prop · H503231 · 2018-04-19 00:00:00 — Som konstateras ovan innebär ett fortsatt tillståndskrav också möjligheter att närmare reglera villkoren för när sådana tillstånd ska meddelas, vilket kan bidra till att snabbare få till stånd en enhetlig och ändamålsenlig rättstillämpning på området. Mot denna bakgrund bör tillståndskravet behållas som huvudregel för kamerabevakning som bedrivs av andra än myndigheter i den utsträckning som dataskyddsförordningen tillåter det (se s. 60–62 för utvecklat resonemang och exempel). Inget tillståndskrav för merparten av enskilda Till följd av de anpassningar som sker till EU-regleringen kommer ett tillståndskrav inte att kunna gälla för merparten av privata subjekts kamerabevakning. Inte heller kan en reglering som motsvarar dagens reglering om kameraövervakning som är tillåten efter anmälan behållas. Många remissinstanser välkomnar en sådan ordning och förutser att det kommer innebära ökade möjligheter till kamerabevakning än , bl.a. inom skogsbruk, lantbruk och jakt. Också sådan kamerabevakning som religiösa samfund bedriver i anslutning till sina lokaler kommer att kunna ske utan krav på tillstånd. Mycket talar för att kamerabevakning utanför det tillståndspliktiga området kommer att vara tillåten i högre utsträckning än vad som är fallet . Detta beror framför allt på att dataskyddsförordningen tillåter personuppgiftsbehandling för fler ändamål än vad som följer av den nuvarande kameraövervakningslagen. Det är viktigt att framhålla att kamerabevakning utanför det tillståndspliktiga området inte kommer att kunna ske fritt framöver. I normalfallet gäller exempelvis dataskyddsförordningens grundläggande krav på laglig behandling av personuppgifter i artikel 6 och de allmänna principer om bl.a. ändamålsbegränsning och lagringsminimering som ställs upp i artikel 5.1. Som nämns ovan kommer enskilda subjekts kamerabevakning oftast att grunda sig på en intresseavvägning i enlighet med artikel 6.1 f i dataskyddsförordningen. Detta innebär att kamerabevakningen kommer att vara tillåten om den är nödvändig för ändamål som rör den personuppgiftsansvariges eller tredje parts berättigade intressen, om inte den registrerades intressen eller grundläggande rättigheter och friheter väger tyngre. I de fall där tillståndsfri kamerabevakning innebär särskilt höga integritetsrisker ställer dessutom dataskyddsförordningen krav på att den som bedriver kamerabevakningen ska göra en konsekvensbedömning av dataskydd (artikel 35.1) och i vissa fall även samråda med tillsynsmyndigheten (artikel 36.1). ska upprätta och offentliggöra en förteckning över de typer av behandlingsverksamheter som omfattas av kravet på konsekvensbedömning avseende dataskydd (artikel 35.4) och får också ta fram en motsvarande förteckning med behandlingsverksamheter som inte kräver någon sådan konsekvensbedömning (artikel 35.5). Redan av regleringen i dataskydds- förordningen följer emellertid att en konsekvensbedömning krävs vid systematisk övervakning av en allmän plats i stor omfattning (artikel 35.3 c). I enlighet med de riktlinjer som antagits av den s.k. artikel 29-gruppen är kravet på konsekvensbedömning primärt tillämpligt på sådana behandlingssituationer som initierats efter att dataskyddsförordningen börjar tillämpas och på befintliga behandlingar där riskerna av något skäl har ändrats (Riktlinjer om konsekvensbedömning avseende dataskydd och fastställande av huruvida behandlingen ”sannolikt leder till en hög risk” i den mening som avses i förordning 2016/679, WP 248 rev.01). Även sådan kamerabevakning som inte omfattas av tillståndskravet kommer att omfattas av kamerabevakningslagens krav på upplysning (se avsnitt 7) och tystnadsplikt (se avsnitt 10). 2017/18:231 upplysningskravet kan lagens bestämmelser om sanktionsavgifter och skadestånd aktualiseras (se avsnitt 11). Även annan reglering, exempelvis straffbestämmelsen om kränkande fotografering, kan ha betydelse för frågan om kamerabevakning är tillåten eller inte. Som exempelvis framhåller kan det också finnas andra typer av begränsningar, t.ex. när det gäller att sätta upp kameror på annans mark utan tillstånd från markägaren. Tills vidare ett fortsatt tillståndskrav för kamerabevakning inom det nya dataskyddsdirektivets område Kamerabevakning förekommer i stor utsträckning i verksamheter inom det nya dataskyddsdirektivets tillämpningsområde, inte minst genom kamerabevakning i brottsbekämpande syften. Sådan kamerabevakning sker ofta av platser där många människor rör sig och är direkt inriktad på att kontrollera människors förehavanden. Ordningen med ett tillståndskrav för kamerabevakning i de verksamheter och syften som avses i det nya dataskyddsdirektivet har funnits länge och är avsedd att garantera ett starkt skydd mot bevakning av enskilda och ge ändamålsenliga möjligheter till kamerabevakning. Utredningens kartläggning visar dock på en för restriktiv tillämpning av möjligheterna att få tillstånd. Vidare har framkommit att ett tillståndsförfarande kan, som framhåller, innebära tidsödande administration och minskad flexibilitet i det brottsbekämpande arbetet. Ett tillståndsförfarande kan som nämns ovan innebära vissa fördelar från verksamhetssynpunkt. När ett tillstånd har meddelats får den som bedriver kamerabevakningen ett klart besked att rätta sig efter i stället för att riskera invändningar och tillsynsprocesser efter det att kamerabevakningen har kommit igång. Att behålla tillståndskravet och närmare reglera villkoren för när sådana tillstånd ska meddelas kan dessutom innebära möjligheter att snabbt få till stånd en enhetlig och mer ändamålsenlig rättstillämpning på området. Det nu redovisade talar i och för sig för att kamerabevakningslagen bör innehålla ett krav på tillstånd också för sådan kamerabevakning som träffas av det nya dataskyddsdirektivet. Regeringen är angelägen om att sådan kamerabevakning som och vissa andra brottsbekämpande myndigheter bedriver inte försvåras om ett fullgott integritetsskydd kan uppnås på andra sätt. Ett alternativ till tillståndskravet skulle exempelvis kunna vara någon form av anmälningsplikt. Detta skulle minska de administrativa bördor som hänvisar till och ge tillsynsmyndigheten goda möjligheter att undersöka om kamerorna används i enlighet med gällande regleringar. Som framgår av avsnitt 3 har gett regeringen till känna att polisens tillståndskrav för kameraövervakning ska tas bort och ersättas av en anmälningsplikt senast i samband med att den nya kamerabevakningslagen träder i kraft . Regeringen instämmer i att polisens tillståndskrav bör tas bort och i första hand ersättas av en anmälningsplikt. Frågan behandlas dock inte närmare av utredningen och med hänsyn till frågans komplexitet har det inte varit möjligt att, inom ramen för regeringsformens beredningskrav, hinna ta fram förslag som kan behandlas i detta lagstiftningsärende. Som framgår av avsnitt 5.2.2 har Prop. 2017/18:231 regeringen däremot tillsatt en utredning som ska föreslå förenklingar vid kamerabevakning som sker i brottsbekämpande syfte. Syftet med utredningen är att säkerställa att myndigheternas möjlighet att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet eller utreda brott och att skydda mot samt förebygga och förhindra hot mot den allmänna säkerheten, ska vara flexibel och verksamhetsanpassad. Utredningen ska mot denna bakgrund föreslå förenklingar för sådan kamerabevakning som bl.a. men också andra brottsbekämpande myndigheter bedriver, med utgångspunkten att tillståndsplikten ska tas bort och i första hand ersättas med en anmälningsplikt. I denna del ska utredningens förslag redovisas . Mot denna bakgrund bör kamerabevakningslagen tills vidare innehålla ett tillståndskrav som huvudregel för sådan kamerabevakning som omfattas av det nya dataskyddsdirektivets tillämpningsområde. Enligt regeringens bedömning finns det dock ett tydligt behov av att förbättra möjligheterna att få tillstånd och att införa utvidgade undantag från tillståndskravet (se avsnitt 6.3 och 6.5). Ett fortsatt tillståndskrav för kamerabevakning i verksamheter utanför De skäl som anförs för ett fortsatt krav på tillstånd för kamerabevakning som omfattas av dataskyddsförordningens respektive det nya dataskyddsdirektivets tillämpningsområde gör sig i allt väsentligt gällande även för kamerabevakning i sådan verksamhet som faller utanför EU- rättens tillämpningsområde, exempelvis kamerabevakning som bedrivs av Försvarsmakten eller Säkerhetspolisen i verksamhet som rör nationell säkerhet. Att ett och samma tillståndskrav gäller för sådan kamerabevakning innebär också att eventuell gränsdragningsproblematik i förhållande till dataskyddsförordningens respektive det nya dataskyddsdirektivets tillämpningsområde undviks. Några särskilda invändningar mot att behålla tillståndskravet som huvudregel för kamerabevakning i nu aktuella verksamheter framförs inte heller av remissinstanserna. Ett tillståndskrav bör därför gälla som huvudregel även för kamerabevakning som bedrivs av en myndighet eller en annan aktör i en verksamhet som faller utanför dataskyddsförordningens och det nya dataskyddsdirektivets tillämpningsområde. Tillståndskravet ska endast avse platser dit allmänheten har tillträde Tillståndskravet i den nuvarande kameraövervakningslagen gäller endast för platser dit allmänheten har tillträde. Med sådana platser avses exempelvis gator, torg och parker men också transportmedel som används för allmänna kommunikationer eller evenemang dit vem som helst kan lösa en biljett. Även om Svensk kollektivtrafik invänder mot en sådan tolkning av begreppet har det blivit föremål för en förhållandevis omfattande rättspraxis. Vid införandet av kameraövervakningslagen ansågs det inte heller lämpligt att definiera begreppet i lagtexten (se prop. 2012/13:115 s. 34). 2017/18:231 Mot denna bakgrund instämmer regeringen i utredningens bedömning att tillståndskravet i kamerabevakningslagen bör avse platser dit allmänheten har tillträde. Att, som () förespråkar, låta tillståndskravet gälla för samtliga arbetsplatser, dvs. även arbetsplatser dit allmänheten inte har tillträde, skulle innebära en kraftig utvidgning av det nuvarande tillståndskravets omfattning. Det förefaller dessutom tveksamt om ett sådant krav skulle utgöra en tillåten nationell specificering för personuppgiftsbehandling i anställningsförhållanden enligt artikel 88 i dataskyddsförordningen. Integritetsskyddet på arbetsplatser dit allmänheten inte har tillträde bör i stället förstärkas på ett annat sätt, se avsnitt 8. Kravet på tillstånd bör av tydlighetsskäl tas in i en bestämmelse där kravet uttrycks samlat för myndigheterna och övriga aktörer som omfattas av kravet. Utredningen föreslår en bestämmelse om att tillstånd krävs till kamerabevakning av en plats dit allmänheten har tillträde, om bevakningen ska bedrivas av en myndighet. Detsamma ska enligt utredningens förslag gälla om kamerabevakning av en sådan plats ska bedrivas av en annan juridisk person eller en fysisk person vid utförande av en uppgift som följer av lag eller annan författning, kollektivavtal eller beslut som meddelats med stöd av lag eller annan författning och 1) avser brottsbekämpning, lagföring eller straffverkställighet eller upprätthållande av allmän ordning och säkerhet, 2) avser nationell säkerhet, eller 3) annars är av allmänt intresse. Enligt Datainspektionen är det tänkbart att myndigheter skulle kunna bedriva kamerabevakning med stöd av en annan rättslig grund i dataskyddsförordningen än att kamerabevakningen är nödvändig för att utföra en uppgift av allmänt intresse eller som ett led i myndighetsutövning. Detta skulle enligt Datainspektionen innebära att en tillståndsansökan inte kan prövas eftersom dataskyddsförordningen inte lämnar utrymme för ett sådant förfarande utanför de nu aktuella rättsliga grunderna. Regeringen har dock svårt att se i vilka fall kamerabevakning skulle vara nödvändig för en myndighet i enlighet med någon av de övriga rättsliga grunderna i dataskyddsförordningen utan att vara nödvändig för en uppgift av allmänt intresse. Det finns därför inte skäl att utforma tillståndskravet för myndigheter på något annat sätt än vad utredningen föreslår. Med myndigheter avses i enlighet med regeringsformens terminologi samtliga statliga och kommunala organ, med undantag av , kommun- och . Organ som är organiserade i privaträttsliga former, t.ex. kommunala och statliga bolag, är dock inte myndigheter, även om de utövar offentlig makt. När det gäller utformningen av tillståndskravet för andra än myndigheter bör i enlighet med utredningens bedömning ett alternativ väljas som är förenligt med regleringen i dataskyddsförordningen, ger ett tillfredsställande integritetsskydd och minimerar eventuella tillämpningsproblem. Ett tillståndskrav som utgår från dataskyddsförordningens begrepp uppgift av allmänt intresse samt knyter an till förordningens krav på att uppgiften ska komma till uttryck i unionsrätten eller den nationella rätten innebär att regleringen fullt ut skulle harmoniera med . Det skulle också bli tydligt att tillståndsprövningen i första hand består av en prövning av om kamerabevakningen är laglig enligt EU-regleringen. Regeringen har viss förståelse för de synpunkter som vissa remissinstanser framför angående den närmare innebörden av begreppet allmänt intresse. finns det som utredningen anför fördelar med att använda just det begrepp som används i dataskyddsförordningen och vars närmare innebörd väntas bli föremål för både svensk och EU-rättslig praxis. Rent språkligt kan begreppet uppgift av allmänt intresse antas avse något som är av intresse för eller berör många människor på ett bredare plan, i motsats till ett särintresse eller ett enskilt intresse. Av skäl 45 till dataskyddsförordningen följer att allmänintresset inbegriper hälso- och sjukvårdsändamål, folkhälsa, socialt skydd och förvaltning av hälso- och sjukvårdstjänster. Det kan vidare konstateras att begreppet förekommer i motsvarande bestämmelser i det nuvarande dataskyddsdirektivet (artikel 7 e) och personuppgiftslagen (10 § d) och att ledning därför kan hämtas från hur begreppet tolkats enligt dessa bestämmelser. En sådan utformning av tillståndskravet som diskuteras innebär också att det i första hand träffar den typen av verksamheter som lika gärna hade kunnat bedrivas av statliga myndigheter, landsting eller kommuner. Tillståndskravet skulle exempelvis omfatta kamerabevakning inom hälso- och sjukvård generellt, dvs. oavsett vem som bedriver verksamheten, förutsatt att det rör sig om bevakning av utrymmen som allmänheten har tillträde till. Tillståndskravet skulle också omfatta skolområden dit allmänheten har tillträde, liksom kollektivtrafik, järnvägstrafik och flygtrafik förutsatt att den som bedriver verksamheten kan anses utföra en uppgift av allmänt intresse som är fastställd i gällande rätt. I syfte att tydliggöra i vilka fall en uppgift anses vara av allmänt intresse i aktuell bemärkelse bör, som utredningen också föreslår, en motsvarande förtydligande bestämmelse som finns i 2 kap. 2 § 1 i förslaget till dataskyddslag användas. Det bör således framgå att uppgiften av allmänt intresse ska följa av lag eller annan författning, av kollektivavtal eller av beslut som har meddelats med stöd av lag eller annan författning. Bestämmelsen i kamerabevakningslagen bör i denna del utformas på samma sätt som bestämmelsen i förslaget till dataskyddslag även om det sällan torde vara aktuellt att åberopa kollektivavtal som en rättslig grund för kamerabevakning vid utförandet av en uppgift av allmänt intresse. Vissa remissinstanser, däribland och Svensk kollektivtrafik, invänder mot den föreslagna utformningen av bestämmelsen och menar att den är svår att tillämpa och skulle leda till orättvisa följder beroende på drifts- och finansieringsform. När det gäller järnvägstransporter och kollektivtrafik bör bestämmelsen emellertid enligt regeringens bedömning i princip omfatta sådan verksamhet, oavsett vilket typ av subjekt som bedriver den. Detta eftersom uppgiften att bedriva sådan trafik typiskt sett måste anses utgöra ett allmänt intresse som är fastställd på det sätt som anges i bestämmelsen. Kapacitetstilldelningen är exempelvis föremål för en omfattande och hårt reglerad process. Av 6 och 7 kap. järnvägslagen (2004:519) samt 5 kap. järnvägsförordningen (2004:526) följer bl.a. att den som vill ha ett tågläge ansöker om detta hos som, om inte alla ansökningar kan bifallas, fördelar kapaciteten utifrån samhällsekonomisk nytta. 2017/18:231 Det kan vidare konstateras att verksamhet i privat och offentlig regi ofta omfattas av en och samma reglering. För hälso- och sjukvårdsverksamhet fastställs exempelvis uppgiften av allmänt intresse i bl.a. hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). På motsvarande sätt fastställs skolväsendets uppgifter i skollagen (2010:800). Mot denna bakgrund kommer alltså kamerabevakning av järnvägstrafik, kollektivtrafik och flygplatser i de allra flesta fall att omfattas av tillståndskravet och behandlas på ett likvärt sätt oavsett drifts- och finansieringsform. Detsamma gäller kamerabevakning i skolor och inom hälso- och sjukvården. Om det ändå skulle förekomma osäkerhet är det givetvis angeläget att tillsynsmyndigheten kan öka medvetenheten och förståelsen av regleringen. Därtill kommer att tillståndsprövningen, liksom tillsynen, enligt regeringens förslag ska samlas hos en myndighet vilket ger goda förutsättningar för en enhetlig tillämpning. Datainspektionen bör i sin egenskap av tillsynsmyndighet informera om vilka typer av kamerabevakning som omfattas av tillståndskravet. Dessutom bör en personuppgiftsansvarig vid tveksamheter kunna vända sig direkt till Datainspektionen för vägledning i frågan. I sammanhanget bör också nämnas att den utredning om förenklade möjligheter till kameraövervakning som regeringen har tillsatt ska analysera om ett utökat undantag från tillståndsplikten för kameraövervakning av allmänna transportmedel och stationer bör införas (dir. 2017:124). Med anledning av vad Datainspektionen anför om tillståndskravets förhållande till sanktionsavgifter bör understrykas att sanktionsavgifter inte bör komma i fråga som en första åtgärd i tveksamma fall. I stället bör den som i sådana fall gjort en felaktig tolkning av omfattningen av tillståndskravet ges möjlighet att rätta sig. Det kan exempelvis ske genom olika typer av förelägganden eller varningar. De privata subjekt som omfattas av tillståndskravet kommer huvudsakligen att bedriva kamerabevakning i verksamheter som omfattas av dataskyddsförordningens tillämpningsområde. Det kan dock inte uteslutas att privata subjekt skulle kunna anförtros uppgifter också inom det nya dataskyddsdirektivets tillämpningsområde eller utanför tillämpningsområde, exempelvis uppgifter som avser nationell säkerhet på försvarsområdet. I enlighet med utredningens förslag bör dataskyddsförordningens krav på att uppgiften ska ha stöd i gällande rätt gälla också i sådana fall. Uppgifter som faller inom det nya dataskyddsdirektivets tillämpningsområde är emellertid alltid av allmänt intresse. Detsamma gäller uppgifter som privaträttsliga subjekt skulle kunna anförtros inom området för nationell säkerhet. Enligt regeringens bedömning finns det därför inte skäl att, som utredningen föreslår, särskilt peka ut dessa uppgifter i bestämmelsen. Bestämmelsen bör alltså formuleras något annorlunda än utredningens förslag. Kamerabevakningslagen bör sammanfattningsvis innehålla en bestämmelse om att tillstånd krävs till kamerabevakning av en plats dit allmänheten har tillträde, om bevakningen ska bedrivas av en myndighet. Detsamma gäller om kamerabevakning av en sådan plats ska bedrivas av någon annan än en myndighet vid utförande av en uppgift av allmänt intresse som följer av lag eller annan författning, kollektivavtal eller beslut som meddelats med stöd av lag eller annan författning. 6.3Möjligheterna att få tillstånd ska förbättras Regeringens förslag: Tillstånd till kamerabevakning ska ges om intresset av sådan bevakning väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli bevakad. Vid bedömningen av intresset av kamerabevakning ska det särskilt beaktas om bevakningen behövs för att 1.förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet eller utreda eller lagföra brott på en brottsutsatt plats eller på en annan plats där det av särskild anledning finns risk för angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet eller på egendom, 2.förebygga, förhindra eller upptäcka störningar av allmän ordning och säkerhet eller begränsa verkningarna av sådana störningar, 4.förebygga, förhindra eller upptäcka olyckor eller begränsa verk- ningarna av inträffade olyckor, eller 5.tillgodose andra därmed jämförliga ändamål. Vid bedömningen av den enskildes intresse av att inte bli bevakad ska det särskilt beaktas 1.hur bevakningen ska utföras, 2.om teknik som främjar skyddet av den enskildes personliga integritet ska användas, och 3.vilket område som ska bevakas. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna är positiva till förslaget eller har inga synpunkter på det. Flera remissinstanser, bl.a. kommun, kommun och Kommuner och Landsting, är särskilt positiva till att det ska bli enklare att få tillstånd till kamerabevakning i och med att fler ändamål ska beaktas särskilt vid bedömningen av intresset för kamerabevakning. Enligt Datainspektionen bör det framgå direkt av ordalydelsen av bestämmelsen att det ska ske en prövning av behandlingens laglighet i förhållande till dataskyddsförordningen eller brottsdatalagen. Datainspektionen efterfrågar också tydligare vägledning av hur begreppet brottsutsatt plats skiljer sig från det i praxis etablerade begreppet särskilt brottsutsatt plats. Datainspektionen delar utredningens uppfattning om att generella hotbilder ska vägas in vid intresseavvägningen men menar att det måste röra sig om en utifrån faktiska omständigheter identifierad och konkret hotbild som måste kunna styrkas för att motivera ett tillstånd. framhåller att den föreslagna bestämmelsen är snarlik vad som i brottsdatalagen utgör rättslig grund för personuppgiftsbehandling och att förslaget av den anledningen kan behöva förtydligas. anser att det är olyckligt att bestämmelsen utformas på ett sätt som överlåter till rättstillämpningen att avgöra vad som är tillåten kamerabevakning. Vidare menar att utredningens synsätt att kamerabevakning ska ses som ett komplement till andra åtgärder och inte som ett naturligt hjälpmedel är föråldrat. Enligt bör ett tillstånd till kamerabevakning för myndigheten i regel innefatta tillstånd till upptagning och inspelning av ljud, t.ex. för att med teknikens hjälp kunna detektera ljud från skjutvapen. 2017/18:231 anser att formuleringen i den föreslagna bestämmelsen om att utreda eller lagföra brott är otydlig och kan uppfattas som att den avser utredning och lagföring av brott i förundersökning, vilket inte är avsikten. Enligt riskerar formuleringen av bestämmelsen att försämra möjligheterna att få tillstånd till kamerabevakning på platser som inte träffas av begreppen brottsutsatt plats eller angrepp på någons liv, hälsa eller trygghet eller på egendom. Det är enligt t.ex. angeläget att myndigheten har möjlighet att använda kamerabevakning vid hamnar och flygplatser i syfte att kunna förebygga, förhindra eller upptäcka smugglingsbrott. Några remissinstanser, däribland i , anser att det vid intresseavvägningen bör tas särskild hänsyn till om avsikten med kamerabevakningen inte är att övervaka människor. anser vidare att innebörden av begreppet andra därmed jämförliga ändamål bör förtydligas med hänsyn till behovet av bevakning inom myndigheters uppdrag avseende bl.a. miljö, natur, inventering av djur eller annan viltvård. Enligt bör det även förtydligas på vilket sätt ökade möjligheter till kamerabevakning kan ges inom dessa områden.