prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — de bestämmelser i svensk rätt som genomför reglerna i kapitel V och VI i försäkringsdistributionsdirektivet. Om ingår en överenskommelse med en behörig myndighet i ett annat land inom EES om att den myndigheten ska ha tillsyn över en svensk försäkringsförmedlare som har sitt huvudsakliga verksamhetsställe i det landet, förutsätts att den myndighetens tillsyns- ansvar över den svenska försäkringsförmedlaren regleras i det landets lag. En av förutsättningarna för överenskommelser av förevarande slag är att det huvudsakliga verksamhetsstället ligger i ett annat land inom EES. Det kan emellertid inte uteslutas att en svensk försäkringsförmedlare som omfattas av en sådan överenskommelse även bedriver en verksamhet från ett verksamhetsställe i . En överenskommelse bör därför inte inverka på tillsyn över verksamheten i . önskar ett förtydligande när det gäller vad som avses med att inspektionen därefter ska fatta ett beslut i enlighet med en överenskommelse om överföring av tillsynsansvar. Regeringen konsta- terar att en överenskommelse om överföring av tillsynsansvar till eller från en behörig myndighet i ett annat land inom EES inte i sig innebär några rättsverkningar mot den försäkringsförmedlare eller EES- försäkringsförmedlare som överenskommelsen avser. För att rättsverk- ningar ska uppkomma krävs att , efter det att överen- skommelsen har ingåtts, meddelar ett förvaltningsbeslut med samma innehåll som överenskommelsen (se prop. 2015/16:9 s. 432 f.). I den nya lagen om försäkringsdistribution bör det därför anges att Finansinspek- tionen ska fatta ett särskilt förvaltningsbeslut med anledning av en sådan överenskommelse (jfr 19 kap. 25 § andra stycket försäkringsrörelse- lagen). I den nya lagen bör det anges att har en skyldighet att underrätta den berörda försäkringsförmedlaren och Eiopa om inspek- tionen ingår en sådan överenskommelse (artikel 7.1). 12.1.4Upplysningsskyldighet, förseningsavgift och möjlighet att genomföra undersökningar Regeringens förslag: Bestämmelserna i lagen om försäkrings- förmedling om att försäkringsförmedlare, utländska försäkrings- förmedlare som bedriver verksamhet i och försäkringsföretag har en skyldighet att till lämna upplysningar om sin verksamhet ska föras över i huvudsak oförändrade till lagen om försäkringsdistribution. Detsamma ska gälla bestämmelserna om möjlighet att göra platsundersökningar och bestämmelserna om förseningsavgift vid underlåtelse att lämna upplysningar till . Bestämmelsen i den nya lagen ska även omfatta EES-försäkringsförmedlare som bedriver verk- samhet i genom permanent närvaro. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om vilka upplysningar en försäkringsförmedlare, EES-försäkringsförmedlare eller försäkringsförmedlare från tredjeland ska lämna till samt när och hur dessa uppgifter ska lämnas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Enligt lagen om försäkrings- förmedling är försäkringsförmedlare, utländska försäkringsförmedlare som utövar verksamhet i och försäkringsföretag skyldiga att till lämna vissa upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande frågor som inspektionen begär (7 kap. 4 § första stycket). får när den anser det nödvändigt genomföra undersökningar hos försäkringsförmedlare, försäkringsföretag och utländska försäkringsförmedlare med filial i (7 kap. 4 § andra stycket). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer får meddela föreskrifter om vilka upplysningar som ska lämnas till för dess tillsynsverksamhet (9 kap. 2 § 9). Om de upplysningar som föreskrivits med stöd av bemyndigandet inte lämnas får besluta att den som brustit i sin upplysnings- skyldighet ska betala en förseningsavgift med högst (8 kap. 14 §). Bestämmelser med i huvudsak motsvarande innehåll finns även i försäkringsrörelselagen (17 kap. 5–7 §§ och 18 kap. 19 §). Även enligt den nya lagen om försäkringsdistribution bör det finnas möjlighet för att begära in upplysningar av de aktörer som bedriver försäkringsdistribution i . Enligt skälen till försäkringsdistributionsdirektivet bör varje förmedlare som är permanent närvarande på en annans medlemsstats territorium och som är likvärdig med en filial behandlas på samma sätt som en filial (skäl 25). Detta gäller under förutsättning att förmedlaren inte etablerat närvaro i annan juridisk form Förutom svenska försäkringsförmedlare och försäkringsföretag, EES-försäkringsförmedlare och försäkringsförmedlare från tredjeland som bedriver verksamhet i genom filial bör denna möjlighet för att begära in upplysningar omfatta EES-försäkrings- förmedlare som bedriver verksamhet i genom en permanent närvaro (angående permanent närvaro, se avsnitt 8.2.1). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bör få meddela föreskrifter om vilka upplysningar dessa aktörer ska lämna till samt hur uppgifterna ska lämnas. Möjlighet för att påföra förseningsavgift vid åsidosättande av skyldigheten att lämna upplysningar bör också finnas enligt den nya lagen liksom möjlighet att genomföra platsundersökningar hos försäkringsförmedlare, försäkrings- företag och filialer till EES-försäkringsförmedlare och försäkrings- förmedlare från tredjeland Därutöver bör möjligheten för Finansinspek- tionen att genomföra platsundersökningar även omfatta EES-försäkrings- förmedlare som bedriver verksamhet i genom en permanent närvaro. Det bör slutligen även i den nya lagen införas en upplysning om att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer kan meddela föreskrifter om att vissa uppgifter som ska lämnas till i stället ska lämnas till . Regeringens förslag: skyldighet att samarbeta med behöriga myndigheter i andra länder inom EES ska utvidgas till att även omfatta Europeiska kommissionen och Europeiska försäk- rings- och tjänstepensionsmyndigheten. Regeringens bedömning: Svensk rätt uppfyller redan kravet på att de personer som tar emot eller lämnar ut information som har koppling till försäkringsdistributionsdirektivet ska vara bundna av tystnadsplikt. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. Skälen för regeringens förslag och bedömning: skyldighet att samverka med andra organ inom ramen för EU-samarbetet bör utvidgas (jfr 7 kap. 5 § lagen om försäkringsförmedling). Enligt försäkringsdistributionsdirektivet ska de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna samarbeta och utbyta all relevant information (artikel 13). De behöriga myndigheterna ska även samarbeta nära varandra när det gäller sanktioner och andra ingripandeåtgärder (artikel 31.6). I direk- tivet finns det också krav på att en behörig myndighet i vissa fall ska informera Europeiska kommissionen (artiklarna 5.3 och 8.5). Dessa krav på samverkan med behöriga myndigheter i andra länder inom EES och med kommissionen och Eiopa bör i svensk rätt genomföras på så sätt att det i den nya lagen om försäkringsdistribution införs en bestämmelse om att i sin tillsynsverksamhet ska samarbeta och utbyta information med behöriga myndigheter, kommissionen och Eiopa i den utsträckning som följer av medlemskap i unionen (jfr bl.a. 17 kap. 3 § försäkringsrörelselagen). Enligt försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 13.4) krävs att alla personer som tar emot eller lämnar ut information i samband med detta direktiv ska vara bundna av tystnadsplikt på det sätt som föreskrivs i Solvens II-direktivet (artikel 64 i sistnämnda direktiv). Tystnadsplikten enligt Solvens II-direktivet gäller för samtliga personer som tjänstgör eller har tjänstgjort hos tillsynsmyndigheter, liksom revisorer eller experter som är verksamma för dessa myndigheters räkning. I 30 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) finns bestämmelser om sekretess i en statlig myndighets verksamhet som består i tillstånds- givning eller tillsyn med avseende på bl.a. försäkringsväsendet. De innebär bl.a. att sekretess gäller för uppgifter om affärs- eller drift- förhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser och för uppgifter om ekonomiska eller personliga förhållanden för annan som har trätt i affärsförbindelse eller liknande förbindelse med den som myndighetens verksamhet avser. Svensk rätt bedöms därmed uppfylla det nu aktuella kravet i försäkringsdistributionsdirektivet. 2017/18:216 12.1.6 Rapportering om missförhållanden Regeringens bedömning: rutiner och tekniska lösningar för att ta emot och följa upp anmälningar om överträdelser av de regler som gäller för försäkringsdistributörer uppfyller kraven i försäkringsdistributionsdirektivet. Kravet på att den behöriga myndigheten ska inrätta effektiva mekanismer för att säkerställa skydd mot repressalier, diskriminering och andra former av orättvis behandling för anställda hos försäkrings- distributörer som rapporterar om överträdelser till den behöriga myndigheten är tillgodosett genom gällande rätt. Det bör inte ställas upp några krav på att eller försäkringsdistributörer ska inrätta mekanismer för rapportering av överträdelser som går utöver kraven i försäkringsdistributions- direktivet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. FTF – facket för försäkring och finans (FTF) anser att nuvarande regler och praxis inte ger ett tillräckligt skydd för anställda som observerar eller har anledning och misstänka ett Enligt FTF:s uppfattning är det fortfarande oklart om huruvida en anmälan ska göras internt innan den eventuellt FTF anser att den hänvisning till praxis som görs i prome- i praktiken innebär att en anställd, för att vara säker på att inte utsättas för repressalier, bör göra anmälan internt. Detta är enligt FTF:s uppfattning en svaghet i systemet som riskerar att innebära att allvarliga missförhållanden som kunde ha anmälts med ett bättre skydd, i stället Vidare anser FTF att resonemanget i promemorian innebär att en repressalie i praktiken avser ett avsked eller en uppsägning alternativt en oriktig omplacering. FTF anser att man skulle kunna uppnå ett mer relevant skydd mot repressalier på finansmarknaden om det gjordes en utredning om samtliga regleringar med samma typ av defini- tion av repressalier som har införts på finansmarknaden . Skälen för regeringens bedömning: Försäkringsdistributionsdirek- tivet (artikel 35) innehåller regler om effektiva mekanismer för rapport- ering av överträdelser av de nationella bestämmelser som antagits för att genomföra direktivet och om skydd för anställda som rapporterar om Inledningsvis kan det konstateras att syftet med särskilda system för rapportering av missförhållanden och överträdelser är att göra det möjligt för anställda att kunna rapportera allvarliga händelser utan risk för Regler om rapportering av överträdelser förekommer även i andra EU-rättsakter på finansmarknadsområdet (jfr t.ex. artikel 65 i förordning (EU) nr 909/2014 av om förbättrad värdepappersavveckling i Europeiska unionen och om värdepapperscentraler samt ändring av direktiv /26/EG och 2014/65/EU och (EU) nr 236/2012 värdepapperscentraler], artikel 71 i kapitaltäckningsdirektivet, artikel 28 i Priip-förordningen och artikel 73 i MiFID II). Enligt försäkringsdistributionsdirektivet ska medlemsstaterna se till att de behöriga myndigheterna inrättar effektiva system för att möjliggöra och uppmuntra rapportering till dem om faktiska eller potentiella över- trädelser av de nationella bestämmelser som antagits för att genomföra direktivet (artikel 35.1). ansvarar för tillsyn över finansiella mark- nader och företag. uppgift som tillsynsmyndighet utövas på flera olika sätt, bl.a. genom att ta emot och följa upp tips från anmälare. På finns information om hur den som vill anmäla oegentligheter ska gå till väga. En sådan anmälan kan sedan, om det bedöms föreligga skäl för det, ligga till grund för inspektion eller andra former av undersökningar av företaget i fråga. Vid anpassningen av svensk rätt till och rådets förordning (EU) nr 596/2014 av om marknadsmissbruk (marknadsmissbruksförordning) och om upphävande av Europa- parlamentets och rådets direktiv /6/EG och kommissionens direktiv /124/EG, 2003/125/EG och 2004/72/EG och vid genomförandet i svensk rätt av kommissionens genomförandedirektiv (EU) 2015/2392 av om och rådets förordning (EU) nr 596/2014 vad avser rapportering till behöriga myndigheter av faktiska eller potentiella överträdelser av den förordningen gjorde regeringen bedömningen att regler om bl.a. mekanismer för att möjliggöra och ta emot anmälningar borde införas i föreskrifter på förordningsnivå (prop. 2016/17:22 s. 303–308). Sådana regler finns nu i förordningen (2016:1318) om rutiner för mottagande av anmälningar om regelöverträdelser, som omfattar hela finansmarknadsområdet. Den förordningen medför att det inte behöver införas någon ytterligare reglering kring effektiva procedurer för att ta emot och följa upp anmälningar om överträdelser av försäkrings- distributionsdirektivet. Enligt försäkringsdistributionsdirektivet ska den behöriga myndig- hetens system omfatta ett lämpligt skydd mot repressalier, diskriminering och andra former av orättvis behandling för anställda hos försäkrings- distributörer, och om möjligt andra personer, som rapporterar om över- trädelser som gjorts hos dessa enheter (artikel 35.2 b). I svensk rätt har det fram till inte funnits någon särskild skyddslagstiftning för arbetstagare som slår larm om missförhållanden. Vid arbetstagares larm tillämpas därför en rad olika rättsregler från olika rättsområden, bl.a. finns ett skydd i arbetsrätten genom kravet på saklig grund för uppsägning i lagen (1982:80) om anställningsskydd. Även rättsgrundsatsen om god sed på arbetsmarknaden ger visst skydd. Denna rättsgrundsats upprätthålls genom Arbetsdomstolens praxis på området och innebär bl.a. att omplacering under vissa förhållanden kan under- kastas en rättslig prövning som liknar prövningen vid uppsägning (den s.k. bastubadarprincipen). Anställda i offentlig sektor har dessutom ett särskilt skydd om de använder sig av den grundlagsskyddade meddelar- friheten (se 3 kap. tryckfrihetsförordningen). Även enskildas rätt till yttrandefrihet enligt den Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europa- konventionen), som gäller som lag, kan under vissa förutsättningar ge skydd mot repressalier för anställda som slagit larm om miss- trädde lagen (2016:749) om särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhåll- anden i kraft (prop. 2015/16:128). Den lagen innebär att en arbetsgivare inte får utsätta en arbetstagare för repressalier på grund av att arbets- tagaren slår larm om allvarliga missförhållanden i arbetsgivarens verk- En arbetstagare som utsätts för en repressalie av arbetsgivaren i strid med den lagen ska ha rätt till skadestånd. Även inhyrda som slår larm om allvarliga missförhållanden i inhyrarens verksamhet skyddas i förhållande till inhyraren. Vid genomförandet i svensk rätt av motsvarande regler i kapitaltäck- ningsdirektivet (artikel 71.2 b), förde regeringen ett utförligt resonemang i fråga om skydd för arbetstagare som slår larm om missförhållanden 2013/14:228 s. 246). Regeringen konstaterade att de reglerna har stora likheter med dem i civilrättsliga konvention om korruption (artikel 9). Vidare hänvisade regeringen till den bedömning avseende de reglerna som gjordes vid genomförandet av konventionen och konstaterade att svensk rätt ansetts uppfylla kraven. Sedan kapitaltäckningsdirektivet genomfördes har frågan om huruvida svensk rätt ger skydd för anställda som anmäler överträdelser mot att drabbas av repressalier m.m. varit föremål för överväganden inom ramen för lagstiftningsärenden med anledning av förordningen om värdepap- perscentraler, Priip-förordningen och MiFID II. Enligt de rättsakterna ska medlemsstaterna se till att anställda som anmäler överträdelser av institut har ett lämpligt skydd (artikel 65.2 b i förordningen om värdepappers- centraler, 28.2 b i Priip-förordningen och artikel 73.2 b i MiFID II). ett minimum ska de i vart fall inte drabbas av repressalier, diskriminering eller andra former av orättvis behandling. Även i de lagstiftnings- ärendena hänvisade regeringen till motsvarande regler i kapitaltäcknings- direktivet (artikel 71.2 b) och de stora likheterna med reglerna i Europa- rådets civilrättsliga konvention om korruption (prop. 2015/16:10 s. 216, 2016/17:78 s. 51 f. och prop. s. 514). uttalade i de sammanhangen att det saknas anledning att göra en annan bedömning i fråga om behovet av särskilda genomförandeåtgärder i svensk rätt med anledning av de skyddsreglerna, än den som regeringen gjorde i fråga om motsvarande regler i kapitaltäckningsdirektivet. lagstiftningsärendena redogjordes det även för att det vid genomförandet av kapitaltäckningsdirektivet var en särskild fråga huruvida en hän- vändelse direkt till myndighet utan att först ha försökt åstadkomma rättelse internt skulle kunna betraktas som illojalt och vara grund för Regeringen konstaterade vidare i de sammanhangen att reglerna i kapitaltäckningsdirektivet fastslår vissa huvuddrag för det skydd som ska införas för att uppmuntra rapportering av överträdelser och att det inte uttryckligen framgår att företräde ska ges för intern Kapitaltäckningsdirektivet reglerar helt enkelt inte frågan om en anmälan ska göras direkt till behörig myndighet eller först måste göras till arbetsgivaren. Regeringen ansåg därför att den frågan i stället måste avgöras med tillämpning av gällande regler och rättsprinciper på området för svenska förhållanden, t.ex. grundläggande avtalsrättsliga principer och innehållet i den arbetsrättsliga gränserna för arbetstagares kritikrätt enligt vad som följer av Arbets- domstolens praxis. FTF anser att det fortfarande finns oklarhet angående i vilken turordning en arbetstagare ska göra anmälan. Regeringen konstaterar emellertid att inte heller försäkringsdistributionsdirektivet lämnar något tydligt besked i frågan om en anmälan ska göras direkt till behörig myndighet eller först måste göras till arbetsgivaren (se artikel 35). Med beaktande av det anförda anser regeringen, i enlighet med den bedöm- ning som har gjorts i tidigare lagstiftningsärenden, att frågan måste avgöras med tillämpning av gällande regler och rättsprinciper på området för svenska förhållanden. I detta sammanhang bör även framhållas att lagen om särskilt skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden innebär en förstärkning av skyddet mot repressalier för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden i arbetsgivarens verksamhet. Med allvarliga missförhållanden avses i den lagen brott med fängelse i straffskalan eller därmed jämförliga missförhållanden. Det ska vara fråga om så kvalificerade överträdelser av gällande normer och före- skrifter, eller så stora brister i övrigt att missförhållandet objektivt sett kan betraktas som allvarligt. Vid bedömningen ska hänsyn tas till graden av allmänintresse av att missförhållandet kommer fram och kan åtgärdas. Exempel på sådana allvarliga missförhållanden kan t.ex. bestå i överträdelser av regler till skydd för fungerande marknader. I vart fall mer kvalificerade överträdelser av dessa regler, som sker med viss systematik eller berör en stor krets av t.ex. konsumenter, kan utgöra allvarliga missförhållanden (prop. 2015/16:128 s. 96–99). Det finns inte skäl att göra någon annan bedöm- ning när det gäller de nu aktuella reglerna i försäkringsdistributions- direktivet än den som har gjorts i tidigare lagstiftningsärenden när det gäller motsvarande regler i andra EU-rättsakter på finansmarknads- området. Det behövs således inte några särskilda åtgärder i svensk rätt med anledning av de nu aktuella skyddsreglerna i försäkringsdistribu- tionsdirektivet. Försäkringsdistributionsdirektivet innebär en minimireglering och medlemsstaterna får därmed föreskriva ytterligare krav även i nu aktuellt hänseende. Frågan uppkommer därför om det bör krävas att Finans- inspektionen ska inrätta några ytterligare mekanismer för att möjliggöra rapportering om överträdelser av de bestämmelser som genomför direk- tivet i svensk rätt. En närliggande fråga är om det bör krävas att försäkringsdistributörer ska inrätta lämpliga förfaranden för att deras anställda och andra personer ska kunna rapportera faktiska eller poten- tiella överträdelser internt. Regeringen bedömer dock att det i detta sammanhang inte finns anledning att ställa några ytterligare krav i svensk rätt när det gäller förfaranden för rapportering av överträdelser. FTF anser att man skulle kunna uppnå ett mer relevant skydd mot repressalier på finansmarknaden om det gjordes en utredning om samt- liga regleringar med samma typ av definition av repressalier som har införts på finansmarknaden . Regeringen konstaterar att det inte finns någon särskild definition av repressalie som gäller enbart för finansmarknadsområdet och anser inte heller att det finns skäl att införa någon sådan definition eller göra någon sådan utredning som FTF föreslår. 2017/18:216 Skyddet för anmälarens och den utpekade personens identitet (artikel 35.2 c i försäkringsdistributionsdirektivet) behandlas i avsnitt 12.1.7. 12.1.7Sekretess för vissa uppgifter Regeringens förslag: Det ska införas en bestämmelse i offentlighets- och sekretesslagen om sekretess i en statlig myndighets verksamhet enligt lagen om försäkringsdistribution för uppgift om en enskilds personliga och ekonomiska förhållanden i en anmälan eller utsaga, om anmälan eller utsagan avser en överträdelse av bestämmelse i lag eller annan författning som gäller för försäkringsdistributörers verksamhet, och uppgiften kan avslöja den anmäldes identitet och det inte står klart att uppgiften kan röjas utan att denne lider skada eller men. Den som är eller har varit knuten till en försäkringsdistributör som anställd eller uppdragstagare ska inte obehörigen få röja uppgifter i en anmälan eller en utsaga om en misstänkt överträdelse av en be- stämmelse som gäller för verksamheten, om uppgiften kan avslöja anmälarens eller den utpekade personens identitet. Regeringens bedömning: Kravet på skydd för anmälarens identitet i försäkringsdistributionsdirektivet föranleder inte någon lagstiftnings- åtgärd när det gäller uppgifter som förekommer i en statlig myndig- hets verksamhet. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. Skälen för regeringens förslag och bedömning I 30 kap. 4 § offentlighets- och sekretesslagen (förkortad OSL) regleras den sekretess som gäller i verksamhet som består i tillståndsgivning eller tillsyn med avseende på bank- och kreditväsendet, värdepappersmarknaden eller försäkringsväsendet. Sekretess gäller för uppgift om affärs- eller driftförhållanden hos den som myndighetens verksamhet avser, om det kan antas att denne lider skada om uppgiften röjs (punkt 1). Här gäller ett rakt skaderekvisit, dvs. en presumtion för offentlighet. När det gäller uppgift om ekonomiska eller personliga förhållanden för annan som har trätt i affärsförbindelse med den som myndighetens verksamhet avser finns inget skaderekvisit utan sekretessen är absolut (punkt 2). Det kan noteras att tillämpningsområdet för bestämmelsen har utvidgats sedan den först infördes, från att endast avse tillsyn över vissa tillståndspliktiga institut till att numera avse tillsyn med avseende på värdepappersmarknaden (8 kap. 5 § sekretesslagen [1980:100], se prop. 1991/92:113 s. 130–133). Begreppet tillsyn ska inte ges en alltför snäv tolkning (prop. 1979/80:2 Del A s. 233).