prop · H503177 · 2018-03-20 00:00:00 — men varnar för att förväntningarna på den praktiska effekten av reformen i rättstillämpningen inte bör överdrivas. att den har iakttagit stora skillnader i tillämpningen av bestämmelsen, instämmer i utredningens slutsats att det saknas en gemensam aktsamhetsstandard och att det är av vikt att det tydliggörs att det för straffansvar är tillräckligt att gärningspersonen varit omedvetet oaktsam. anser att den åsyftade förändringen skulle innebära att i högre grad uppfyller sina internationella åtaganden anser att det ur ett barnskyddsperspektiv vore mer ändamålsenligt att i stället för att fokusera på barnets kroppsutveckling, låta bedömningen avse vilka konkreta åtgärder som en gärningsperson har vidtagit för att försäkra sig om att den andra personen har uppnått en viss ålder. den nuvarande bestämmelsen varken är rimlig eller ändamålsenlig och ser allvarligt på att den ger utrymme för stora variationer i rättstillämpningen. Vidare påpekar att det av FN:s konvention om barnets rättigheter () framgår att varje barn, utan åtskillnad, har rätt till skydd mot sexuella övergrepp. invänder mot bedömningen och anför att den nuvarande regleringen på ett lämpligt sätt speglar vad som får anses vara klandervärt. , som i och för sig instämmer i utredningens slutsats om att domstolarna gör alltför olika bedömningar av gränsen mot straffbar oaktsamhet, påpekar att det är domstolarnas, inte lagstiftarens, uppgift att skapa en enhetlig rättspraxis och att ansvara för att lika fall bedöms lika. Skälen för regeringens bedömning: Oaktsamhetsbestämmelsen i 6 kap. 13 § fyller en viktig funktion i upprätthållandet av det straffrättsliga skyddet mot att barn utsätts för sexuella övergrepp. Bestämmelsen är i princip oförändrad sedan den infördes . har lagstiftningen i övrigt avseende sexualbrott mot barn utvecklats och genomgått betydande förändringar i riktning mot ett förstärkt skydd för barn. Från olika håll i samhället har också påtalats att bestämmelsens tillämpningsområde har kommit att bli alltför begränsat. Mot den bakgrunden har människohandelsutredning haft i uppdrag att se över och utvärdera tillämpningen av oaktsamhetskravet och överväga behovet av lagändringar. Av utredningens genomgång av rättspraxis framgår att det råder en osäkerhet kring hur bestämmelsen ska uppfattas och kring vilken nivå av oaktsamhet hos gärningsmannen i förhållande till barnets ålder som krävs för ansvar. Det framgår vidare att domstolarna sällan prövar om den tilltalade varit omedvetet oaktsam och att domstolarna i många fall uppställer ett krav på en kvalificerad form av oaktsamhet för ansvar. Utredningens praxisgenomgång visar även att domstolarna beaktar liknande omständigheter på vitt skilda sätt. Regeringen instämmer i utredningens slutsats att utformningen och tillämpningen av bestämmelsen om oaktsamhet innebär en risk för att skyddet för de barn som utsätts för sexuella övergrepp allvarligt försämras och att förutsebarheten är otillräcklig. Utredningen uppmärksammar särskilt att användandet av kroppsutveckling som grund för rättsliga överväganden inrymmer flera komplikationer och dessutom problem ur integritetssynpunkt. En del av svårigheterna beror på att barns pubertetsutveckling varierar avsevärt såväl mellan olika individer som mellan flickor och pojkar. Pubertetsutvecklingen är också beroende av flera olika faktorer, bl.a. etnicitet och sociala omständigheter, och infaller också generellt sett i betydligt lägre åldrar. Regeringen delar utredningens uppfattning att oaktsamhetsbedömningar med tyngdpunkten i ungas kroppsutveckling kan leda till brister i skyddet för barn och särskilt för dem med tidig pubertetsutveckling. Till detta kommer den praktiskt sett betydelsefulla förändring som följt av den allmänna teknikutvecklingen i samhället. Genom bl.a. internets framväxt och utbredda användning inte minst hos unga, tas numera kontakter mellan gärningsmän och barn också på andra sätt än förut. Dessa skillnader gentemot förhållandena vid oaktsamhetsbestämmelsens tillkomst innebär att även andra omständigheter än kroppslig utveckling 2017/18:177 bör kunna ges stor betydelse för bedömningen av om en person har varit oaktsam i förhållande till barnets ålder. Regeringen bedömer mot den angivna bakgrunden att det finns ett behov av åtgärder för att säkerställa dels ett starkt straffrättsligt skydd för barn mot sexuella övergrepp, dels en rättssäker tillämpning. Bestämmelsens nuvarande formulering av oaktsamhetskravet – inte insåg men hade skälig anledning att anta – innebär till sin ordalydelse i och för sig en lämplig avgränsning av det straffbara området, särskilt vid en jämförelse med andra brott i och specialstraffrätten där uttrycket används och anses omfatta även omedvetet oaktsamma gärningar. Förarbetsuttalandena om restriktivitet vid tillämpningen av bestämmelsen har dock, som framgår ovan, medfört att rättspraxis inte är enhetlig och heller inte alltid står i överensstämmelse med bestämmelsens ordalydelse. För att åstadkomma en tydligare och mer ändamålsenlig reglering bör därför bestämmelsen i 6 kap. 13 § ändras. 7.4En ny utformning av bestämmelsen om oaktsamhet Regeringens förslag: Bestämmelsen om ansvar vid gärningsmannens oaktsamhet i fråga om målsägandens ålder vid sexualbrott mot barn ska utformas så att ansvaret gäller även den som inte haft uppsåt till men varit oaktsam beträffande omständigheten att barnet inte uppnått en viss ålder. Gärningsmannens ansvar ska avgöras utifrån en allmän oaktsamhetsbedömning utan krav på oaktsamhet av mer kvalificerat slag. Utredningens förslag stämmer överens med regeringens. Utredningens förslag har dock delvis en annan språklig utformning. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna tillstyrker eller har inte någon invändning mot förslaget. anser att ordet oaktsam språkligt sett är tydligare än den nuvarande utformningen av bestämmelsen, vilket därmed kan få effekten att domstolarna gör en korrekt prövning av gärningsmannens oaktsamhet, såväl medveten som omedveten. anser att den föreslagna ändringen inte ligger i linje med hur oaktsamhetskravet brukar uttryckas i lagtext. I stället föreslås lydelsen ”borde ha insett”, som enligt tingsrättens uppfattning är väl förankrad inom straffrätten och ger ett klart och tydligt utrymme för att fälla till ansvar även vid omedveten oaktsamhet, vilket skulle uppfylla syftet med ändringen. Tingsrätten anser vidare att det är viktigt att tydliggöra att det inte är fråga om att införa ett lägre krav på oaktsamhet än vad som allmänt sett gäller för ansvar inom straffrätten. RFSL och tillstyrker förslaget, men efterfrågar skrivningar i förarbetena som tydliggör att utrymmet för att ta hänsyn till ett barns kroppsutveckling vid tillämpningen av bestämmelsen utesluts respektive begränsas. avstyrker förslaget med hänvisning till att det framstår som oklart om den föreslagna reformen skulle kunna få avsett genomslag i tillämpningen. Vidare kan förslaget enligt hovrätten innebära risk för en tillämpning som närmar sig ett strikt ansvar, vilket vore helt främmande för den svenska straffrätten, och att mindre straffvärda fall skulle riskera Prop. 2017/18:177 att bestraffas oproportionerligt strängt. Hovrätten anför vidare att förslaget måste ses i ljuset av sexualbrottskommitténs förslag om att ett krav på grov oaktsamhet ska gälla för vissa rekvisit som förekommer i 6 kap. . Enligt hovrätten framstår det som synnerligen olämpligt med en sänkning av det redan lågt ställda kravet för att oaktsamhet ska anses föreligga avseende ålder, som grov oaktsamhet föreslås gälla i förhållande till frånvaron av målsägandens samtycke till sexuella handlingar. Även avstyrker förslaget och anför att det föreslagna sättet att skärpa kravet på aktsamhet medför att det uppstår en betydande risk för en brottspresumtion och en förklaringsbörda på den tilltalade. Vissa remissinstanser, bl.a. ECPAT, Plattformen Civila mot människohandel, Stiftelsen , Unizon och , förespråkar att det i stället införs ett strikt ansvar gällande ålder. Även , som avstyrker utredningens förslag med hänvisning till att det varken kommer att stärka skyddet för barn eller medföra den skärpning av rättspraxis som eftersträvas, förordar i första hand att det införs ett strikt ansvar. I andra hand förespråkar att ett strikt ansvar införs åtminstone vid köp av sexuell handling av barn, och att det vid övriga sexualbrott införs en kontrollskyldighet gällande barnets ålder. Skälen för regeringens förslag Ett allmänt krav på oaktsamhet bör gälla för ansvar Utgångspunkten för en ny utformning av bestämmelsen i 6 kap. 13 § är att det för ansvar liksom bör vara tillräckligt att gärningsmannen har varit oaktsam i förhållande till barnets ålder. Enligt den hittillsvarande ordningen har, enligt förarbetsuttalandena, gällt att bestämmelsen ska tillämpas med stor försiktighet och att det för ansvar krävs en tämligen hög grad av oaktsamhet. För att säkerställa ett starkt straffrättsligt skydd för barn mot sexuella övergrepp bör det dock enligt regeringens mening inte längre krävas någon mer kvalificerad form av oaktsamhet. I enlighet med utredningens bedömning finns det alltså skäl att frångå den restriktivitet som de tidigare motivuttalandena ger uttryck för. Ett allmänt oaktsamhetsansvar som omfattar såväl medveten som omedveten oaktsamhet bör således gälla. Ett strikt ansvar, dvs. ett ansvar även utan att det föreligger vare sig uppsåt eller oaktsamhet i förhållande till barnets ålder, vilket förespråkas av flera remissinstanser, kan däremot inte komma i fråga, då detta skulle innebära ett kraftigt avsteg från den straffrättsliga skuldprincipen. Regeringen anser vidare att ett införande av en uttryckligen lagreglerad kontrollskyldighet rörande barnets ålder skulle vara alltför långtgående. Med anledning av och advokatsamfunds farhågor, finns det anledning att understryka att tillämpningen av en ändrad bestämmelse inte heller bör närma sig ett strikt ansvar eller att gärningsmannen ska åläggas ett presumtionsansvar. Enligt grundläggande straffrättsliga principer är det åklagaren som har den fulla bevisbördan för att brott har begåtts. Detta bör självfallet gälla även för gärningsmannens oaktsamhet i fråga om barnets ålder. 2017/18:177 Vid en tillämpning av den föreslagna bestämmelsen bör en allmän oaktsamhetsbedömning göras. Således bör samtliga omständigheter av relevans beaktas. Med hänsyn till att oaktsamhetsbedömningar utifrån barns kroppsutveckling kan leda till brister i skyddet för barn, bör dock mindre avseende fästas vid barnets kroppsutveckling än vad som skett med anledning av de tidigare förarbetsuttalandena. Det kan däremot inte bli aktuellt att, såsom RFSL är inne på, från en oaktsamhetsbedömning ta bort möjligheten att beakta sådana omständigheter. invänder att det är olämpligt med skilda oaktsamhetskrav beträffande olika rekvisit som förekommer i straffbestämmelser i 6 kap. . Regeringen föreslår ovan (se avsnitt 6.1) ett särskilt oaktsamhetsansvar för våldtäkt respektive sexuellt övergrepp som ska träffa den som är grovt oaktsam beträffande omständigheten att den andra personen inte deltar frivilligt, vilket således innebär att en högre grad av oaktsamhet än den i fråga om ålder föreslagna, kan aktualiseras vid prövningen av vissa sexualbrott mot vuxna. Regeringen anser inte att detta utgör ett problem. Redan enligt den nuvarande regleringen i 6 kap. gäller skilda krav i subjektivt hänseende i och med att det fordras uppsåt beträffande alla andra rekvisit än det som avser ett barns ålder. Under alla förhållanden anser regeringen att vikten av att tillförsäkra barn ett starkt straffrättsligt skydd mot sexuella övergrepp motiverar ett lägre ställt krav för ansvar när det gäller gärningsmannens oaktsamhet i fråga om ett barns ålder. Enligt regeringens mening innebär detta inte att ansvaret blir oproportionellt hårt i dessa fall. Det kan även konstateras att sexualbrottsregleringen i 6 kap. avser gärningar av olika slag och allvar samt att kretsen målsägande utgörs av såväl barn som vuxna. En anpassning av de enskilda straffbestämmelserna utifrån dessa förutsättningar får därför anses både önskvärd och nödvändig. En ny utformning av bestämmelsen om oaktsamhet Det finns flera uttryckssätt som kan övervägas vid en ändring av bestämmelsen. En tänkbar lösning vore att, som förordar, formulera kravet så att den som inte insåg men ”borde ha insett” att den andra personen var underårig ska dömas till ansvar. Regeringen anser dock att det framstår som mindre klart att det råder skillnad mellan det uttrycket och den nuvarande lydelsen av bestämmelsen. Utredningen föreslår att uttrycket ”varit oaktsam i förhållande till” ska användas. Enligt regeringen bör i stället uttrycket ”inte haft uppsåt till men varit oaktsam beträffande omständigheten” väljas. I sak torde dessa uttryck dock inte skilja sig åt. Regeringen anser att den föreslagna utformningen innebär att det tydligt framgår att ett allmänt oaktsamhetsansvar ska gälla utan krav på någon mer kvalificerad form av oaktsamhet och att det således är tillräckligt att gärningsmannen har varit omedvetet oaktsam. Regeringen delar därför inte uppfattning att det framstår som oklart om förslaget kommer att få avsett genomslag i tillämpningen. 8.1Skärpt straff för grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn Regeringens bedömning: Det bör inte införas ett synnerligen grovt brott för våldtäkt och våldtäkt mot barn. Regeringens förslag: Straffminimum för grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn ska höjas från fängelse till fängelse . Kommitténs förslag stämmer inte överens med regeringens bedömning Kommittén föreslår att det ska införas en allvarligare form av våldtäkt och våldtäkt mot barn (synnerligen grovt brott). föreslås vara fängelse i lägst fyra och högst för grovt brott och fängelse i lägst sex och högst för synnerligen grovt brott. Remissinstanserna: Många remissinstanser, bl.a. och , , , , Brottsofferjouren, RFSL, och , är positiva till eller har ingen invändning mot att det införs en allvarligare form av våldtäkt och våldtäkt mot barn. konstaterar endast att detta ligger i linje med genomförda straffskärpningar för misshandel, vapenbrott, narkotikabrott och sig inte förvånas över att ett synnerligen grovt brott föreslås och framför även att det är viktigt med ett klargörande av om den nya graderingen ska innebära en straffvärdeskärpning eller inte. () vill varken tillstyrka eller avstyrka är tveksam till att en särskild straffskala för synnerligen grova fall införs, eftersom det kan ifrågasättas om den leder till någon egentlig effekt för enstaka fall av grov våldtäkt och dessutom kan leda till en mindre ingripande reaktion än vad som fallet är vid Några remissinstanser motsätter sig eller är kritiska till införandet av ett synnerligen grovt brott. () avvisar förslaget då några goda skäl för straffskärpningen inte getts. form av gradindelning av våldtäkt och menar att det alltid är grovt att utsätta någon för våldtäkt och att rubriceringen synnerligen grov riskerar att urholka den normerande kraften i lagen. Även Unizon uppger att det alltid är ett allvarligt brott att genomföra en sexuell handling mot någons vilja och är kritisk till en ytterligare gradindelning. också är emot att formen synnerligen grovt brott införs, konstaterar bl.a. att den endast skulle gälla osedvanligt grova övergrepp. Majoriteten av de remissinstanser som yttrar sig över straffskalornas utformning är positiva till eller har inte några invändningar mot de förslag däremot att maximistraffet för de grova brotten bör vara med 2017/18:177 hänvisning till att möjligheten att döma till strängare straff vid flerfaldig brottslighet inte får blir alltför snäv. Hovrätten över och pekar på att det ur systematisk synvinkel kan te sig ologiskt att låta de strängare straffskalorna för grovt brott och synnerligen grovt brott överlappa varandra med endast , som straffskalorna för brott av normalgraden och grovt brott föreslås överlappa varandra med . () vill varna för andra straffskalor än de som finns i de flesta straffbestämmelser, t.ex. maximum på två eller ; väljs det ovanliga som maximum för det näst svåraste brottet bör det finnas mycket starka skäl för detta. framför att det är viktigt att försäkra sig om att den föreslagna sänkningen av straffskalan för grov våldtäkt inte får motsatt effekt, dvs. att lagändringen i praktiken leder till en straffsänkning för grov våldtäkt. påpekar att normalgraden och det grova brottet av våldtäkt överlappar onödigt mycket, men godtar ändå förslagen. Kvinnofronten anser att straffet för mindre grov våldtäkt ska börja vid fängelse , att straffet för grov våldtäkt inte ska sänkas och att straffet för sexuellt utnyttjande av barn ska börja vid fängelse. Slutligen efterlyser , , , och Stiftelsen en översyn av straffen för sexualbrott mot barn. Skälen för regeringens bedömning och förslag Synnerligen grovt brott införs inte Straffskalorna för grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn är fängelse i lägst fyra och högst . När någon döms för flera brott får domstolen enligt bestämmelserna om fängelse i 26 kap. överskrida straffskalan och sätta fängelsestraffet över det svåraste av de högsta straff som kan följa på brotten. Denna möjlighet hänger samman med att domstolen normalt ska bestämma en gemensam påföljd vid flerfaldig är då det straff som kan följa utan tillämpning av de särskilda reglerna om förhöjt straff inte tillräckligt. svåraste straffet får överskridas med beror på hur högt det straffet är. det svåraste straffet fängelse eller längre men kortare än får straffet inte överskridas med . För att överskrida det svåraste straffet med krävs att detta är fängelse eller längre. Den officiella kriminalstatistiken visar att det har dömts till fängelse för grov våldtäkt i knappt 20 fall . återfinns i spannet fängelse i mellan tre och . fängelsestraff som är högre än är ovanliga. officiell statistik som visar fängelsepåföljden för enbart grov våldtäkt mot barn finns inte, men enligt kommittén tyder uppgifter på att antalet är något färre än avseende grov våldtäkt. Även för grov våldtäkt mot barn är det ovanligt att utdömda fängelsestraff överskrider fängelse . Av en kortanalys som har gjort (Brå 2015:4) framgår att de genomsnittliga strafftiderna för grov våldtäkt varierade mellan 37,5 och 69 månaders fängelse –2013. noteras en minskning i utdömda strafftider och framåt. Strafftiderna för grov våldtäkt mot barn varierade mellan 44 och 96 månaders fängelse från det att den särskilda brottsrubriceringen infördes Tiderna har de flesta åren legat högre än för övriga grova våldtäkter. Kommittén föreslår att straffskalorna för grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn delas upp och att ytterligare en svårhetsgrad införs. Straffskalorna föreslås vara fängelse i lägst fyra och högst för grovt brott och fängelse i lägst sex och högst för synnerligen grovt brott. Vid bedömningen av om brottet är synnerligen grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har orsakat synnerligt lidande eller synnerligen stor kränkning eller om gärningsmannen har visat synnerligen stor hänsynslöshet eller råhet. Kommittén anser att skälen för att införa ytterligare en grad väger tungt och pekar på att det av statistiken framgår att den övre delen av straffskalan knappt kommer till användning som skyddsintresset för sexualbrott är mycket starkt. Som skäl anges också att brottet orsakar svåra skador för såväl offret som samhället. Genom att införa ytterligare en grad för de allvarligaste sexualbrotten skulle, enligt kommittén, både en ökad differentiering avseende de grova brotten och en straffskärpning för de allra allvarligaste brotten kunna uppnås. Som regeringen anför i avsnitt 4 är det en grundläggande uppgift för samhället att skydda barn och vuxna mot alla former av sexuella kränkningar. Att förebygga och bekämpa sexualbrott förutsätter ett starkt och effektivt straffrättsligt skydd som fortlöpande är föremål för diskussion och förnyade överväganden. En fråga som lyfts fram i olika sammanhang, och som också ingick i kommitténs uppdrag, gäller om det bör införas en allvarligare gärningsform avseende våldtäkt och våldtäkt mot barn med en strängare straffskala än den för grovt brott. Som kommittén anger skulle detta kunna möjliggöra en ökad nyansering av straffmätningen för de grova brotten och en höjd straffnivå för de allvarligaste fallen. Därigenom skulle skyddet mot de mest allvarliga sexualbrotten ytterligare kunna förstärkas och tydliggöras. Ett synnerligen grovt brott har redan införts för flera andra brottstyper, bl.a. misshandel, vapenbrott och narkotikabrott. Det finns inga principiella hinder mot att göra detsamma avseende våldtäkt och våldtäkt mot barn. I de tidigare fallen har det dock aldrig varit fråga om att dela upp en straffskala med ett så högt straffminimum för det grova brottet som fängelse . Exempelvis var minimistraffet för grov misshandel fängelse och för grovt narkotikabrott fängelse . Det fanns då alltså förhållandevis att fördela mellan de två graderna. Regeringen håller med om att det föreslagna minimistraffet fängelse för det synnerligen grova brottet i förening med de kvalifikationsgrunder som föreslås gör att det kan ifrågasättas om förslaget kommer att medföra annat än marginella effekter. Liknande resonemang för () och Kvinnofronten som konstaterar, utifrån kommitténs exempel på när ett brott bör rubriceras som synnerligen grovt, att de nya brotten endast skulle gälla ett ytterst fåtal och osedvanligt grova övergrepp som det är svårt att tänka sig inte skulle rendera ett straff nära straffmaximum. Därtill kommer den konsekvens som en uppdelning av straffskalorna får för straffmätningen av grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn vid flerfaldig brottslighet. Med tillämpning av de bestämmelser som redogörs för ovan kan det dömas till fängelse för flera grova brott. Som ett par remissinstanser påpekar är detta också något som förekommit i 2017/18:177 rättspraxis, såsom vid systematiska våldtäkter mot ett eget eller någon annans barn. I det avseendet skiljer sig våldtäktsbrotten från övriga brottstyper där ett synnerligen grovt brott har införts. I andra fall torde det vara ovanligt att vid ett och samma tillfälle ha att bedöma ett stort antal grova brott. Om straffskalorna för de grova brotten delas upp kommer straffmaximum för grovt brott med nödvändighet att bli lägre. Med kommitténs förslag skulle det längsta straffet vid flerfaldig brottslighet, där det allvarligaste brottet utgjort grov våldtäkt eller grov våldtäkt mot barn som inte är synnerligen grov, vara . Det skulle alltså medföra att det högsta möjliga straffet blir påtagligt lägre än och följaktligen innebära en risk för att reaktionen blir mindre ingripande än vad brottslighetens allvar motiverar. Även om konsekvensen skulle kunna lindras genom att, som och föreslår, välja ett högre straffmaximum för grovt brott går det inte helt att undvika en sänkning av det högsta straffet för flera grova brott. Enligt regeringen är detta inte godtagbart. Sammantaget anser regeringen att de fördelar som kan finnas med att införa ett synnerligen grovt brott för våldtäkt och våldtäkt mot barn inte uppväger nackdelarna. Kommitténs förslag i denna del bör därför inte genomföras. Straffminimum för grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn höjs Som framgår ovan bedömer regeringen att någon ytterligare gradindelning av våldtäkt och våldtäkt mot barn inte bör göras. Detta innebär emellertid inte att det inte finns anledning att överväga om straffnivån för grov våldtäkt och grov våldtäkt mot barn bör höjas på något annat sätt. Kommittén uppger att en önskan från lagstiftaren om strängare straff eller en mer differentierad straffvärdebedömning kan åstadkommas antingen genom att ett brott delas in i fler grader så att det uppstår fler minimistraff inom brottet eller genom skärpta minimistraff.