prop · H50394 · 2018-02-15 00:00:00 — Med att ”sysselsätta någon” avses både den som bedriver en verksam- het med joniserande strålning och ”externa arbetsgivare”, dvs. sådana som, utan att själva bedriva en sådan verksamhet, sysselsätter arbetstag- are i en verksamhet där arbetstagaren utsätts eller kan utsättas för strål- ning, t.ex. företag som hyr ut personal. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.2. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 16 § första stycket andra men- ingen och andra stycket med språkliga och redaktionella ändringar (se 1999/2000:52 s. 19). Den genomför artikel 4.6 och 11 i strål- 2017/18:94 skyddsdirektivet och innehåller ett normgivningsbemyndigande som ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer möjlighet att i föreskrifter besluta om undantag från förbudet att sysselsätta minder- åriga. Möjligheten att meddela föreskrifter om undantag avser lärlingar, praktikanter eller studerande som i sin utbildning måste befatta sig med radioaktiva material eller med en teknisk anordning som kan alstra joni- serande strålning. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 18 § andra stycket med språkliga och redaktionella ändringar (se prop. 1987/88:88 s. 79). Paragrafen ge- nomför artikel 32. e och 45 i strålskyddsdirektivet i fråga om läkarkon- troll. Den innehåller ett förbud mot att i en verksamhet med joniserande strålning sysselsätta någon med att utföra arbetsuppgifter som kan med- föra att personen exponeras för strålning om personen inte genomgått en medicinsk kontroll eller vid kontrollen bedömts som olämplig för arbets- uppgifterna. I stället för ”läkarkontroll” i nuvarande lydelse används uttrycket ”me- dicinsk kontroll” eftersom det möjliggör att kontrollen helt eller delvis görs av annan medicinsk personal än läkare, t.ex. sjuksköterskor på före- tagshälsovården. Den medicinska kontrollen ska ske utifrån vad som behövs för att be- döma en persons lämplighet för arbetsuppgifterna. Kontrollen kan därför skilja sig åt både beroende av personens enskilda förutsättningar och de arbetsuppgifter som ska utföras. Det nuvarande uttrycket ”löpa särskild risk för skada” ersätts med ut- trycken ”lämplighet” och ”olämplig”. Syftet med bestämmelsen är inte att bedöma hur känslig en person är för strålning utan handlar främst om att bedöma en persons fysiska förutsättningar för att använda skyddsut- rustning eller vidta skyddsåtgärder. Det kan exempelvis vara olämpligt att en person som har en hudsjukdom tvättar sig i enlighet med gällande skyddsföreskrifter eller att en person har svårt att använda skyddsmask på grund av andningssvårigheter, t.ex. astma. Olämpligheten ska bedö- mas utifrån arbetsuppgifterna och en person som är olämplig för en typ av arbetsuppgifter i en verksamhet kan således vara lämplig för andra arbetsuppgifter i samma verksamhet. Jfr kommentaren till 1 § för innebörden av att ”sysselsätta någon”. Med stöd av 8 kap. 7 och 11 §§ regeringsformen har regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer möjlighet att genom verkstäl- lighetsföreskrifter reglera vad den medicinska kontrollen ska innehålla. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 18 § första stycket med språkliga och redaktionella ändringar (se prop. 1987/88:88 s. 79). Paragrafen ge- nomför artikel 32 e i strålskyddsdirektivet i fråga om läkarkontroll. Den innebär att en arbetstagare som utför arbetsuppgifter i en verksamhet med joniserande strålning som kan medföra att personen exponeras för strålning är skyldig att underkasta sig den medicinska kontroll som be- hövs för att bedöma arbetstagarens lämplighet för arbetsuppgifterna. Det nuvarande kravet på att den som ska sysselsättas är skyldig att underkasta sig en läkarundersökning tas bort. För dessa personer gäller kravet i 3 §. Den föreslagna paragrafen omfattar således endast personal som redan är sysselsatt i en verksamhet. Det innebär att arbetstagare löpande under sin anställning är skyldig att underkasta sig medicinsk kontroll. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. Jfr kommentaren till 3 § för innebörden av ”medicinsk kontroll” och ”lämplighet”. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.3. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 18 § tredje stycket (se prop. 1987/88:88 s. 79). Paragrafen genomför artikel 49 och 53.5 i strålskydds- direktivet i fråga om läkarkontroll och hälsoundersökning av exponerade arbetstagare. Den innebär att den som sysselsätter någon i en sådan verksamhet som anges i paragrafen eller med att utföra en åtgärd i en radiologisk nödsituation har en skyldighet att se till att arbetstagaren sna- rast genomgår en läkarundersökning om arbetstagaren har exponerats för strålning med en stråldos som överstiger den dosgräns som gäller för arbetstagare i en verksamhet med joniserande strålning eller visar tecken på skada som beror på strålningen. Bestämmelsen innebär att arbetstagaren ska genomgå en läkarunder- sökning om denne exponerats för strålning med en stråldos som över- stiger de dosgränser som gäller för arbetstagare i en verksamhet med jo- niserande strålning enligt föreskrifter som meddelats med stöd av 3 kap. 8 §. Det gäller oberoende av om arbetstagaren exponerats i en verksam- het med joniserande strålning, verksamhet som bedrivs i en omgivning med joniserande strålning eller i en radiologisk nödsituation. Till skillnad från nuvarande lydelse, som innebär frivillighet för arbets- tagaren att acceptera arbetsgivarens erbjudande om en läkarundersök- ning, innebär förslaget att det ska vara obligatoriskt för den som syssel- sätter någon att se till att en arbetstagare som exponerats eller visar tecken på skada genomgår läkarundersökning. Skyldigheten är inte be- gränsad till exponering i verksamheter med joniserad strålning utan gäller även i verksamheter som bedrivs i en omgivning med joniserande strålning och i radiologiska nödsituationer. Enligt nuvarande lydelse gäller kravet den som arbetar med joniserande strålning eller på grund av sin sysselsättning kan ha utsatts för joniserande strålning. Det bör om- fatta verksamheter som bedrivs i en omgivning med joniserande strålning och radiologiska nödsituationer. Ändringen är således endast språklig. Paragrafen innebär att det räcker att en arbetstagare visar tecken på skada. Det innebär att skyldigheten inträder även om det inte är klarlagt att arbetstagaren faktiskt har exponerats för joniserande strålning och att det är anledningen till skadan. Enligt paragrafen är det en läkarundersökning som ska genomföras. Undersökningen ska därför genomföras av en läkare. Det är således inte tillräckligt med en sådan medicinsk kontroll som beskrivits i kommen- taren till 3 §. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. 2017/18:94 Jfr kommentaren till 1 § för innebörden av ”sysselsätta någon”. Övriga skillnader är endast språkliga och redaktionella. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.3. Paragrafen motsvarar nuvarande 18 § första stycket andra meningen och andra stycket andra meningen med språkliga och redaktionella ändringar (se prop. 1987/88:88 s. 79). Paragrafen innehåller ett normgivningsbe- myndigande som ger möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om undantag från kravet på medicinsk kontroll. I nuvarande lydelse finns en bestämmelse om att en arbetstagare efter särskilt medgivande ska få sysselsättas även om arbetstagaren har be- dömts olämplig vid den medicinska kontrollen. Det föreslagna normgiv- ningsbemyndigandet ger möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter som innebär att ett sådant särskilt medgivande kan lämnas. Den myndighet som regeringen bestämmer har även möjlighet att med stöd av 2 kap. 7 § besluta om dispens från bestämmelserna om medicinsk kontroll. Paragrafen motsvarar delvis bestämmelser i nuvarande föreskrifter. Paragrafen genomför artikel 15.2 och 15.3 i strål- skyddsdirektivet. Den innebär att den som sysselsätter någon ska infor- mera arbetstagaren om vikten av att tidigt anmäla en graviditet eller amning. Skyldigheten gäller i verksamhet med joniserande strålning, verksamhet som bedrivs i en omgivning med joniserande strålning och arbete i radiologiska nödsituationer. Paragrafen kompletterar bestämmelserna i 8, 10 och 11 §§ eftersom en anmälan utgör en förutsättning för att den som sysselsätter någon ska kunna fullgöra sina skyldigheter. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. Jfr kommentaren till 1 § för innebörden av ”sysselsätta någon”. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.4. Paragrafen motsvarar delvis bestämmelser i nuvarande föreskrifter. Paragrafen genomför artikel 10.1 i strålskydds- direktivet. Den innebär att den som sysselsätter någon ska se till att ar- betsuppgifter som utförs av en gravid arbetstagare som anmält sin gravi- ditet medför att den ekvivalenta dosen till fostret under den återstående graviditeten blir så liten som möjligt och inte förväntas överstiga 1 milli- . Skyldigheten gäller i verksamhet med joniserande strålning och verksamhet som bedrivs i en omgivning med joniserande strålning. Dos- gränsen på 1 millisievert motsvaras av den dosgräns som gäller för perso- ner i allmänheten. Bestämmelser om gravida arbetstagare i radiologiska nödsituationer finns i 10 §. Paragrafen har betydelse endast när arbetstagaren inte har begärt att få andra arbetsuppgifter enligt 9 §. Det är således endast i situationer där arbetstagaren valt att ha kvar sina arbetsuppgifter som paragrafen är aktuell. Om det inte går att planera arbetsuppgifterna så att exponeringen förväntas kunna hållas under 1 millisievert innebär det att arbetstagaren måste tas ur tjänst eller erbjudas andra arbetsuppgifter. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. Jfr kommentaren till 1 kap. 9 § och 4 kap. 1 § för innebörden av ”ekvi- dos” och ”sysselsätta någon”. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.4. Paragrafen motsvarar delvis bestämmelser i nuvarande föreskrifter. Den innebär att om en gravid arbetstagare begär det ska arbetsgivaren erbjuda arbetsuppgifter som inte innebär någon exponering för joniserande strålning utöver den som personer i allmän- heten exponeras för. Enligt bestämmelsen är det endast arbetsgivaren som har ansvar att omplacera personal. Det innebär att skyldigheten endast gäller egen an- ställd personal och inte inhyrd personal. Om en gravid arbetstagare är anställd av en ”extern arbetsgivare” och arbetar i en verksamhet där ar- betstagaren kan utsättas för joniserande strålning är det således den ”externa arbetsgivaren” som ska ha ansvar att omplacera arbetstagaren och inte den som bedriver verksamheten. Paragrafen innebär att en arbetstagare kan begära att få nya arbetsupp- gifter om denne utsätts för strålning som kommer från verksamheten. Att en arbetstagare exponeras för strålning som även andra personer i sam- hället kan exponeras för ger inte rätt till omplacering. Det gäller t.ex. strålning från andra närliggande verksamheter eller viss naturligt före- kommande strålning. Med joniserande strålning ”som personer i allmän- heten får exponeras för” avses således den strålning som den allmänhet som vistas i området normalt exponeras för även om de personerna inte arbetar i verksamheten. En sådan exponering får inte överstiga de dosgränser för allmänheten som gäller enligt föreskrifter som meddelats med stöd av strålskydds- lagen. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.4. Bestämmelsen i paragrafen är ny. Paragrafen genomför artikel 10.1 i strålskyddsdirektivet avseende gravida arbetstagare i radiologiska nöd- situationer. Den innebär att det är förbjudet att sysselsätta gravida med att utföra åtgärder i en radiologisk nödsituation. Förbudet gäller allt arbete i radiologiska nödsituationer oberoende av om arbetstagaren troligen endast kommer utsättas för mycket låga strål- doser. Den som avser att sysselsätta en person med att utföra åtgärder i en radiologisk nödsituation behöver, om det är oklart huruvida personen är gravid, fråga personen om detta. 2017/18:94 för att försäkra sig om att man inte sysselsätter någon som är gravid bör inte krävas. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. Jfr kommentaren till 1 kap. 6 § och 4 kap. 1 § för innebörden av ”radiologisk nödsituation” och ”sysselsätta någon”. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.4. Paragrafen motsvarar delvis bestämmelser i nuvarande föreskrifter. Paragrafen genomför artikel 10.2 i strålskydds- direktivet avseende arbetstagare som ammar. Den innebär att den som sysselsätter någon ska planera arbetsuppgifter som utförs av ammande så att arbetstagaren inte riskerar att få ett intag av eller kontamineras med radioaktiva ämnen som medför att barnet kan exponeras för strålning över de dosgränser som gäller för personer i allmänheten enligt före- skrifter som meddelats med stöd av 3 kap. 8 §. Skyldigheten gäller i verksamhet med joniserande strålning, verksamhet som bedrivs i en om- givning med joniserande strålning och arbete i radiologiska nödsitua- tioner. Syftet med paragrafen är att skydda barnet som ammas. Arbetsupp- gifter som inte går att planera så att barnet inte riskerar att exponeras för en stråldos som är olämplig för barnet från strålskyddssynpunkt ska där- för inte utföras av ammande. Exponeringen av barnet kan komma från intern eller extern kontamination av arbetstagaren, dvs. oavsiktlig eller oönskad förekomst av radioaktiva ämnen på eller i kroppen. Det kan i dessa situationer vara nödvändigt att erbjuda den ammande andra arbetsuppgifter. En rimlig åtgärd är att undvika situationer där den ammande kan komma att kontamineras. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. Jfr kommentaren till 2 kap. 5 § och 4 kap. 1 § för innebörden av ”strål- skyddssynpunkt” och ”sysselsätta någon”. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.4. Bestämmelsen i paragrafen är ny. Paragrafen genomför artikel 17.1 och 53.3 i strålskyddsdirektivet avseende informationskrav till arbetstagare i radiologiska nödsituationer. Den innebär att den som sysselsätter någon med att utföra arbetsuppgifter i en radiologisk nödsituation i förväg ska informera arbetstagaren om relaterade hälsorisker och tillgängliga skyddsåtgärder. Informationen ska lämnas innan en arbetsuppgift utförs. Det finns ingen övrig begränsning i tiden för när informationen ska lämnas. Det kan därför vara nödvändigt att lämna informationen både vid anställning av personal eller inför ett specifikt arbete i en radiologisk nödsituation. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. Jfr kommentaren till 1 kap. 6 § och 4 kap. 1 § för innebörden av ”ra- diologisk nödsituation” och ”sysselsätta någon”. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.5. Paragrafen motsvarar delvis bestämmelser i nuvarande föreskrifter. Paragrafen genomför artikel 53.3 i strålskydds- direktivet avseende krav på frivillighet för räddningspersonal. Den inne- bär att det är förbjudet att sysselsätta någon med att utföra arbetsupp- gifter i en radiologisk nödsituation som inte frivilligt har åtagit sig att utföra uppgifterna. Förbudet gäller om det med hänsyn till omständighet- erna är sannolikt att arbetstagaren kommer att exponeras för strålning som överstiger de dosgränser som gäller för arbetstagare i verksamheter med joniserande strålning. Kravet på frivillighet gäller inte arbetstagare som ska utföra arbete i en radiologisk nödsituation där exponeringen sannolikt hamnar under de dosgränser som normalt gäller för arbetstagare och som meddelats i före- skrifter med stöd av 3 kap. 8 §. Den som sysselsätter någon måste i förväg göra en bedömning av de stråldoser som arbetsuppgifterna troli- gen kommer att leda till. Det är inte de faktiska stråldoser som arbetsta- garen utsätts för som är avgörande för kravet på frivillighet. Det avgöran- de är bedömningen av sannolikheten att exponeras för en viss stråldos. Det finns inga formkrav för hur frivilligheten bör uttryckas. Det kan därför ske både skriftligt eller muntligt. Normgivningsbemyndigandena i 2 kap. 5 och 6 §§ ger möjlighet för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att i före- skrifter besluta om undantag från bestämmelsen. Det kan t.ex. gälla för försvaret. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. Jfr kommentaren till 1 kap. 6 § och 4 kap. 1 § för innebörden av ”ra- diologisk nödsituation” och ”sysselsätta någon”. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.5. Bestämmelserna i paragrafen är nya. Paragrafen genomför artikel 53.4 i strålskyddsdirektivet avseende övervakning av exponering av arbetsta- gare i radiologiska nödsituationer. Paragrafen innebär att den som syssel- sätter någon för att utföra arbetsuppgifter i en radiologisk nödsituation ska, om arbetstagaren kan komma att exponeras för joniserande strålning, övervaka exponeringen på det sätt som är lämpligt med hänsyn till om- ständigheterna. Övervakningen kan ske antingen genom att arbetstagaren övervakas individuellt, t.ex. genom att arbetstagaren bär en dosmätare så att det är möjligt att kontrollera vilken stråldos som arbetstagaren blivit utsatt för, eller genom att den som sysselsätter någon gör en individuell bedömning av stråldosen, t.ex. räknar fram vilken stråldos arbetstagaren utsätts för. Övervakningen ska genomföras utifrån vad som är lämpligt med hänsyn till omständigheterna och således den specifika situationen. Den bör där- för bland annat anpassas efter vad som är praktiskt möjligt, skyddsbeho- vet och sannolikheten att exponeras för höga stråldoser. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. Jfr kommentaren till 4 kap. 1 § för innebörden av ”sysselsätta någon”. Bestämmelserna behandlas i avsnitt 6.6.5. Paragrafen motsvarar nuvarande 8 § med språkliga och redaktionella ändringar (se prop. 1999/2000:52 s. 21). Den innebär att arbetstagare ska använda de skyddsanordningar och vidta de åtgärder i övrigt som anvi- sats av den som är ansvarig för strålskyddet. Skyldigheten gäller i en verksamhet med joniserande strålning, i en verksamhet i en omgivning med joniserande strålning och i samband med en radiologisk nödsitua- tion. Det är en utvidgning jämfört med nuvarande lydelse. Nuvarande lydelse gäller endast ”verksamhet med strålning”. Det inne- bär att skyldigheten även gäller för verksamheter med icke-joniserande strålning. Förslaget innebär att paragrafen inte omfattar sådan strålning. Motsvarande skyldighet för verksamheter med icke-joniserande strålning finns i 7 kap. 2 §. Det nuvarande uttrycket ”som behövs för att strålskyddet ska fungera tillfredsställande” ersätts med ”som anvisats av den som är ansvarig för strålskyddet”. Det innebär att arbetstagaren inte har en skyldighet att an- vända annan skyddsanordning än vad som finns tillgänglig på arbetsplat- sen och att denne inte har en skyldighet att göra en bedömning av vilken skyddsutrustning som ska användas. Paragrafen medför inte att ansvaret i 3 kap. för den som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd minskar. Den som är ”ansvarig för strålskyddet” kan i olika situationer utgöras av olika personer. Ansvaret kan fördelas mellan t.ex. externa arbetsgi- vare, verksamhetsutövare och egna företagare. Av 2 kap. 3 § framgår vilka som likställs med arbetstagare. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 17 § (se prop. 2006/07:93 s. 10). Den innehåller ett normgivningsbemyndigande som ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer möjlighet att meddela ytter- ligare föreskrifter om strålskydd för arbetstagare. I nuvarande lydelse avser bemyndigandet endast föreskrifter om rapportering av uppgifter, att särskilda villkor ska gälla för arbetets planering och utförande och förbud mot att arbete utförs av vissa arbetstagare. Den aktuella paragrafen inne- bär således en utvidgning. Normgivningsbemyndigandet kan t.ex. användas för att meddela före- skrifter om förbud att sysselsätta en person i en verksamhet som bedrivs i en omgivning med joniserande strålning samt att dos- mätare och viss skyddsutrustning, såsom skyddsdräkt, handskar eller andningsmask, ska användas i vissa situationer, att viss utbildning krävs för visst arbete eller krav på att arbetsrutiner tas fram. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.11. Under rubriken ” Allmänheten och miljöns exponering för joniserande strålning” finns bestämmelser om skydd av andra människor än arbets- tagare mot exponering från joniserande strålning och bestämmelser som gäller exponering av miljön, kontroll av utsläpp av radioaktiva ämnen, hantering av avfall och åtgärder som bör vidtas när en verksamhet har upphört eller när en teknisk anordning inte längre används. Paragrafen motsvarar delvis bestämmelser i föreskrifter. Paragrafen genomför artikel 67.1 i strålskyddsdirektivet av- seende övervakning av utsläpp av radioaktiva ämnen. Den innebär att den som bedriver en verksamhet med joniserande strålning som kan innebära utsläpp av radioaktiva ämnen till luft eller vatten eller att all- mänheten eller miljön på annat sätt exponeras för joniserande strålning ska mäta eller på annat sätt övervaka exponeringen och utsläppen. Jfr kommentaren till 3 kap. 2 § för innebörden av ”den som bedriver en verksamhet”. Skyldigheten att övervaka inträder oberoende av om ett faktiskt utsläpp eller exponering från verksamheten konstaterats. Om det varken sker eller finns någon risk för utsläpp eller exponering från en verksamhet, finns det inget att övervaka och någon övervakning behöver heller inte ske. För en verksamhet som släpper ut radioaktiva ämnen och sedan upp- hör med verksamheten eller utsläppet kvarstår skyldigheten så länge det finns risk för att ett utsläpp kan komma att ske. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.8.2. Paragrafen motsvarar i huvudsak nuvarande 14 § (se prop. 1987/88:88 s. 76). Den innebär att den som bedriver eller har bedrivit en verksamhet med joniserande strålning ska se till att tekniska anordningar som kan alstra joniserande strålning oskadliggörs när de inte längre ska användas. Anordningarna ska alltså inte längre kunna innebära någon risk för att någon exponeras för joniserande strålning. Jfr kommentaren till 3 kap. 2 § för innebörden av ”den som bedriver en verksamhet”. Med tekniska anordningar som kan alstra joniserande strålning avses anordningar som inte innehåller radioaktiva ämnen men ändå kan alstra joniserande strålning, t.ex. röntgenapparater. Nuvarande lydelse innebär att skyldigheten gäller såväl för tekniska anordningar som kan alstra joniserande strålning som för tekniska anord- ningar som kan alstra icke-joniserande strålning. Förslaget innebär att dessa skyldigheter delats upp. Den föreslagna lydelsen innefattar därför inte tekniska anordningar som kan alstra icke-joniserande strålning. Mot- svarande skyldighet för tekniska anordningar som kan alstra icke-joni- serande strålning finns i 7 kap. 10 §. Den delen i nuvarande lydelse som anger att verksamhetsutövaren ska svara för att en anordning oskadliggörs i den utsträckning som föreskrivs av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer tas bort. Med stöd av 8 kap. 7 och 11 §§ regeringsformen har regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer möjlighet att genom verk- ställighetsföreskrifter specificera kraven i paragrafen. Övriga skillnader är endast språkliga och redaktionella. Paragrafen motsvarar nuvarande 13 § första stycket (se prop. 1987/88:88 s. 75 och 76 och prop. 2005/06:76 s. 34–35). Paragrafen genomför artikel 86.1 och 87.a i strålskyddsdirektivet avseende slutna strålkällor. innebär att den som bedriver eller har bedrivit en verksamhet med joni- serande strålning ska se till att det radioaktiva avfall som uppkommit i eller tillförts verksamheten så snart som det är möjligt och rimligt hante- ras och vid behov slutförvaras på ett från strålskyddssynpunkt godtagbart sätt, eller överlämnas till en producent som i enlighet med föreskrifter som har meddelats med stöd av 15 kap. 12 § är skyldig att ta hand om avfallet.