prop · H503169 · 2018-03-19 00:00:00 — Om tidsgränsen sätts för lågt innebär det därmed en risk för att avskiljningar kommer att behöva avbrytas trots att barnet eller den unge fortfarande uppfyller rekvisiten för avskiljning. Utredningen har övervägt någon form av ventil för dessa situationer men bedömer att det utrymme ansvarsfrihetsbestämmelser ger är tillräckligt för att hantera dessa undantagsfall. Förvaltningsrätten i anser dock att kraven på förutsebarhet kan tillgodoses på ett bättre sätt om dessa undantagsfall regleras i lagen och inte grundar sig på en hänvisning till ansvarsfrihetsbestämmelser. Att inte ha en uttrycklig undantagsbestäm- melse i lagen förhindrar, enligt förvaltningsrätten, också en intagen från att kunna klaga på en sådan förlängd avskiljning, vilket inte står i överensstämmelse med syftet att stärka barns och ungas rättigheter. Även SiS invänder mot utredningens förslag i denna del och anför att det skulle kunna vara direkt skadligt för den unge själv samt andra ungdomar på avdelningen om han eller hon släpptes ut från en avskiljning med pågående våldsamt beteende. SiS föreslår att den tid som en person får hållas avskild ska minskas och om det behövs får beslut fattas om förlängning i , dvs. Regeringen anser att SiS förslag om en tidsgräns på maximalt är väl avvägd. Det absoluta flertalet av alla situationer som för- anleder avskiljning kan hanteras inom en sådan tidsgräns. Till skillnad från SiS förslag anser dock regeringen att det inte finns anledning att dela upp den maximala tid som en avskiljning får pågå, då det av nuvarande bestämmelse framgår att en avskiljning inte får pågå längre än vad som är oundgängligen nödvändigt, dvs. så fort barnet eller den unge inte längre uppträder så våldsamt eller är så påverkad av berusningsmedel att han eller hon inte kan hållas till ordningen så ska avskiljningen upphöra. För att leva upp till lagens bestämmelse måste personalen därför fort- löpande bedöma om det finns förutsättningar att avbryta avskiljningen. framhåller i sitt remissvar att det finns en otydlighet i utredningens förslag i fråga om hur ofta en avskiljning ska kunna an- vändas. Det framgår enligt inte hur som måste gå innan nästa beslut om avskiljning kan påbörjas eller hur många avskiljningar det enskilda barnet ska kunna utsättas för eller 2017/18:169 . Enligt nuvarande ordning finns det ingen bestämmelse om sådana tidsfrister och det finns inte heller någon begränsning i antalet beslut om avskiljningar för varje enskilt barn. Utredningen lämnar i dessa delar inte heller förslag på förändringar i detta avseende. Det är, enligt rege- ringens uppfattning, emellertid av stor vikt att användningen av avskilj- ning följs upp och granskas, både inom ramen för SiS arbete med egen- kontroll och i den tillsyn som utövas av , för att säkerställa att befogenheten tillämpas i enlighet med lagstiftningen. Även en sjuksköterska ska kunna yttra sig om avskiljningen Enligt nuvarande bestämmelse ska en läkare skyndsamt yttra sig om en avskiljning om den unge är . Enligt utredningen har dock SiS erfarit att många institutioner har svårt att på alla tider komma i kontakt med en läkare som är villig att yttra sig om en avskiljning. Om institutionen inte har en särskild överenskommelse med en specifik läkare om tillgång till yttranden dygnet runt, får institutionen från fall till fall försöka kontakta tillgängliga läkare på orten, t.ex. på vårdcentral, akutmottagning på sjukhus eller s.k. läkarbilar. Utredningen gör bedöm- ningen att en sjuksköterska skulle kunna yttra sig om en avskiljning vilket skulle förbättra förutsättningarna för SiS att inhämta yttranden. Såsom läns landsting framhåller har också en sjuksköterska på hemmet bättre kännedom om förhållandena och bakgrunden till beslutet och har även bättre förutsättningar att själv eller tillsammans med läkare inom SiS följa upp tvångsåtgärden. Mot denna bakgrund gör regeringen bedömningen att förslaget väsentligt förbättrar förutsättningarna att för SiS att inhämta ett yttrande från hälso- och sjukvårdspersonal med patientkännedom. Att möjliggöra yttrande från sjuksköterska torde också förbättra förutsättningarna att skyndsamt få ett yttrande vilket blir än viktigare då den tillåtna tiden för avskiljning föreslås att kortas väsent- ligt. Regeringen instämmer därför i utredningens förslag. Både och påtalar i sina remissvar att det finns ett behov av för- tydligande av vad syftet med ett yttrande är och vad det ska innehålla. SiS föreslår att ett yttrande enbart ska inhämtas när det finns behov. Som exempel på avskiljningssituationer där det är av vikt att yttrande in- hämtas framhåller SiS situationer där det finns risk för bl.a. abstinens, drogförgiftning eller förvirringstillstånd. Enligt regeringens uppfattning är det inte en lämplig ordning att personal som inte är läkare eller sjuk- sköterska ska avgöra om det finns behov av ett yttrande då det i sig är en bedömning som i vissa fall kan antas förutsätta medicinska kunskaper. Regeringen delar därför utredningens bedömning att det ska vara ett krav på att ett yttrande ska inhämtas vid alla beslut om avskiljning. Som tidigare behöver inte yttrandet inhämtas innan avskiljningen inleds. Vad gäller syftet med yttrandet föreslår utredningen ingen ändring av nu- varande bestämmelse. Enligt SiS interna riktlinjer bör läkarens yttrande avse frågan om det finns så starka medicinska skäl mot en avskiljning att den bör avbrytas. Om läkaren begär det, ska avskiljningen genast av- brytas. Regeringen delar utredningens uppfattning att det inte finns skäl att begränsa kravet på ett yttrande från en läkare eller en sjuksköterska till barn utan att kravet bör gälla oavsett om den unge är över Prop. 2017/18:169 eller under . Motsvarande ändring i LSU Åtgärden att hålla någon i avskildhet regleras i 17 § lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU) och motsvarar innehålls- mässigt 15 c § LVU, med undantag från andra stycket 15 c § LVU som reglerar frågan om läkaryttrande. Utredningen föreslår att motsvarande bestämmelser ska gälla i fråga om avskiljning för såväl de barn och unga som vårdas enligt LVU som de barn och unga som är föremål för sluten ungdomsvård enligt LSU. Regeringen instämmer i utredningens förslag. Skälen för regeringens förslag till motsvarande ändring i LSU är desamma som skälen för regeringens förslag till ändring i LVU och som redovisas ovan i detta avsnitt. Regeringens förslag: Vård i enskildhet ska enligt lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga få beredas den enskilde oavsett om han eller hon vistas på en enhet som är låsbar eller om han eller hon vistas på en enhet som är öppen. Vård i enskildhet ska vara anpassad efter den unges individuella Motsvarande ändringar görs i lagen om missbrukare i vissa fall och lagen om verkställighet av sluten ungdomsvård. Utredningens förslag överensstämmer huvudsakligen med rege- Utredningen lämnade inga förslag i till ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare (LVM) eller i lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som tar ställning till för- laget är positiva, däribland , , , Inspektionen för vård och omsorg (), Myndigheten för delaktighet, kommun, Familjevårdens Centralorganisa- tion och Saco-S-SiS. (SiS) menar att möjligheten till vård i en- skildhet ska omfatta även den som är föremål för sluten ungdomsvård. anser att en förutsättning för att utredningens för- slag ska vara acceptabla är att det av lagstiftningen tydligt framgår att vård i enskildhet inte får innebära isolering eller avskiljning. Skälen för regeringens förslag Vård i enskildhet, som regleras i 15 b § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU), innebär att barn och unga som bereds vård vid en låsbar enhet på ett särskilt ungdomshem får vårdas utan möjlighet att fritt träffa övriga intagna, men med ständig tillgång till Barnet eller den unge får vårdas vid en sådan låsbar enhet Om särskilda behandlingsskäl föranleder det, får dock vården vid enheten pågå förutsatt att förutsätt- ningarna för vård vid låsbar enhet fortfarande finns och att barnet eller den unge ges möjlighet till vistelse i öppnare former eller utan- för hemmet. En fråga om vård i enskildhet ska prövas fortlöpande och alltid omprövas från senaste prövning. Vård i enskildhet förutsätter ett förutsägbart och tydligt vårdbehov som normalt sett bör finnas tydligt beskrivet i den individuella behandlings- plan som upprättats vid det särskilda ungdomshemmet. Behovet kan vara motiverat med hänsyn till barnets eller den unges vårdbehov men kan också vara motiverat för att garantera barnets eller den unges egen eller andra boendes säkerhet. Det kan t.ex. röra sig om ungdomar som behöver knyta an till personal, som riskerar att skada sig själva eller som har allvarliga psykiska problem. En förutsättning för vård i enskildhet är således att barnet eller den unge har särskilda svårigheter som gör att han eller hon inte kan tillgodogöra sig behandling i en större grupp. Här kan erinras om att proportionalitetsprincipen enligt 20 a § LVU gäller vid vård i enskildhet. Det innebär att åtgärden endast får vidtas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden och att mindre ingripande åtgärder ska de användas om de är tillräckliga. anför i sitt remissvar att vård i enskildhet är acceptabelt förutsatt att det tydligt framgår av lagstiftningen att vård- formen inte får innebära isolering eller avskiljning. Att vård i enskildhet inte kan betraktas som isolering har berörts ovan och vård i enskildhet skiljer sig från vård i avskildhet på avgörande punkter. När bestämmel- sen om vård i enskildhet infördes anförde regeringen följande (prop. 2002/03:53 s. 99): För det första svarar vård i enskildhet mot ett väl definierat vårdbehov hos den enskilde som för det andra inte uppträder akut utan kan förut- ses. Ett sådant vårdbehov kan naturligtvis upptäckas vid en situation som föranlett avskiljning men bör normalt vara av sådan art att det klart och tydligt kan beskrivas i den individuella behandlingsplan som upprättas vid SiS-institutionen. Av en kartläggning som SiS genomfört (Redovisning av resultat av fokusgrupper om vård i enskildhet) framgår att vård i enskildhet ofta sak- nar tydliga behandlingsmål och uppföljning. Vidare framgår att ingen av de intervjuade ungdomarna upplevde att de hade fått en tydlig beskriv- ning av vilken vård de ansågs behöva och hur den skulle bedrivas, vilka behandlingsmål som skulle uppnås och på vilket sätt de själva kunde påverka sin situation. Ungdomarna efterlyste fler aktiviteter och tydligare behandlingsinslag. Vård i enskildhet är en ingripande åtgärd. Därför är det, enligt rege- ringens mening, viktigt att vården har ett tydligt syfte och innehåll, samt att barnet eller den unge får information om detta. Av SiS kartläggning framgår att så inte alltid är fallet. I syfte att tydliggöra bestämmelsen om vård i enskildhet föreslår regeringen därför att den ska kompletteras på så sätt att vården ska vara individuellt anpassad efter barnets eller den unges särskilda behov. Vård i enskildhet ska vara möjligt även för barn och unga som vårdas på SiS har framfört till utredningen att de förutsättningar som ligger till grund för vård i enskildhet kan gälla även hos ungdomar som vårdas på en öppen avdelning. Regeringen har, liksom utredningen, inget att in- vända mot SiS bedömning utan instämmer i att behovet av vård i enskild- het kan finnas även hos barn och unga som vårdas på en öppen avdel- ning. Bestämmelsen bör därför ändras så att vårdformen inte förutsätter att barnet eller den unge vårdas på låsbar enhet. Vård i enskildhet ska så- ledes kunna beredas oavsett på vilken enhet barnet eller den unge vistas. Motsvarande förändringar i LSU och LVM Utredningen har inte utrett behovet av motsvarande ändringar i 14 § LSU och 34 § tredje stycket LVM. Regeringen instämmer dock i SiS synpunkt att möjligheten att beredas vård i enskildhet, oavsett om barnet eller den unge vistas på låsbar eller öppen avdelning, bör omfatta även den som är föremål för sluten ungdomsvård. I kontakter med SiS har det framkom- mit att SiS inte kan se några skäl till varför samma möjlighet inte ska gälla inom . Regeringen föreslår därför att motsvarande ändring görs i LSU och LVM. Regeringens förslag: Det ska införas en bestämmelse i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga om att den som vårdas på en låsbar enhet ska ges möjlighet att vistas utomhus och ges möjlighet att ägna sig åt fysisk aktivitet eller någon annan fritids- sysselsättning. En motsvarande bestämmelse föreslås i lagen om vård av missbrukare i vissa fall. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår inte någon motsvarande ändring i lagen (1988:870) om vård av missbrukare (LVM). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som tar ställning till ut- redningens förslag är positiva, däribland , Förvalt- ningsrätten i , , , Inspektionen för vård och omsorg (), Myndigheten för delaktighet, Barnombuds- mannen, kommun, Familjevårdens , och . ombudsmän () är positiv till att man reglerar rätten till bl.a. utevistelse, men anser att bestämmelsen bör omformuleras. Som förslaget är utformat får barnet eller den unge välja mellan utomhus- vistelse eller någon annan aktivitet. Den ordningen är enligt JO:s uppfatt- ning inte tillfredsställande utan en möjlighet till utomhusvistelse bör erbjudas och bör inte påverka möjligheten till annan aktivitet. Bestämmelserna bör, enligt JO, vara utformade på samma sätt i LSU och LVM. Skälen för regeringens förslag: Enligt nuvarande 15 b § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga (LVU) får den 2017/18:169 unge vårdas vid en enhet som är låsbar i följd. Om särskilda behandlingsskäl föranleder det, får dock vården pågå förutsatt att förutsättningarna för sådan vård fortfarande finns och den unge ges möjlighet till vistelse i öppnare former eller utanför hemmet. Det finns emellertid ingen bestämmelse som reglerar den unges rätt till utomhusvistelse under de första två månader- na. Enligt uppgift från (SiS) får de barn och unga som vårdas på låsbar enhet så snart det är möjligt exempelvis pro- menera med personal till skolan eller matsalen i ett annat hus på området. får barnet eller den unge även utöva idrottsaktiviteter utom- hus, göra utflykter och inköpsresor, besöka bibliotek, simhall och bio samt göra hemresor. Visserligen kan det anses tämligen självklart att barn och unga som vistas på ett särskilt ungdomshem så långt som möjligt ska få möjlighet till utomhusvistelse och fritidsaktivitet. Då vård vid låsbar enhet emeller- tid innebär en så pass omfattande frihetsinskränkning anser regeringen att det finns skäl att i lag tydliggöra barnets eller den unges rätt till utomhus- vistelse och andra aktiviteter. Vidare bör, såsom JO anför, bestämmelsen formuleras så att det tydligt framgår att barnet eller den unge inte ska behöva välja mellan utomhusvistelse eller någon annan aktivitet. Bestämmelsen ska i princip gälla som barnet eller den unge vårdas vid en låsbar enhet. Vilka former av utomhusvistelser, fysiska aktiviteter och andra fritidssysselsättningar som barnet eller den unge ska ges möjlighet till måste bedömas i varje enskilt fall utifrån be- handlings- och säkerhetsaspekter. Barnet eller den unge bör ges möj- lighet att påverka valet av aktivitet inom ramen för de begränsningar som följer av behandlings- och säkerhetsskäl. Utredningen går inte närmare in på frågan om hur ofta barnet eller den unge ska få möjlighet till utomhus- vistelse. Regeringen föreslår att den unge ska ges möjlighet att vistas utomhus. Utredningen har inte utrett behovet av en ändring av motsvarande be- stämmelse i 34 § lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Bestämmelserna i 34 § LVM motsvarar 15 b § LVU, och rege- ringen ser inga skäl till varför möjligheten till utomhusvistelse inte ska gälla på samma sätt inom . Vad gäller den slutna ungdomsvården finns det en generell bestämmelse i 12 § lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ung- domsvård (LSU) som anger att den som är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård ska ges nödvändig vård och behandling och ges till- fälle till utbildning, aktiviteter, förströelse, fysisk träning och vistelse utomhus. Regeringen delar därför utredningens bedömning att det inte finns anledning att föreslå någon ändring i LSU. Uppföljande samtal efter en vidtagen åtgärd Regeringens förslag: Den som vårdas enligt lagen med särskilda be- stämmelser om vård av unga ska erbjudas ett uppföljande samtal efter ett verkställt beslut om avskildhet, kroppsvisitation, ytlig kropps- besiktning eller rumsvisitation. Motsvarande ska gälla den som är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård. den unge få information om vad som var anledningen till att tvångs- åtgärden behövde tillgripas och ges möjlighet att framföra sin uppfattning om den vidtagna åtgärden. Utredningens förslag överensstämmer huvudsakligen med regering- Utredningen föreslår inte att uppföljande samtal efter verk- ställt beslut om avskildhet, kroppsvisitation och ytlig kroppskontroll och rumsvisitation ska erbjudas den som är föremål för verkställighet av Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som tar ställning till ut- redningens förslag är positiva till förslaget, däribland , Förvaltningsrätten i , , Inspektionen för vård och omsorg (), Myndigheten för delaktighet, kommun, ser behov av att förstärka skrivningen om att barnets uppfattning inte bara ska efterfrågas, utan också dokumen- teras, för att den i högre grad ska bli en del i den fortsatta vården och be- är positivt till förslaget men understryker att det kan vara mycket svårt för barn med autism att redogöra för hur en tvångsåtgärd hade kunnat undvikas. Skälen för regeringens förslag: I lagen (1990:52) med särskilda be- stämmelser om vård av unga (LVU) finns det ingen skyldighet för (SiS) att erbjuda uppföljande samtal med barnet eller den unge efter det att han eller hon har blivit föremål för en Enligt SiS interna riktlinjer ska ett samtal emellertid er- bjudas efter en avslutad avskiljning, kroppsvisitation eller ytlig kropps- Samtalet ska dokumenteras i barnets eller den unges journal. SiS har genomfört fokusgrupper om de särskilda befogenheterna med barn och unga som vårdas på de särskilda ungdomshemmen. grupperna har det framkommit att personalens förmåga till ett respekt- fullt bemötande är avgörande för hur tillämpningen uppfattas. del i detta är att personalen gör barnet eller den unge delaktig i processen genom att låta honom eller henne komma till tals om hur situationen upp- En annan viktig del är att barnet eller den unge får möjlighet att framföra sina synpunkter. I ett respektfullt bemötande ligger också per- sonalens förmåga att vara lyhörd för barnets eller den unges behov och ha förståelse för den utsatthet som situationen innebär. Enligt FN:s konvention om barnets rättigheter () ska barn göras delaktiga i de åtgärder som rör dem. Det är därför angeläget att barn får information som är anpassad till deras egna förutsättningar Utöver detta har barnet även rätt att uttrycka sin mening i frågor som berör honom eller henne. I syfte att stärka barns och ungas 2017/18:169 delaktighet föreslår regeringen att barnet eller den unge ska erbjudas ett uppföljande samtal efter en genomförd kroppsvisitation, ytlig kropps- besiktning, rumsvisitation eller avskildhet. Det ska vara upp till barnet eller den unge att bestämma om han eller hon vill ha ett sådant samtal. Barnet eller den unge ska således inte kunna tvingas till ett samtal. Sam- talet ska syfta till att ge information om vad som var anledningen till att åtgärden behövde tillgripas samt även ge möjlighet för barnet eller den unge att själv tala om hur han eller hon uppfattar att åtgärden hade kunnat undvikas. Vidare kan samtalet ge insikter för båda parter om hur de kan undvika att en liknande situation uppkommer igen samt identi- fiera alternativa handlingsstrategier. En förutsättning för att de uppföljande samtalen ska kunna fylla sitt syfte är att barnet eller den unge faktiskt kan ta till sig den information som ges och uttrycka sin uppfattning. framhåller att det kan vara mycket svårt för barn med autism att redogöra för hur en tvångsåtgärd hade kunnat undvikas och att man i sådana situa- tioner kan ta hjälp av anhöriga eller andra som känner barnet. Det kan även finnas barn och unga som av andra skäl har svårt att tillgodogöra sig information och uttrycka sin mening. Det är därför viktigt att personalen har rätt kompetens och förmåga att anpassa samtalet efter det enskilda barnets förutsättningar och behov. Vidare är det som påtalar av vikt att barnets eller den unges uppfattning doku- menteras för att den ska bli en del i den fortsatta vården och behand- lingen. Utredningen har inte utrett behovet av uppföljande samtal för den som är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård enligt lagen (1998:603) om verkställighet av sluten ungdomsvård (LSU) eller vårdas med stöd av lagen (1988:870) om vård av missbrukare i vissa fall (LVM). Regeringen kan dock inte se någon anledning till att möjligheten till uppföljande samtal inte ska gälla också för den som är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård. Det rör sig även i dessa fall om barn och unga som är föremål för tvångsåtgärder och som vistas på sär- skilda ungdomshem. Regeringen föreslår därför att möjligheten till upp- följande samtal även ska gälla den som är föremål för verkställighet av sluten ungdomsvård. Den vård som bereds med stöd av LVM avser vuxna klienter. Enligt regeringens uppfattning kan det därför inte utan närmare utredning antas finnas samma behov av uppföljande samtal som det finns för de barn och unga. Regeringen föreslår därför ingen mot- svarande bestämmelse i LVM. 6.14Underrättelse till Inspektionen för vård och omsorg Regeringens bedömning: Det bör inte införas en bestämmelse i lagen med särskilda bestämmelser om vård av unga om att ska rapportera beslut om vissa särskilda befogenheter till Inspektionen för vård och omsorg. Utredningens förslag: I lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser Prop. 2017/18:169 om vård av unga (LVU) ska det införas en bestämmelse om att Statens institutionsstyrelse (SiS) ska rapportera beslut om kroppsvisitation och ytlig kroppsbesiktning, rumsvisitation, vård vid låsbar enhet, provtagning för kontroll av berusningsmedel m.m., begränsningar i rätten att använda elektroniska kommunikationstjänster, avskildhet och vård i enskildhet till Inspektionen för vård och omsorg (). Remissinstanserna: Samtliga remissinstanser som tar ställning till ut- redningens förslag är positiva, däribland Förvaltningsrätten i , , , Myndigheten för delaktighet, Barn- ombudsmannen, kommun, kommun, Familjevårdens , Föreningen och . betonar vikten av att den föreslagna skyldigheten för SiS att underrätta Inspektionen för vård och omsorg () om fattade beslut om skyddsåtgärder utformas på ett sätt som gör det möjligt för att följa upp och utöva tillsyn i enskilda fall. anser att det finns många fördelar med förslaget men ser ett behov av ett förtydligande av att det rör sig om en rapportering på aggregerad nivå. anser vidare att myndigheten bör ges bemyndigande att ta fram föreskrifter om hur rapportering ska göras. Även SiS framhåller att det behöver förtydligas på vilket sätt underrättelsen ska ske. Nationell Samverkan för Psykisk Hälsa och Civil Rights Defenders för- ordar att ska åläggas att, efter varje rapport om tvångsåtgärd, skicka ett meddelande till den enskilde med information om att myndigheten mottagit information om att personen blivit föremål för en tvångsåtgärd. Skälen för regeringens bedömning Den offentliga tillsynen av tillämpningen av de särskilda befogenheterna är av grundläggande betydelse för rättssäkerheten för de barn och unga som vårdas vid de särskilda ungdomshemmen.