor- mera resenären om paketresans lämplighet för personer med nedsatt rörlighet och, på begäran, paketresans lämplighet för den aktuella resenären (se avsnitt 5.4.1 och förslaget till 2 kap. 1 §). Denna informationsskyldighet kan förväntas leda till att resenärer med särskilda behov i många fall kommer att anmäla dem till arrangören och därigenom omfattas av lagens särskilda skydd. i efterlyser ett tydliggörande av dels vem som är primärt ansvarig för hemtransporten, dels att arrangören har full regressrätt mot transportören i sådana fall då transportören är ansvarig för hemtransport. Arrangören är, som framgår av avsnitt 5.6.1, alltid ansvarig i förhållande till resenären för att paketreseavtalet fullgörs. Det gäller givetvis även hemtransporten. Enligt den föreslagna bestäm- melsen om återkrav inträder en arrangör, som har erbjudit en resenär in- kvartering i avvaktan på en hemtransport, i resenärens rätt till ersättning från den som har orsakat att hemresan inte kunnat ske enligt avtalet (se avsnitt 5.6.10). Arrangören kan i en sådan situation kräva ersättning från transportören i den utsträckning som resenären hade kunnat det. Annat avhjälpande, prisavdrag och hävning Regeringens förslag: Om det finns något annat fel i paketresan än sådana som gör att arrangören är skyldig att erbjuda ersättnings- arrangemang, ska arrangören avhjälpa felet. Om det inte krävs ett avhjälpande, ska arrangören avhjälpa felet inom skälig tid. Om resenären har angett inom vilken felet ska avhjälpas, ska följas om den är skälig. Arrangören ska inte vara skyldig att avhjälpa felet, om det finns ett hinder som arrangören inte kan övervinna eller om avhjälpandet skulle medföra oproportionerliga kostnader med hänsyn till felets omfattning och de påverkade resetjänsternas värde. Om arrangören är skyldig att avhjälpa felet men inte gör det, ska resenären ha rätt till ersättning för nödvändiga kostnader för att själv avhjälpa felet. Resenären ska ha rätt till prisavdrag för fel i paketresan, om inte felet beror på resenären. I fråga om andra fel i paketresan än sådana fel som gör att arrangö- ren är skyldig att erbjuda ersättningsarrangemang ska resenären i stäl- let få häva paketreseavtalet, om felet är av väsentlig betydelse och av- hjälpande inte sker inom skälig tid eller inte kommer i fråga, eller arrangören förklarar att felet inte kommer att avhjälpas. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens. Utred- ningen föreslår att resenären vid eget avhjälpande ska ha rätt till försvarliga kostnader. Vidare föreslår utredningen att resenären ska ange en skälig tid för arrangören att avhjälpa felet, om inte ett avhjälpande krävs eller arrangören förklarar att felet inte kommer att avhjälpas. Utredningens förslag innehåller inte någon allmän tidsfrist för avhjälpande. Utredningen föreslår att resenärens rätt till prisavdrag ska vara utesluten om arrangören visar att felet beror på resenären. Utred- ningen benämner resenärens frånträdande av avtalet vid fel av väsentlig betydelse som uppsägning. Utredningens förslag innehåller en föreskrift om att resenären inte behöver betala uppsägningsavgift om han eller hon säger upp avtalet. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker för- slagen eller har inga synpunkter på dem. efterfrågar ett förtydligande av om det är resenären eller arrangören som ska avgöra om ett avhjälpande krävs eller inte. Nämnden ifrågasätter också om försvarliga och nödvändiga kostnader har samma innebörd. Skälen för regeringens förslag Direktivet föreskriver en generell skyldighet för arrangören att avhjälpa en bristande överensstämmelse om någon av resetjänsterna inte fullgörs i enlighet med paketreseavtalet. Skyldigheten att avhjälpa gäller inte om avhjälpandet är omöjligt eller medför oproportionerliga kostnader med beaktande av den bristande överensstämmelsens omfattning och värdet på de påverkade resetjänsterna (artikel 13.3). stämmelse avses såväl bristande som utebliven fullgörelse av de rese- tjänster som ingår i paketresan (artikel 3.13). Om arrangören inte av- hjälper den bristande överensstämmelsen inom en skälig tid som fast- ställts av resenären, får resenären avhjälpa felet och begära ersättning för de nödvändiga utgifterna. Någon tidsgräns behöver dock inte anges om arrangören vägrar att avhjälpa den bristande överensstämmelsen eller om ett avhjälpande krävs. Rätten att själv avhjälpa felet på arrangörens bekostnad gäller inte om arrangören inte är skyldig att avhjälpa felet på grund av att avhjälpandet är omöjligt eller medför oproportionerliga kostnader med beaktande av den bristande överens- stämmelsens omfattning och värdet på de påverkade resetjänsterna. lag finns ingen generell regel som ger resenären rätt att Om en väsentlig del av de avtalade tjänsterna inte kan tillhandahållas, har arrangören dock en skyldighet att erbjuda ersättnings- arrangemang (se avsnitt 5.6.3). För att uppfylla direktivets krav bör det i den nya lagen införas en uttrycklig föreskrift om avhjälpande. Frågan blir då i vilka situationer Denna fråga är kopplad till om fel- begreppet bör användas i den nya paketreselagen. ”fel”, utan att det definieras på sätt som sker i t.ex. köplagen, konsument- köplagen och konsumenttjänstlagen. Vid införandet av lag uttalades att fel inte bara skulle anses föreligga när arrangören brutit mot en uttrycklig bestämmelse i avtalet, utan att arrangörens förpliktelser också ansågs omfatta ett kontinuerligt ansvar för att tjänsterna håller den kvalitet som resenären har rätt att förvänta sig (prop. 1992/93:95 s. 92). Utredningen bedömer att fel får anses ha samma innebörd som direktivets ”bristande överensstämmelse” och föreslår att det ordet ska användas även i den nya lagen. det är en omotiverad utvidgning av ansvaret i förhållande till direktivet. Det kan dock konstateras att ordet förekommer även lag utan att det har gett upphov till några särskilda problem i rättstillämpningen. Regeringen kan inte finna något som talar för att en begränsning varit avsedd med det nya direktivet. Fel får anses kunna svara mot såväl bristande som utebliven fullgörelse av de resetjänster som ingår i paket- Genom att ”fel” inte definieras särskilt finns det dessutom möjlighet att tolka ordet i ljuset av praxis från . innebär att om det finns något annat fel i paketresan än sådana som gör arrangören skyldig att erbjuda ersättningsarrangemang, ska arrangören Skyldigheten att avhjälpa bör dock inte vara oinskränkt. situationen där det inte finns någon skyldighet för arrangören att avhjälpa ett fel är när ett fullgörande är omöjligt. lagstiftning finns undantag från skyldigheten att avhjälpa fel i 28 § konsumenttjänstlagen och 12 § konsumentköplagen. ringar som förebild, bör det föreskrivas att en skyldighet att avhjälpa inte ska gälla om det finns ett hinder som arrangören inte kan övervinna. andra situationen avser att ett avhjälpande skulle medföra kostnader som är oproportionerliga med hänsyn till felets omfattning och de påverkade Denna situation har likheter med reglerna i svensk rätt om att en säljare kan vägra att fullgöra ett köp om ett fullgörande skulle medföra olägenheter eller kostnader för säljaren som är oskäligt stora i förhållande till köparens intresse av att avtalet fullföljs (23 § köplagen och 12 § konsumentköplagen). finns det olikheter, eftersom det enligt nyssnämnda lagar sker en skälighets- och inte en proportionalitetsbedömning. Skälighetsbedömningen görs dessutom i förhållande till köparens intresse av att köpet fullgörs, medan proportionalitetsbedömningen, enligt direktivet, förutsätts ske med hänsyn till omfattningen av felet och värdet på de påverkade rese- tjänsterna. Det är inte givet att resenärens intressen alltid sammanfaller med omfattningen av felet och värdet på de påverkade resetjänsterna. För att säkerställa ett korrekt genomförande av direktivet anser regeringen att den andra undantagssituationen bör utformas enligt direktivet. Enligt artikel 13.4 i direktivet ska resenären vid eget avhjälpande – utan att det påverkar de undantag som anges i artikel 13.3 – ha rätt till ersättning för nödvändiga utgifter. Bestämmelsen måste, enligt regerin- gen, uppfattas så att rekvisiten i artikel 13.3 även gäller vid bedömningen av om arrangören ska vara skyldig att ersätta resenären för ett av- hjälpande som företas av resenären, men att de inte ska tillämpas vid bestämmande av storleken på ersättningen. När det gäller ersättningens storlek anges uttryckligen att det bara är nödvändiga utgifter som ersätts. Utredningen föreslår att resenären vid eget avhjälpande ska ha rätt till försvarliga kostnader. Utredningens förslag har den fördelen att det överensstämmer med köplagens reglering. Mot detta ska dock ställas att det – vilket för fram – kan ifrågasättas om försvarliga respektive nödvändiga kostnader har samma innebörd. Kravet på att kostnaderna ska vara nödvändiga får uppfattas som mer strikt mot resenären än att kostnaderna ska vara försvarliga. Mot den angivna bakgrunden bedömer regeringen att det inte finns anledning att frångå direktivets lydelse vid utformningen av resenärens rätt till ersätt- ning vid eget avhjälpande. Direktivets reglering bygger på att arrangören ska avhjälpa ett fel inom den skäliga tid som angetts av resenären. Denna reglering svarar mot den allmänna utgångspunkten i svensk rätt att ett avhjälpande ska ske i skälig tid (jfr 26 § tredje stycket konsumentköplagen). Syftet med regleringen får antas vara att resenären ska ges tillfälle att själv ange inom vilken han eller hon anser att ett avhjälpande ska ske och att ska följas om den är skälig. En reglering med denna innebörd bör tas in i den nya lagen. I många fall kan det dock vara svårt för resenären att ange en tidsfrist för avhjälpande. Direktivet svarar inte på frågan om vilken frist som ska gälla om resenären inte anger någon tid. Avsikten kan inte vara att någon tidsfrist inte ska gälla alls i sådana fall. Det finns därför anledning att i lagen införa en allmän tidsfrist för avhjälpande. I enlighet med dels vad som gäller när resenären har angett en tidsfrist, dels den allmänna utgångspunkten i svensk rätt, bör det i den allmänna regeln anges att ett avhjälpande ska ske inom skälig tid. Detta förutsätter dock att det inte krävs ett avhjälpande. Allmänna reklamations- nämnden frågar om det är resenärens eller arrangörens uppfattning som avgör om ett avhjälpande krävs eller inte. Direktivet reglerar inte den frågan. Om resenären och arrangören har olika uppfattning och inte kan komma överens, får den avgöras utifrån objektiva kriterier. Det är alltså inte resenärens eller arrangörens subjektiva uppfattning som är I slutändan kan det alltså bli en fråga för relevant tvist- lösningsorgan att avgöra om ett avhjälpande krävdes eller inte. Detsamma kan bli fallet för att avgöra om ett avhjälpande skedde inom skälig tid eller om den tid som resenären angav var skälig. Resenären ska enligt direktivet ha rätt till en rimlig prissänkning för de perioder under vilka det råder bristande överensstämmelse, om inte arrangören bevisar att den bristande överensstämmelsen kan tillskrivas resenären (artikel 14.1). En rätt till prissänkning kan alltså finnas även om resenären erbjuds lämpliga ersättningsarrangemang eller ett annat fel avhjälps inom skälig tid lag innehåller en motsvarande begränsning av rätten till prisavdrag för andra fel än sådana som består i att en väsentlig del av de avtalade tjänsterna inte kan tillhandahållas. Av lagen följer att resenären har rätt till prisavdrag och skadestånd om inte felet beror på honom eller henne (16 §). I likhet med lag bör uttrycket prisavdrag användas i stället för prissänkning. Det bör tas in en regel i den nya lagen om att resenären har rätt till prisavdrag för fel i paketresan, om inte felet beror på resenären. Det är inte nödvändigt att som i direktivet ange att arrangören har bevisbördan för att felet beror på resenären, eftersom det får anses följa av allmänna principer för bevisbördans placering (jfr avsnitt 5.4.2). I enlighet med vad som gäller enligt andra lagar om köp och tjänst finns det inte heller anledning att i lagen uttryckligen ange att prisavdraget ska vara skäligt. I artikel 13.6 föreskrivs att om den bristande överensstämmelsen väsent- ligen inverkar på fullgörandet av paketresan och arrangören inte har av- hjälpt detta inom en skälig tid som fastställts av resenären, får resenären säga upp paketreseavtalet utan att betala någon avgift. Resenären har även rätt till prisavdrag och skadestånd under de förutsättningar som anges i artikel 14. Någon motsvarande rätt för resenären att bryta avtalet till följd av arrangörens underlåtenhet att avhjälpa finns inte enligt lag. Den situation som beskrivs i direktivet svarar mot det som i svensk rätt brukar betecknas hävning. Av direktivet framgår att hävning får ske om arrangören inte avhjälpt felet inom den skäliga tid som resenären angett. Syftet med direktivets reglering måste vara att denna rätt även ska finnas när arrangören förklarar att felet inte kommer att avhjälpas eller att arrangören inte är skyldig att avhjälpa felet (jfr artikel 13.6 andra stycket). Regeringen anser att det av tydlighetsskäl bör framgå av lagen att hävning även får ske i dessa fall. Regeringen bedömer dock att det inte är nödvändigt att uttryckligen ange att resenären har rätt till skadestånd om resenären häver avtalet, eftersom den rätten följer direkt av den reglering om skadestånd som föreslås (se avsnitt 5.6.6). Direktivet reglerar inte verkan av att resenären häver avtalet. anser att verkningarna av resenärens hävning bör framgå uttryckligen av lagen. Regeringen konstaterar att verkningarna av en resenärs hävning i många fall bör vara dem som nämnden tar upp – Prop. 2017/18:225 dvs. att köpeskillingen betalas tillbaka med avdrag för den del av resan som resenären har kunnat tillgodogöra sig eller att resenären befrias från betalningsskyldighet för den del av resan som resenären inte har kunnat tillgodogöra sig. En reglering av verkningarna av hävning är inte främmande för svensk rätt utan finns t.ex. i 23 § konsumenttjänstlagen. Mot bakgrund av att direktivet inte reglerar frågan och att verkningarna av en hävning torde kunna avgöras enligt allmänna principer, bedömer regeringen att någon reglering av det slag som nämnden efterfrågar inte bör införas i lagen. Regeringens förslag: Om paketreseavtalet innefattar passagerar- transport och resenären häver avtalet, ska arrangören utan onödigt dröjsmål erbjuda resenären likvärdig transport utan extra kostnad till- baka till orten för avresan eller till någon annan ort som arrangören och resenären kommer överens om.