prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — En definition av den termen finns emellertid i lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument. Enligt förslaget i denna proposition ska den lagen upphävas och bestämmelserna överföras till betaltjänstlagen (se avsnitt 8.2). I förstnämnda lag definieras obehörig transaktion som en transaktion som genomförs utan samtycke från kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda betalnings- instrumentet (2 § 2). En definition av obehörig transaktion bör tas in även i betaltjänstlagen. Med hänsyn till att det nu införs bestämmelser i betaltjänstlagen om betaltjänstleverantörens ansvar att återställa det debiterade kontot efter en obehörig transaktion samt den rätt till återkrav som kan riktas mot mellanhänder och leverantörer av betalnings- initieringstjänster som orsakat obehöriga transaktioner (se avsnitten 7.2.14, 8.4.1, 8.4.3, 8.4.6 och 14.10) bör definitionen i lagen inte vara begränsad till betalningsinstrument. Definitionen bör i stället avse transaktioner som genomförs utan samtycke från kontohavaren eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontot. Regeringens förslag: Med säker kommunikation avses sådan kommunikation som uppfyller kraven i de tekniska standarder som antagits av Europeiska kommissionen i enlighet med artikel 98 i Utredningen föreslår inte någon definition av säker kommunikation. Remissinstanserna tar inte upp frågan. Skälen för regeringens förslag: Andra betaltjänstdirektivet innehåller inte någon definition av ”säker kommunikation”. däremot regler om att betaltjänstleverantörer i olika avseenden ska kommunicera på ett säkert sätt med varandra och i förekommande fall även i förhållande till betaltjänstanvändaren, betalaren och betalnings- (artiklarna 65.2, 66.3 d, 67.2 c och 67.3 a). 2017/18:77 behandlas i avsnitten 7.2.7, 7.2.8, 7.3.9, 7.3.10 och 14.5). Innebörden av reglerna är att kommunikationen, för att anses som säker, måste uppfylla kraven i de tekniska standarder som antagits av kommissionen i enlighet med artikel 98 i andra betaltjänstdirektivet (Commission delegated regulation [EU] supplementing Directive 2015/2366 of Parliament and of the Council with regard to regulatory technical standards for strong customer authentication and common and secure open standards of communication [C(2017)7782]). Vad som utgör säker kommunikation anges således i en direkt tillämplig förordning. För att skyldigheterna om säker kommunikation ska knytas till förordningens krav anser Lagrådet att detta måste framgå uttryckligen av betaltjänst- lagen. Detta kan enligt Lagrådet ske genom att i lagen definiera säker kommunikation som sådan kommunikation som uppfyller den aktuella förordningens krav. Regeringen instämmer med Lagrådet att en sådan definition av säker kommunikation bör tas in i betaltjänstlagen. Andra betaltjänstdirektivet innehåller regler om vilka personer – betal- tjänstleverantörer – och aktiviteter som omfattas av direktivet (artikel 1.1). De kategorier av betaltjänstleverantörer som anges i direktivet motsvarar i dem i första betaltjänstdirektivet (artikel 1.1) samt dem i e-penningdirektivet (artikel 3). De reglerna i första betaltjänstdirektivet har i svensk rätt genomförts i en motsvarande bestämmelse i betaltjänst- lagen (1 kap. 3 §). Med betaltjänstleverantörer avses i betaltjänstlagen Banker och kreditmarknadsföretag enligt lagen om bank- och pengar och de företag som har undantagits från tillståndsplikt enligt lagen om elektroniska pengar, betalningsinstitut och de fysiska eller juridiska personer som har undantagits från tillståndsplikt (enligt 2 kap. 3 §), statliga och kommunala myndigheter, när de inte ägnar sig åt myn- utländska fysiska och juridiska personer samt myndigheter inom EES, motsvarande dem i 1–4 med undantag av sådana fysiska eller juridiska personer som har undantagits från tillståndsplikt enligt nationella bestämmelser som genomför första betaltjänstdirektivet, och nationella centralbanker i andra EES- länder, när de inte agerar i egenskap av monetär eller offentlig myn- postgiroinstitut inom EES som enligt nationell lagstiftning har rätt att tillhandahålla betaltjänster, och filialer till kreditinstitut från länder utanför EES. I avsnitt 6 finns förslag till de ändringar i betaltjänstlagen som föranleds Prop. 2017/18:77 av reglerna om syfte, tillämpningsområde och undantag i andra betal- tjänstdirektivet (artiklarna 1–3). Regeringens förslag: Definitionen av betaltjänstleverantör i betal- tjänstlagen utvidgas till att omfatta även filialer till troniska pengar från länder utanför EES. Dessa företag ska få till- handahålla betaltjänster i utan tillstånd enligt betaltjänstlagen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Av andra betaltjänstdirektivet följer att även filialer till pengar med huvudkontor belägna utanför unionen omfattas av direktivet, i den mån de betaltjänster som tillhandahålls av dessa filialer är knutna till utgivning av elektron- iska pengar (artikel 1.1 b). Vidare följer av direktivet att dessa företag inte behöver tillstånd för att få tillhandahålla betaltjänster (artikel 11.1). I lagen om elektroniska pengar finns bestämmelser som rör utländska företag som hör hemma utanför EES och deras möjligheter att få tillstånd att ge ut elektroniska pengar från filial i (3 kap. 28 §) samt bestämmelser om möjligheten för ett sådant institut att tillhandahålla betaltjänster och andra närliggande tjänster (3 kap. 5 §). Mot bakgrund av att definitionen av betaltjänstleverantör i andra betaltjänstdirektivet har utvidgats till att även omfatta filialer till pengar bör definitionen i betaltjänstlagen utvidgas på motsvarande sätt. Definitionen av betaltjänstleverantör i betaltjänstlagen bör därför omfatta filialer till pengar från länder utanför EES. I konsekvens med direktivet bör det i betaltjänstlagen även anges att dessa företag inte behöver tillstånd enligt den lagen för att tillhandahålla betaltjänster. Regeringens bedömning: Det bör inte införas något undantag i betal- Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända Skälen för regeringens bedömning: Andra betaltjänstdirektivet ger, i likhet med första betaltjänstdirektivet, en möjlighet att undanta vissa institut från hela eller delar av direktivet (artikel 2.5). Andra betaltjänstdirektivet gör det möjligt att undanta Svenska skepps- hypotekskassan från betaltjänstlagens tillämpningsområde. sådan särreglering utnyttjades dock inte i när första betaltjänst- direktivet genomfördes (se prop. 2009/10:220 s. 108). 2017/18:77 inte att det finns skäl att göra någon annan bedömning i fråga om än den som gjordes i det lagstiftningsärendet. 6.2Geografiska begränsningar och betaltjänster i olika valutor Liksom första betaltjänstdirektivet är andra betaltjänstdirektivet tillämp- ligt på betaltjänster som tillhandahålls inom unionen. Andra betaltjänst- direktivet innehåller också ytterligare regler om det geografiska tillämp- ningsområdet och vid transaktioner i olika valutor, vilka skiljer sig från reglerna i första betaltjänstdirektivet (artikel 2). I andra betaltjänstdirektivet anges i vilken utsträckning direktivets regler om informationsgivning (avdelning III) samt om rättigheter och skyldigheter vid utförande av betaltjänster (avdelning IV) ska gälla för betaltjänster i olika valutor när både betalarens och betalningsmotta- garens betaltjänstleverantörer, eller den ende betaltjänstleverantören i transaktionen, är etablerade inom EES (artikel 2.2 och 2.3). Vidare anges i vilken utsträckning de nämnda reglerna ska gälla vid betalningstransak- tioner där endast en av betaltjänstleverantörerna är etablerad inom EES, s.k. one-leg betalningar (artikel 2.4). Nedan redogörs för skillnaderna i andra betaltjänstdirektivet i förhål- lande till första betaltjänstdirektivet och de ändringar i betaltjänstlagen som de föranleder. Transaktioner inom EES i en medlemsstats valuta Regeringens bedömning: Betaltjänstlagen gäller för betalningstrans- aktioner i euro eller i någon annan av EES-ländernas valutor när såväl betalarens som betalningsmottagarens betaltjänstleverantörer, eller i förekommande fall den enda betaltjänstleverantören i betalnings- transaktionen, hör hemma inom EES. Reglerna i andra betaltjänst- direktivet i denna del föranleder inte någon lagstiftningsåtgärd. Utredningens förslag avviker från regeringens bedömning. ningen föreslår att det i betaltjänstlagen ska införas ett förtydligande om att 4 och 5 kap. samma lag gäller för dessa betalningstransaktioner. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens bedömning: I andra betaltjänstdirektivet anges att avdelningarna III och IV i direktivet är tillämpliga på betal- ningstransaktioner i en medlemsstats valuta om såväl betalarens som betalningsmottagarens betaltjänstleverantör, eller den enda betaltjänst- leverantören i en betalningstransaktion, är etablerade inom unionen (artikel 2.2). Det överensstämmer med det som gäller enligt första betaltjänstdirektivet (artikel 2.1). I denna proposition föreslås att reglerna i avdelningarna III och IV i andra betaltjänstdirektivet ska genomföras genom i huvudsak nuvarande bestämmelser i 4, 5 och 8 kap., införande av nya eller ändring av Prop. 2017/18:77 nuvarande bestämmelser i nämnda kapitel samt införande av nya bestämmelser i två nya kapitel (5 a och 5 b kap.) i betaltjänstlagen (se avsnitten 7, 8, 10–12 och 14). I betaltjänstlagen anges att det i lagen finns bestämmelser om betaltjänster som tillhandahålls i och utförs inom EES i euro eller i någon annan av EES-ländernas valutor (1 kap. 1 §). Av detta följer att bestämmelserna i lagen, inbegripet dem i de ovan nämnda kapitlen, gäller bl.a. för betalningstransaktioner i en medlems- stats valuta när såväl betalarens som betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör, eller den enda betaltjänstleverantören i en betalnings- transaktion, är etablerade inom EES. Regeringen anser därför, till skillnad från utredningen, att de nu aktuella reglerna i andra betaltjänst- direktivet, som motsvarar reglerna i första betaltjänstdirektivet, inte bör föranleda någon lagstiftningsåtgärd. I avsnitt 6.2.3 föreslås att begräns- ningen till EES-ländernas valutor ska utmönstras. Det förslaget påverkar inte bedömningen i förevarande avsnitt. 6.2.3Transaktioner inom EES i ett tredjelands valuta Regeringens förslag: Betaltjänstlagen ska gälla även för betalnings- transaktioner i andra valutor än euro eller någon annan av EES- ländernas valutor. När en betalningstransaktion genomförs i en annan valuta än euro eller någon annan av EES-ländernas valutor och både betalarens och betalningsmottagarens betaltjänstleverantörer hör hemma inom EES ska det gälla undantag från vissa bestämmelser i betaltjänstlagen. Detsamma ska gälla om det bara är en betaltjänstleverantör i betal- ningstransaktionen och denne hör hemma inom EES. Undantag ska gälla för bestämmelser som rör –information om maximal genomförandetid för en betaltjänst innan avtal ingås eller en betalningstransaktion innan den genomförs, och –överförda och mottagna belopp samt om genomförandetid och valuteringsdag. Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Skälen för regeringens förslag: Som framgår i avsnitt 6.2.2 är andra betaltjänstdirektivet, liksom första betaltjänstdirektivet, tillämpligt på betaltjänster som tillhandahålls inom EES. I förhållande till första betaltjänstdirektivet har dock tillämpningsområdet utvidgats på så sätt att reglerna i avdelningarna III och IV i andra betaltjänstdirektivet – med vissa undantag – är tillämpliga även på de delar av en betalningstransak- tion som genomförs i EES i en valuta som inte är valuta i en medlemsstat (artikel 2.3 och 2.4). Motsvarande regler i första betaltjänstdirektivet är endast tillämpliga på betalningstransaktioner i euro eller valutan i en medlemsstat utanför euroområdet (artikel 2.2). Betaltjänstlagens tillämpningsområde är bestämt bl.a. på det sättet att lagen omfattar betaltjänster som utförs inom EES i euro eller i 2017/18:77 någon annan av EES-ländernas valutor (1 kap. 1 §). I enlighet med andra betaltjänstdirektivet bör tillämpningsområdet utvidgas till att omfatta även transaktioner i andra valutor. Det innebär att lagen i sin helhet, inbegripet bestämmelserna i vilka reglerna i avdelningarna III och IV i andra betaltjänstdirektivet genomförs i svensk rätt, som huvudregel bör bli tillämplig på sådana transaktioner. Det följer av betal- tjänstlagen att den endast är tillämplig på betaltjänster som utförs inom EES och det behöver därför inte, som i direktivet, anges att lagen är tillämplig på de delar av betalningstransaktionen som genomförs inom EES. För betalningstransaktioner där både betalarens och betalningsmot- tagarens betaltjänstleverantörer, eller den enda betaltjänstleverantören, hör hemma inom EES framstår vidare hänvisningen i direktivet till delar av betalningstransaktionen som genomförs inom EES som överflödig. När en betalningstransaktion genomförs i en annan valuta än euro eller någon annan av EES-ländernas valutor och både betalarens och betal- ningsmottagarens betaltjänstleverantörer, eller den enda betaltjänst- leverantören i transaktionen, hör hemma inom EES ska vissa regler i avdelning III och IV i andra betaltjänstdirektivet inte tillämpas (artikel 2.3). Det gäller regler i avdelning III som rör information om den maximala genomförandetiden för en betaltjänst innan avtal ingås eller en betalningstransaktion innan den genomförs (artiklarna 45.1 b, 52.2 e och 56 a) och regler i avdelning IV om överförda och mottagna belopp samt om genomförandetid och valuteringsdag (artiklarna 81–86). I enlighet med direktivet bör de bestämmelser i 4 och 5 kap. betaltjänstlagen som i svensk rätt genomför dessa regler i avdelningarna III och IV i direktivet uttryckligen undantas från tillämpning vid de aktuella betalningstrans- aktionerna. Den möjlighet som finns i första betaltjänstdirektivet för medlems- staterna att föreskriva kortare maximitider för genomförandet av nationella betalningstransaktioner (artikel 72), och som även finns i andra betaltjänst- direktivet (artikel 86), har inte utnyttjats i svensk rätt (se prop. 2009/10:220 s. 243 f.). När det gäller den möjligheten i andra betaltjänst- direktivet gör regeringen inte någon annan bedömning än i fråga om motsvarande möjlighet i första betaltjänstdirektivet. Det blir därför inte aktuellt med något undantag i den delen när det gäller de nu aktuella bestämmelserna. 6.2.4Transaktioner där endast en av betaltjänstleverantörerna hör hemma inom EES Regeringens förslag: Vid betalningstransaktioner där antingen betalarens eller betalningsmottagarens betaltjänstleverantör hör hemma utanför EES ska det gälla undantag från vissa bestämmelser i betaltjänstlagen.Undantag ska gälla för bestämmelser som rör – information om maximal genomförandetid för en betaltjänst innan avtal ingås eller för en betalningstransaktion innan den genomförs samt villkor för återbetalning av betalningstransaktioner som initierats av eller via en betalningsmottagare, och – avgifter vid betalningstransaktioner, återbetalning av betalnings- transaktioner initierade av eller via en betalningsmottagare, överförda och mottagna belopp, genomförandetid, betaltjänstleverantörers ansvar för en betalningstransaktion som inte har genomförts eller som har genomförts bristfälligt samt rätt till återkrav. Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet omfattas den del av en betalningstransaktion som genomförs i unionen i alla valutor av reglerna i direktivet även om endast en av betaltjänst- leverantörerna som är involverade i transaktionen är etablerad inom EES, s.k. ”one leg-betalningar” (artikel 2.4). Detta innebär att tillämpnings- området har utvidgats i förhållande till första betaltjänstdirektivet på det sättet att reglerna i avdelningarna III och IV i direktivet – med vissa undantag – är tillämpliga på dessa betalningstransaktioner (se artikel 2.1 i första betaltjänstdirektivet). Betaltjänstlagen gäller för betaltjänster som utförs inom EES och är därmed tillämplig på den del av en betalningstransaktion som utförs inom EES, så länge som betaltjänsten tillhandahålls i (1 kap. 1 §, se även avsnitt 6.2.3). Detta gäller i princip också för betalningstransak- tioner där endast betalarens eller betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör hör hemma inom EES. I förarbetena till lagen anges dock att bestämmelserna i 4 och 5 kap., i vilka reglerna i avdelningarna III och IV i första betaltjänstdirektivet genomförs, som huvudregel inte är tillämp- liga annat än om såväl betalarens som betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör hör hemma inom EES (se prop. 2009/10:220 s. 109–114 och 324). I enlighet med vad som följer av andra betaltjänstdirektivet bör betaltjänstlagen i sin helhet som huvudregel vara tillämplig även på betalningstransaktioner där endast betalarens eller betalningsmottagarens betaltjänstleverantör hör hemma inom EES. Detta bör gälla oavsett i vilken valuta som transaktionen genomförs. Vissa av reglerna i direktivet ska dock inte tillämpas på dessa transaktioner. Det gäller vissa regler i avdelning III som rör information om den maximala genomförandetiden för en betaltjänst innan avtal ingås eller en betalningstransaktion innan den genomförs samt villkor för återbetalning av betalningstransaktioner som initierats av eller via en betalningsmottagare (artiklarna 45.1 b, 52.2 e, och 56 a). Det gäller vidare vissa regler i avdelning IV som rör avgifter vid betalningstransaktioner, återbetalning av betalnings- transaktioner initierade av eller via en betalningsmottagare, överförda och mottagna belopp, genomförandetid, betaltjänstleverantörers ansvar för en betalningstransaktion som inte har genomförts eller som har genomförts bristfälligt samt rätt till återkrav (artiklarna 62.2, 76, 77, 81, 83.1, 89 och 92). De bestämmelser i 4 och 5 kap. betaltjänstlagen som genomför dessa regler i avdelningarna III och IV i direktivet bör i lagen uttryckligen undantas vid de aktuella betalningstransaktionerna. Genom ett sådant uttryckligt undantag följer att bestämmelserna i lagen i övrigt 2017/18:77 gäller för betalningstransaktioner där endast antingen betalarens eller betalningsmottagarens betaltjänstleverantör hör hemma utanför EES. För de nu aktuella betalningstransaktionerna gäller inte heller den i avdelning IV i andra betaltjänstdirektivet nya regeln som innebär att betalningsmottagaren ska förbjudas ta ut avgifter för användning av vissa betalningsinstrument eller vid vissa betaltjänster (artikel 62.4). Medlems- staterna får dock, liksom enligt första betaltjänstdirektivet (artikel 52.3), förbjuda eller begränsa betalningsmottagarens rätt att ta ut tilläggs- avgifter utöver vad som följer av direktivet (artikel 62.5). Vid genom- förandet i svensk rätt av första betaltjänstdirektivet utnyttjades denna möjlighet och enligt betaltjänstlagen gäller att en betalningsmottagare inte får ta ut någon avgift vid användning av ett visst betalnings- instrument (5 kap. 1 § fjärde stycket). I avsnitt 10 gör regeringen bedöm- ningen att förbudet bör gälla även i fortsättningen vid användning av samtliga betalningsinstrument och således inte endast i de fall som träffas av den nya regeln i andra betaltjänstdirektivet. Det föreslås därför inte någon särskild bestämmelse i betaltjänstlagen som motsvarar den nya regeln i direktivet. Medlemsstaterna har möjlighet att förbjuda tilläggs- avgifter även för sådana betalningstransaktioner där endast en av betal- tjänstleverantörerna i transaktionen hör hemma inom EES (se artikel 62.5 jämförd med artikel 2.4). Regeringen anser att det i fråga om förbudet mot tilläggsavgifter saknas skäl att göra en annan bedömning när det gäller sådana transaktioner än den som görs när det gäller andra transaktioner som omfattas av betaltjänstlagen. Även de nu aktuella betalningstransak- tionerna bör således omfattas av förbudet mot tilläggsavgifter. Andra betaltjänstdirektivet innehåller ett antal undantag från direktivets tillämpningsområde (artikel 3), vilka i många fall överensstämmer med de undantag som finns i första betaltjänstdirektivet (artikel 3). Det rör sig om olika aktiviteter, typer av betalningstransaktioner och typer av betal- ningsinstrument. Några av undantagen har fått en ändrad lydelse i förhållande till första betaltjänstdirektivet. I avsnitt 6.3 behandlas de nya regler om undantag i andra betaltjänst- direktivet (artikel 3) som föranleder ändringar i betaltjänstlagen. 6.3.2Transport av kontanter och uppräkningsverksamhet Regeringens förslag: Undantaget i betaltjänstlagen för yrkesmässig, fysisk transport av kontanter ska uttryckligen omfatta även hantering av kontanter som har samband med transporten. Undantaget ska dock inte omfatta uppräkningsverksamhet. Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. riksbank och Ekobrottsmyndig- heten välkomnar förslaget att uppräkningsverksamhet ska betraktas som en betaltjänst och stå under tillsyn, även om inte utesluter att det kan få konsekvenser för marknaden för kontanthantering som är svåra att överblicka. Även anser att det är en viktig utvidgning. Säkerhetsbranschen och pekar dock på att hela värdebolagens verksamhet inklusive uppräkningsverksamheten är undantagen från betaltjänstlagen och befarar ökade kostnader för kontanthantering med negativa effekter för kontanthanteringen i samhället som följd. Loomis efterlyser en reform för en standardiserad metod för att bedöma samhällets behov av kon- tanter. Säkerhetsbranschen och Loomis anser också att tillsynsansvaret borde koncentreras till en enda myndighet. Förvaltningsrätten i påtalar att ett tillägg av ”hantering” framstår som någonting som går utöver transport av kontanter och att det kan tolkas som en utvidg- ning i förhållande till direktivet eftersom hantering i direktivet framstår som ett moment i transporten av sedlar och mynt. Skälen för regeringens förslag Samhället förses med kontanter genom den s.k. kontanthanteringskedjan. Kedjan består av ett antal aktörer, såväl offentliga som privata, som på olika sätt bidrar till att göra det möjligt för allmänhet och företag att få tillgång till och använda sig av kontanter. Kontanthanteringskedjan består primärt av , (), som är det enda företag som har rätt att lämna in och hämta ut kontanter hos Riks- banken, företag som tillhandahåller kontantautomater och s.k. värde- bolag. I är de dominerande värdebolagen på marknaden (Loomis) och . Dessa bolags verk- samheter består bl.a. i att de hämtar, lämnar och kontrollräknar kontanter, t.ex. butikers dagskassor, och sätter in behållningen på kundernas konto. Utöver värdetransporter, dvs. fysiska transporter av kontanter, sköter dessa bolag således även hanteringen av kontanter i uppräknings- centraler, även kallade värdedepåer. I depåerna räknas, äkthets- kontrolleras och sorteras sedlarna från dagskassorna. De dagskassor som hanteras i depåerna har av kunderna lagts i påsar, som tillhandahålls av värdebolagen, tillsammans med en specifikation. Vid depån förs påsen till en uppräkningsmaskin, som räknar, äkthetskontrollerar och kvalitets- sorterar sedlarna från påsen. Sedlarna blandas då fysiskt med sedlar från andra kunder. I samband med den maskinella uppräkningen skapas en elektronisk fil med uppgift om bl.a. det uppräknade beloppet och vilken kund uppräkningen avser.