prop · H503282 · 2018-07-03 00:00:00 — Kunskapen om minoritetspolitiken och dess innebörd för statliga myndigheter har ökat . Det är dock fortfarande många myndigheter som inte har vidtagit några åtgärder för att säkerställa att det finns tillgång till personal med språkkompetens där det behövs, främst i medborgarnära myndigheter. Public service-verksamheten är av betydelse för revitalisering av de nationella minoritetsspråken. För språkens fortsatta existens är program som riktar sig till barn och unga särskilt viktiga. I de nu gällande sändningstillstånden för programbolagen anges att det samlade programutbudet på de nationella minoritetsspråken samiska, finska, meänkieli och chib ska öka jämfört med nivå. Ökningen ska vara betydande. Den parlamentariska public service-kommittén överlämnade sitt slutbetänkande Ett oberoende public service för alla –nya möjligheter och ökat ansvar (SOU 2018:50) till regeringen. Kommittén har bl.a. lämnat förslag och bedömningar om hur villkoren gällande de nationella minoritetsspråken sändningstillstånd för public service-företagen kommitténs uppdrag ingick att beakta bedömningarna från Utredningen . 2017/18:282 om en stärkt minoritetspolitik. 2.2Arbete återstår inom minoritetspolitiken Regeringens bedömning: Det återstår arbete inom minoritetspolitiken för att efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter ska kunna säkerställas. Utredningens bedömning: Utredningen har inte gjort någon sådan samlad bedömning. Skälen för regeringens bedömning: Regeringen, samordnings- och uppföljningsmyndigheterna, utredningen, och internationella granskningsorgan har vid upprepade tillfällen konstaterat att framsteg har gjorts i fråga om efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter. är dessa framsteg i många avseenden avgränsade till de kommuner och landsting som ingår i ett eller flera förvaltningsområden och till de förvaltningsmyndigheter som har valt att anta en aktiv hållning i frågorna. En majoritet av landets kommuner, landsting och myndigheter har arbete kvar att göra, bl.a. i fråga om det grundläggande skyddet i minoritetslagen som gäller för samtliga nationella minoriteter i hela landet. Den positiva utvecklingen har också avstannat , vilket är ett tungt vägande skäl till regeringens bedömning att det är nödvändigt med ett helhetsgrepp om minoritetspolitiken (se vidare om bedömningen i prop. 2017/18:199 s. 24). Trots framstegen återstår mycket arbete inom många olika delar av minoritetspolitiken för att måluppfyllelsen ska kunna förbättras. Såsom anförs i propositionen En stärkt minoritetspolitik (prop. 2017/18:199) ska de nationella minoriteternas rättigheter säkerställas och därigenom bidra till full respekt för internationella åtaganden om mänskliga rättigheter. All tillgänglig uppföljning och utvärdering visar att så inte är fallet . Regeringen gör därför bedömningen att det återstår betydande arbete för att säkerställa full efterlevnad av de nationella minoriteternas rättigheter. 3Nästa steg för en stärkt minoritetspolitik Internationella åtaganden till skydd för De mänskliga rättigheterna är universella, odelbara och ömsesidigt De slår fast att alla människor är födda fria och lika i värde De mänskliga rättigheterna gäller över hela världen oavsett land, kultur eller specifik situation. Det är varje stats ansvar att säkerställa att de mänskliga rättigheterna respekteras fullt ut. I propositionen En stärkt minoritetspolitik anför regeringen att de nationella minoriteternas 2017/18:282 rättigheter utgör en integrerad del av det internationella ramverket till skydd för de mänskliga rättigheterna och att det nationella arbetet ska utgå från detta förhållande (prop. 2017/18:199 s. 22–23). Det är således av betydelse att ha en grundläggande förståelse för det internationella ramverk som påverkar de nationella minoriteternas rättigheter i , särskilt som målet för politiken för mänskliga rättigheter är att säkerställa full respekt för internationella åtaganden om mänskliga rättigheter (prop. 2015/16:1 utg.omr. 1, bet. 2015/16:KU1, rskr. 2015/16:62). 3.1.1Förenta nationerna (FN) Det internationella ramverket till skydd för de mänskliga rättigheterna tar sin utgångspunkt i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna . har anslutit sig till en majoritet av de centrala om mänskliga rättigheter och rapporterar regelbundet till relevanta FN-mekanismer om det nationella arbetet för att säkerställa full respekt för de mänskliga rättigheterna. Centrala konventioner för skyddet av minoriteter Flera av de centrala om mänskliga rättigheter inne- håller bestämmelser som är relevanta i skyddet av minoriteters mänskliga Detta gäller bl.a. konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter, konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning och konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor. Artikel 27 i konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och artikel 30 i FN:s konvention om barnets rättigheter () är särskilt centrala i skyddet och främjandet av minoriteters mänskliga rättigheter. I artikel 27 i konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter anges att i de stater där det finns etniska, religiösa eller språkliga minoriteter, ska de som tillhör sådana minoriteter inte förvägras rätten att i gemenskap med andra medlemmar av sin grupp ha sitt eget kulturliv, att bekänna sig till och utöva sin egen religion eller att använda sitt eget språk. Bestämmelsen innebär dels ett förbud mot diskriminering, dels en skyldighet för stater att positivt stödja minoriteternas strävanden. I artikel 30 i finns bestämmelser om minoriteter och Där anges att i stater där det finns etniska, religiösa eller språkliga minoriteter eller personer som tillhör ett urfolk, ska ett barn som tillhör en sådan grupp inte förvägras rätten att tillsammans med andra medlemmar av sin grupp ha sitt eget kulturliv, att bekänna sig till och utöva sin egen religion eller att använda sitt eget språk. har antagit en deklaration om minoriteters rättigheter och en deklaration om urfolks rättigheter. Dessa är inte juridiskt bindande, men kan vara vägledande för medlemsstaterna. minoritetsdeklarationen ska medlemsstaterna vidta de åtgärder som behövs för att personer som tillhör minoriteter ska kunna åtnjuta de mänskliga rättigheterna och skapa förutsättningar för personer som tillhör minoriteter att utveckla sin kultur samt att utveckla och lära sig sitt språk. Enligt urfolksdeklarationen är rätten till självbestämmande grundläggande i fråga om urfolks rättigheter. Deklarationen understryker vidare bl.a. Skr. 2017/18:282 rätten till kultur, identitet, språk, hälsa och utbildning samt förbudet mot diskriminering av personer som tillhör urfolk. antog 2015 resolutionen Agenda 2030 för hållbar utveckling vilken innebär att alla medlemsländer i FN förbundit sig att arbeta för att uppnå en socialt, miljömässigt och ekonomiskt hållbar värld . Agendan innehåller 17 mål och 169 delmål som i kallas de globala målen. De nationella minoriteternas rättigheter har direkt koppling till flera mål och delmål i agendan, bl.a. mål tre om god hälsa och välbefinnande, mål fyra om god utbildning för alla och mål tio om minskad ojämlikhet. Att säkerställa efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter är ett led i processen med att uppfylla de globala målen och i förlängningen att genomföra Agenda 2030. bildades efter för att säkerställa respekten för mänskliga rättigheter och grundläggande friheter. Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () är svensk lag. I artikel 14 anges att åtnjutande av de fri- och rättigheter som anges i konventionen ska säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt. Ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter ramkonvention om skydd för nationella minoriteter (ramkonventionen) ratificerades av . Konventionen syftar till att skydda såväl nationella minoriteter som enskilda personer som tillhör nationella minoriteter. Konventionen garanterar nationella minoriteter en rad mänskliga rättigheter och grundläggande friheter: bl.a. skydd från diskriminering, fientlighet och våld, mötes-, förenings-, yttrande-, tanke-, samvets- och religionsfrihet samt åsikts- och yttrandefrihet på det egna språket. Konventionsstaterna åtar sig vidare att erkänna att den som tillhör en nationell minoritet har rätt att fritt och utan ingripande använda sitt minoritetsspråk privat och offentligt, såväl muntligt som skriftligt. har tillsatt en rådgivande kommitté som övervakar att ramkonventionen följs. De stater som har ratificerat ramkonventionen är skyldiga att rapportera om genomförandet av den. senaste rapport lämnades in (Ku2016/00845/DISK). Den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk Den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (språkstadgan) ratificerades av 2000. Huvudsyftet med språkstadgan är att skydda kulturella mångfald och förhindra att språk dör ut. Varje stat väljer vilka nationella minoritetsspråk som ska skyddas under språkstadgan och nivån på skyddet. Staten ska dessutom peka ut inom vilket geografiskt område som förstärkt skydd ska ges. 2017/18:282 Enligt språkstadgan krävs det att ett landsdels- eller minoritetsspråk ska ha använts av hävd i ett visst territorium inom en stat (s.k. historisk geografisk anknytning) av medborgare i staten, och att språket ska skilja sig från det officiella språket. Vidare ska språket talas av ett tillräckligt stort antal personer så att det motiverar olika åtgärder för skydd och främjande. Invandrarspråk och dialekter av landets majoritetsspråk anses falla utanför definitionen. Om ett språk inte uppfyller kravet på historisk geografisk anknytning, är det att betrakta som ett territoriellt obundet språk. För territoriellt obundna språk är skyddsnivån lägre och mer allmänt hållen. De olika skyddsnivåerna utvecklas i konventionen. Del I innehåller inledande bestämmelser. Del II innehåller generella mål och principer som gäller alla de språk en stat har erkänt. Del III beskriver det förstärkta skyddet som går längre än grundskyddet. Finska, meänkieli och samiska uppfyller kravet på historisk geografisk anknytning och omfattas av skyddet enligt del III inom ett visst angivet område. I resten av landet omfattas dessa språk av skydd enligt del II. Jiddisch och chib är territoriellt obundna språk i . För dessa språk gäller skydd enligt del II i konventionen. har tillsatt en expertkommitté som övervakar att staterna skyddar och respekterar rättigheterna i språkstadgan. De stater som har ratificerat stadgan är skyldiga att rapportera om genomförandet av dess artiklar. senaste rapport lämnades in (Ku2016/00845/DISK). har haft en särskild och samlad politik för att stärka de nationella minoriteterna och stödja de nationella minoritetsspråken. Minoritetspolitiken inrättades som eget politikområde i samband med att ratificerade ramkonventionen om skydd för nationella minoriteter (ramkonventionen) och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (språkstadgan). De nationella minoriteternas och minoritetsspråkens historiska närvaro i är dock betydligt äldre än den sammanhållna minoritetspolitiken. I är judar, romer, samer, sverigefinnar och tornedalingar erkända som nationella minoriteter och finska, jiddisch, meänkieli, chib och samiska erkända som nationella minoritetsspråk av . Samerna är även ett urfolk (se vidare regeringens överväganden om det samiska folket som nationell minoritet i prop. 2017/18:199 s. 29–30). Det är varje enskild individ som själv avgör om denne anser sig tillhöra en nationell minoritet och om denne vill göra anspråk på de rättigheter och det stöd från samhället som följer därav. Samhället kan inte ställa krav på någon att styrka sin tillhörighet till en eller flera nationella minoriteter eftersom tillhörigheten baseras på självidentifikation. Det är också viktigt att påminna om att alla individer som anser sig tillhöra en eller flera nationella minoriteter inte har en automatisk koppling till ett visst minoritetsspråk. Vissa kan ha anknytning till flera nationella minoriteter eller minoritetsspråk och vid en sådan situation måste de som bär skyldigheter, det offentliga, förhålla sig till dessa omständigheter. Minoritetspolitiken är ett komplext politikområde som utgår från en enkel princip: fullt ut säkerställd efterlevnad av de nationella minoriteternas rättigheter. Politikområdet är tvärsektoriellt och består av olika komponenter som ska samverka för att åstadkomma rättighets- och måluppfyllelse. Nedan följer en översiktlig beskrivning av minoritetspolitikens huvudsakliga komponenter. De nationella minoriteternas rättigheter genomförs i svensk rätt i huvudsak genom lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk (minoritetslagen) samt bestämmelser i språklagen (2009:600), skollagen (2010:800) och socialtjänstlagen (2001:453). Men även annan lagstiftning är relevant, som diskrimineringslagen (2008:567) och hälso- och sjukvårdslagen (2017:30). I 1 kap. 2 §. regeringsformen finns en programförklaring för samhällets verksamhet vad gäller nationella minoriteter. Lagstiftningen fastslår bl.a. det allmännas skyldigheter att främja språk och kultur, att ge inflytande och delaktighet, att motverka diskriminering och utsatthet och att ge möjligheter till omsorg, utbildning och egen organisering. Vid tillämpningen av all relevant lagstiftning ska det allmännas skyldigheter genom minoritetslagen beaktas. Strategi för de nationella minoriteterna Till följd av minoritetspolitikens tvärsektoriella karaktär genomförs de nationella minoriteternas rättigheter inom flera olika sektorer. Därigenom är även verksamheten inom dessa sektorer en del av minoritetspolitiken. Det strategiska arbetet utgår från det minoritetspolitiska målet ”att ge skydd för de nationella minoriteterna och att stärka deras möjlighet till inflytande samt att stödja de historiska minoritetsspråken så att de hålls levande”. Det övergripande målet består i sin tur av tre delområden: diskriminering och utsatthet, inflytande och delaktighet samt språk och kulturell identitet. Den övergripande riktningen för arbetet i syfte att förverkliga de nationella minoriteternas rättigheter fastställs genom regeringens strategi för de nationella minoriteterna (prop. 2008/09:158). Genomförandet av strategin bygger på att kontinuerliga åtgärder vidtas inom de tre delområdena för att åstadkomma ökad måluppfyllelse. Åtgärderna utgår från de lagstadgade rättigheter som de nationella minoriteterna har. Vidare understöds åtgärderna av central statlig samordning och uppföljning samt strategisk och tillitsbaserad styrning av statliga myndigheter. i och har ett gemensamt ansvar att samordna genomförandet av minoritetspolitiken. De ska ge stöd och råd åt förvaltningsmyndigheter och agera som ett nav mellan olika berörda aktörer. Därutöver ansvarar i för att fördela bidrag till de nationella minoriteternas riksorganisationer och för stöd till organisationer som företräder samer i arbetet med minoritetspolitiken. Minoritetspolitiken följs upp på nationell nivå av i och . 2017/18:282 ger ut en rapport om minoritetspolitikens utveckling under föregående år. Denna uppföljningsrapport utgör, tillsammans med annat material, underlag för regeringens analys och bedömning av utvecklingen på området. Utöver den specifika uppföljningen har olika uppföljnings- och analysmyndigheters arbete betydelse för att skapa en god överblick av nuläget. På internationell nivå genomför kontinuerlig granskning av efterlevnad av ramkonventionen och språkstadgan, och de olika granskningsorganen inom FN-systemet övervakar efterlevnad av de centrala om mänskliga rättigheter, som är statspart till. beslutade regeringen en strategi för romsk inkludering –2032 (skr. 2011/12:56). Det övergripande målet för strategin är att den rom som fyller 2032 ska ha likvärdiga möjligheter i livet som den som inte är rom. Den tjugoåriga strategin är såväl en förstärkning som en naturlig del av minoritetspolitiken. Arbetet med att genomföra strategin pågår kontinuerligt inom dess områden: utbildning, arbete, bostad, hälsa, social omsorg och trygghet, kultur och språk samt civilsamhällets organisering. Insatser genomförs på flera områden, både på lokal och nationell nivå. Romsk delaktighet och romskt inflytande är en nödvändighet i arbetet och samråd och dialog med romer är en viktig del av genomförandet. i ansvarar för uppföljningen av genomförandet. Kommissionen mot antiziganism lämnade 2016 sitt slutbetänkande till regeringen (SOU 2016:44). Merparten av betänkandet har därefter remissbehandlats. fattade beslut om att närmare utreda hur ett nationellt center för romska frågor kan inrättas (Ku2017/01479/DISK). Utredaren har överlämnat underlag i enlighet med det uppdrag som lämnades. Ärendet bereds inom . 3.3Ett helhetsgrepp för en stärkt minoritetspolitik ska säkerställa efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter. Regeringen har bedömt att regeringens strategi för de nationella minoriteterna är i behov av en reviderad inriktning för att det ska vara möjligt att möta de utmaningar och utvecklingsbehov som framträtt sedan strategin beslutades . Förslagen och bedömningarna i propositionen En stärkt minoritetspolitik (prop. 2017/18:199) utgör en del av den reviderade inriktningen. Bedömningarna i denna skrivelse utgör ytterligare en del. Därutöver kommer det att krävas ett kontinuerligt arbete för att löpande revidera inriktningen inom det övergripande ramverk som strategin utgör. Arbetet med att säkerställa full respekt för och efterlevnad av de nationella minoriteternas rättigheter är en ständigt pågående process. Inriktningen för en stärkt minoritetspolitik Regeringen anger i propositionen En stärkt minoritetspolitik den fortsatta inriktningen för minoritetspolitiken (prop. 2017/18:199 s. 22–30) vilken utgörs av en revidering och komplettering av den minoritetspolitiska strategin. Med utgångspunkt i att de nationella minoriteternas rättigheter utgör en integrerad del av det internationella ramverket till skydd för de mänskliga rättigheterna bedömer regeringen att den samlade strategin ska behållas och utvecklas. En fungerande överföring av språk och kultur mellan generationer ska vara en central uppgift för minoritetspolitiken. Systematik, långsiktighet och de nationella minoriteternas egenmakt är nyckelfaktorer i det fortsatta arbetet. Genom att utgå från dessa faktorer och kombinera dem med att adressera behovet av förtydligad lagstiftning, ytterligare åtgärder, utvecklad strategisk styrning och ett tvärsektoriellt förhållningssätt läggs basen för nästa steg i arbetet med att säkerställa efterlevnaden av de nationella minoriteternas rättigheter. Därmed bidrar minoritetspolitiken till arbetet med att säkerställa full respekt för internationella åtaganden om mänskliga rättigheter. I propositionen lämnar regeringen även förslag till förtydligad lagstiftning vilken är ett konkret uttryck för den stärkta minoritetspolitiken. Innebörden av ett helhetsgrepp Regeringens bedömning: Det är nödvändigt med ett helhetsgrepp om Detta bör bestå av tre övergripande beståndsdelar: 1. ramverk, 2. samordning, utveckling och uppföljning, 3. åtgärder. Ett kontinuerligt utvecklingsarbete bör bedrivas för att löpande justera genomförandet av minoritetspolitiken. Utredningens förslag: Utredningen har inte gjort någon motsvarande Skälen för regeringens bedömning Lagstiftningen om de nationella minoriteternas rättigheter och den revi- derade inriktningen för den minoritetspolitiska strategin ska genomföras av många olika aktörer, inom ett politikområde som består av ett betydande antal olika komponenter och som har tvärsektoriell karaktär. Det är därför nödvändigt att ta ett helhetsgrepp om de utmaningar och möjligheter som finns inom minoritetspolitiken. Endast genom att anta ett övergripande synsätt på den fortsatta inriktningen för minoritetspolitiken kan det allmänna åstadkomma de resultat som är nödvändiga för att den enskilde ska se effekter i vardagen. Regeringen bedömer därför att det krävs ett helhetsgrepp och att detta bör bestå av tre övergripande beståndsdelar: ramverk, samordning utveckling och uppföljning samt Utöver dessa övergripande beståndsdelar kommer helhetsgreppet att prägla all verksamhet inom minoritetspolitiken framöver. 2017/18:282 Regeringen påminner i detta sammanhang om att hela genomförandet av minoritetspolitiken ska genomsyras av de tre nyckelfaktorerna: systematik, långsiktighet och de nationella minoriteternas egenmakt. Detta innebär bl.a. att de nationella minoriteterna ska ges reella möjligheter till inflytande och delaktighet i alla steg av genomförandet. Den första beståndsdelen – ramverket – utgörs i sin tur av tre delar. Den första är de internationella åtagandena om mänskliga rättigheter, den andra är den nationella lagstiftningen och den tredje är regeringens strategi för de nationella minoriteterna (inklusive löpande revideringar). fastställer såväl rättigheter för individer som skyldigheter för det allmänna och den övergripande inriktningen för hur arbetet inom politikområdet ska bedrivas. medför systematik, långsiktighet och tydlighet, men även juridisk och politisk grund för de olika berörda verksamheterna att agera efter. är till viss del levande i bemärkelsen att det kontinuerligt revideras. Det ger uttryck för tydligt definierade skyldigheter, t.ex. att samråda och erbjuda förskoleutbildning på minoritetsspråk, men även för mer allmänt hållna skyldigheter, t.ex. att främja de nationella minoriteternas språk och kulturer. Gemensamt för alla skyldigheter är att de kräver aktiv handling av det allmänna. Den andra beståndsdelen – samordning, utveckling och uppföljning – är avgörande för att det allmännas ansträngningar ska vara framgångsrika och åstadkomma måluppfyllelse. Till följd av den mångfacetterade och komplexa bilden av aktörer och skyldigheter är det av stor betydelse att det finns en aktiv hållning från centralt statligt håll vad gäller att samordna olika aktörer, men även vad gäller att ständigt agera som en kraft som driver på utvecklingen i positiv riktning. För att det ska vara möjligt att bedöma vilka åtgärder som ger bäst resultat samt för att kunna följa och analysera situationen måste det även göras kvalitativ uppföljning. För att nyckelfaktorerna – systematik, långsiktighet och de nationella minoriteternas egenmakt – ska kunna genomsyra minoritetspolitiken är därför aktiv samordning, förbättringsorienterad utveckling och kvalitativ uppföljning väsentligt. Beståndsdelen är bredare än endast det ansvar som åvilar samordnings- och uppföljningsmyndigheterna. Det krävs aktiv handling från hela den offentliga sektorn, med beaktande av de nationella minoriteternas behov och utifrån lokala förutsättningar. Den tredje beståndsdelen – åtgärder – avser den verksamhet som ska utföra skyldigheter och därigenom förverkliga rättigheter. Det handlar om löpande verksamhet som ska fylla ramverket med grundläggande innehåll, men också om punktåtgärder som ska möta specifika behov eller undanröja betydande hinder inom politikområdet. Exempel på sådan löpande verksamhet är vård, omsorg och utbildning på lokal nivå eller statliga myndigheters arbete med att bemöta enskilda på minoritetsspråk, samt att ge de nationella minoriteterna inflytande i beslutsprocesser. Exempel på punktåtgärder är det s.k. snabbspåret för modersmålslärare som har bedrivit på regeringens uppdrag, men även uppdrag till om kunskapsstöd om bemötande och inkluderande arbetssätt inom . Det är enligt regeringen nödvändigt att olika typer av åtgärder fortsätter att vidtas vid behov i syfte att Denna beståndsdel i helhetsgreppet är Skr. 2017/18:282 därför till sin natur levande då förutsättningar och behov kontinuerligt