prop · H503225 · 2018-04-19 00:00:00 — Den första situationen är att färre personer har köpt resan än ett lägsta antal som anges i avtalet. Arrangören får då säga upp avtalet inom den tid som anges i avtalet. Arrangören får dock inte förbehålla sig rätten att säga upp avtalet på denna grund hur nära avrese- dagen som helst. Beroende på paketresans längd har i direktivet fast- ställts när en uppsägning på den grunden senast får ske. Den andra situationen är att arrangören förhindras att fullgöra avtalet på grund av oundvikliga och extraordinära omständigheter och denne meddelar resenären om uppsägningen utan onödigt dröjsmål före paketresans bör- jan. Den rätt som finns enligt direktivet är i många avseenden densamma som gäller enligt 14 § lag. I direktivet uttrycks dock arran- rätt att säga upp avtalet direkt i stället för att endast framgå genom en föreskrift om att en inställd resa inte leder till skadeståndsskyldighet för arrangören. Tidpunkterna då arrangören senast måste meddela resenären om att paketreseavtalet sägs upp saknar dock motsvarighet lag. I den lagen föreskrivs i stället att den tid som angetts i avtalet för att ställa in resan ska gälla. En reglering som svarar mot direktivets bör föras in i den nya lagen. lag benämns arrangörens åtgärd som att arrangören har ställt in resan, vilket bättre svarar mot svensk terminologi än uppsägning, som används i direktivet och utredningens förslag (jfr avsnitt 5.5.1). I avsnitt 5.3.4 behandlas rekvisitet oundvikliga och extraordinära omständigheter. I direktivet och utredningens förslag finns en särskild föreskrift om att arrangörens åtgärd att ställa in resan inte föranleder någon rätt till 2017/18:225 skadestånd för resenären. Eftersom arrangörens åtgärd att ställa in resan sker med stöd av lagen, är det inte nödvändigt att uttrycka detta särskilt. Regeringens förslag: Om resenären avbeställer paketresan eller arrangören ställer in den, ska arrangören vara skyldig att utan onödigt dröjsmål och senast betala tillbaka det som resenären har betalat för resan. Detsamma ska gälla om resenären frånträder paketreseavtalet och inte accepterar någon ersättningsresa. Vid av- beställning ska arrangören få göra avdrag för eventuell avbeställ- ningsavgift från det som ska betalas tillbaka. Vid en prissänkning ska arrangören få göra avdrag för administra- tiva kostnader med anledning av återbetalningen. Arrangören ska på resenärens begäran vara skyldig att informera resenären om vad kostnaderna består i och hur de har beräknats. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningen föreslår att arrangören på resenärens begäran ska visa hur de administrativa kostnaderna har beräknats. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller lämnar dem utan invändning. framhåller att arrangören alltid bör redovisa hur de administrativa kost- naderna har beräknats när arrangören gör avdrag för sådana kostnader i samband med återbetalning vid en prissänkning. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 12.4 i direktivet följer att arrangören är skyldig att om paketreseavtalet sägs upp, utan onödigt dröjsmål och senast från uppsägningen återbetala det som resenären har betalat för resan. Regler som motsvarar direktivets regle- ring om rätt till återbetalning bör tas in i en särskild paragraf. Terminolo- gin bör anpassas till den som i övrigt används i lagen. I artikel 11.5 anges att arrangören vid en prissänkning ska ha rätt att göra avdrag för sina administrativa kostnader. Arrangören ska på resenärens begäran tillhandahålla bevis för dessa administrativa kost- nader. Regleringen bör genomföras i den paragraf som i övrigt reglerar återbetalningsskyldighet. Regeringen bedömer att det inte finns förut- sättningar enligt direktivet att – som föreslår – göra redovisningsskyldigheten obligatorisk, dvs. oberoende av om resenären begärt redovisning. Utredningen ställer upp ett särskilt beviskrav när det gäller arrangörens redovisning av hur de administrativa kostnaderna har beräknats. Något sådant kan dock inte anses framgå av direktivet. Det bör i stället anges att arrangören ska informera resenären om vad kostnaderna består i och hur de har beräknats. Resenärens rätt att överlåta paketresan Regeringens förslag: Resenären ska få överlåta paketresan till någon som uppfyller villkoren i avtalet för att få delta i resan, om överlåtaren i skälig tid innan paketresan påbörjas skriftligen underrättar arrangör- en om överlåtelsen. Information som ges senast innan paket- resan påbörjas ska alltid anses ha getts i skälig tid. Arrangören ska få ta ut en avgift för överlåtelsen. Avgiften ska varken få överstiga kostnaderna med anledning av överlåtelsen eller vara oskälig. Arrangören ska informera överlåtaren om vad kostnader- na består i och hur de har beräknats. Överlåtaren och förvärvaren ska vara solidariskt ansvariga för betalning av överlåtelseavgiften och det som återstår att betala för paketresan. Utredningens förslag överensstämmer i allt väsentligt med rege- ringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller lämnar dem utan invändning. och anser att det bör framgå att över- låtelseavgiften kan omfatta även kostnader för det egna arbetet och administration. Skälen för regeringens förslag: Av artikel 9.1 i direktivet följer att medlemsstaterna ska se till att resenären kan överlåta paketreseavtalet till en person som uppfyller de villkor som gäller för avtalet. Det krävs dock att resenären har gett arrangören skäligt varsel på ett varaktigt medium före paketresans början. Varsel som sker senast före paketresans början ska alltid bedömas som skäligt. Resenären och förvärvaren ska vara solidariskt ansvariga för resterande betalning, eventuella tilläggsavgifter och övriga kostnader med anledning av överlåtelsen. Direktivets regler om rätt till överlåtelse av paketresan är mer detal- jerade än de regler som finns i 10 § första stycket lag. Till exempel föreskriver direktivet att en underrättelse som lämnas med sju dagars varsel alltid ska anses ha skett i skälig tid. Detta bör åter- speglas i den nya lagen. Artikel 9.2 i direktivet innehåller en regel om att arrangören får ta ut en avgift för sina kostnader med anledning av överlåtelsen. Arrangören ska informera den som överlåter avtalet om de faktiska kostnaderna för över- låtelsen. Dessa kostnader får inte vara oskäliga och får inte överstiga den faktiska kostnad som arrangören åsamkats till följd av att paketrese- avtalet överlåtits. Av artikel 9.3 framgår att arrangören ska tillhandahålla överlåtaren bevis för de tilläggsavgifter eller övriga kostnader som upp- kommit till följd av att paketreseavtalet överlåtits. Bestämmelser som svarar mot direktivets bör tas in i den nya lagen. Utredningen föreslår att avgiften ska vara skälig. Även om utredningens förslag är enklare att ta till sig, bedömer regeringen att det innebär en betydelseglidning i förhållande till direktivet. Lagbestämmelsen bör i stället ges en utformning som ligger närmare direktivets ordalydelse. Det bör därför anges att överlåtelseavgiften varken får överstiga kostnaderna 2017/18:225 med anledning av överlåtelsen eller vara oskälig. Arrangören ska infor- mera överlåtaren om vad kostnaderna består i och hur de har beräknats. En fråga som tas upp av och är om det i överlåtelseavgiften kan ingå kostnader för arran- eget arbete och administration. I skäl 30 i direktivet anges att arrangören vid överlåtelse bör kunna täcka sina utgifter, t.ex. om en underleverantör kräver en avgift för att byta ut resenärens namn eller för avbokning av en färdbiljett och utfärdande av en ny. Med de begränsningar som redogjorts för ovan finns det alltså inte något hinder mot att ta ut avgifter av det slag som remissinstanserna nämner. I 10 § andra stycket lag föreskrivs ett solidariskt betal- ningsansvar för överlåtaren och förvärvaren i fråga om det som återstår att betala för resan och för extra kostnader. Bestämmelsen bör behållas i den nya lagen med den ändringen att det solidariska betalningsansvaret inte ska avse extra kostnader som kan uppkomma utan i stället den överlåtelseavgift som arrangören får ta ut. 5.6.1Ansvar för att paketresan fullgörs Regeringens förslag: Arrangören ska ansvara i förhållande till rese- nären för att paketresan fullgörs i enlighet med avtalet. Ansvaret ska gälla även för sådana prestationer som ska fullgöras av någon annan än arrangören. Om resan har sålts genom en återförsäljare som är etablerad i en stat inom EES och arrangören är etablerad i en stat utanför EES, ska åter- försäljaren ansvara på samma sätt som arrangören, om inte arrangören fullgör prestationen. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. Utredningens förslag innehåller inte något krav på att återförsäljaren ska vara etablerad i en stat inom EES. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller lämnar det utan invändning. anser att det kan innebära en nackdel för en resenär att i normalfallet inte kunna rikta anspråk mot en återförsäljare som är part i avtalet. Skälen för regeringens förslag Enligt direktivet ska medlemsstaterna se till att arrangören är ansvarig för fullgörandet av de resetjänster som omfattas av paketreseavtalet, oavsett om tjänsterna ska utföras av arrangören eller andra resetjänstleverantörer (artikel 13.1 första stycket). I 9 § första stycket i 1992 paketreselag är arrangörens ansvar något annorlunda uttryckt än i direktivet och avser vad resenären har rätt att fordra till följd av avtalet. att ansvaret gäller även för sådana prestationer som ska fullgöras av någon annan än arrangören. I sak bedöms bestämmelserna i direktivet och lag ha samma innebörd – att arrangören har ett primärt ansvar i förhållande till resenären. Resenären kan alltid vända sig mot arrangören för att kräva att denne ska fullgöra sina förpliktelser enligt avtalet. Arrangören kan alltså inte hänvisa till att någon annan ansvarar för att fullgöra avtalsförpliktelserna. Direktivets reglering är tydlig. Det finns anledning att den nya lagens bestämmelse utformas på ett sätt som knyter an till direktivets upp- byggnad och uttryckssätt. Det bör därför anges att arrangören ansvarar i förhållande till resenären för att paketresan fullgörs i enlighet med avtalet och att ansvaret gäller även för sådana prestationer som ska fullgöras av någon annan än arrangören. Bör återförsäljaren ha samma ansvar som arrangören när återförsäljaren är part i avtalet? Direktivet ger medlemsstaterna en möjlighet att införa eller behålla bestämmelser som ålägger även återförsäljaren ett ansvar för avtalets fullgörande (artikel 13.1 andra stycket). I 9 § andra stycket lag föreskrivs att om återförsäljaren är part i avtalet, ansvarar återförsäljaren mot resenären på samma sätt som arrangören. Återförsäljaren och arran- gören har alltså ett solidariskt ansvar i en sådan situation. I samband med införandet av lag konstaterades att återförsäljaren vanligen inte är part i avtalet med resenären. Några remissinstanser ifrågasatte också om det över huvud taget förekom. Det konstaterades dock att återför- säljaren, även om denne inte avser att göra några åtaganden, kan bli part enligt allmänna avtalsrättsliga grundsatser. Det ansågs kunna bli fallet bl.a. om återförsäljaren träffar ett avtal med resenären och inte gör klart för resenären att resan säljs för en arrangörs räkning och detta inte heller framgår på annat sätt (prop. 1992/93:95 s. 27). Frågan är om ett ansvar för återförsäljaren för att avtalet fullgörs när återförsäljaren är part i avtalet bör tas in i den nya lagen. Utredningen konstaterar att det i princip inte förekommer att återförsäljaren är part i avtalet. Direktivets utformning innebär dessutom att det inte är möjligt att vara återförsäljare av en paketresa om det inte finns någon som är arrangör för resan. Det kommer alltså alltid att finnas en ansvarig arran- gör för en paketresa. Genom den förhandsinformation som ges kommer resenären att få information om vem som är arrangör (se förslaget till 2 kap. 1 § första stycket 1). Det kommer alltså inte att förekomma att paketresan säljs för en arrangörs räkning utan att resenären får infor- mation om detta. invänder att det kan vara en nackdel för resenären att han eller hon inte kommer att kunna vända sig mot återförsäljaren. Eftersom det i praktiken inte förekommer att en åter- försäljare är part i avtalet, innebär ett slopande av ansvaret emellertid inte någon sådan nackdel som pekar på. Det kan också konsta- teras att arrangören är skyldig att ställa säkerhet för resenärens betal- ningar. Risken för resenären kommer alltså att vara begränsad i förhållande till vad som gäller i andra avtalsförhållanden. I och med att resenären får information om vem som är arrangör är det också möjligt för resenären att värdera sin affärsrisk. Till saken hör också att det före- slås ett särskilt ansvar för återförsäljaren i de situationer när arrangören är etablerad utanför EES. Mot denna bakgrund finns det inte skäl att i 2017/18:225 den nya lagen föreskriva ett ansvar för återförsäljaren när denne är part i avtalet. Återförsäljarens ansvar när arrangören är etablerad utanför EES Enligt direktivet finns ett särskilt ansvar för återförsäljare som är etable- rade i en medlemsstat när arrangören är etablerad utanför EES (arti- kel 20). I dessa fall ska återförsäljaren omfattas av de skyldigheter som en arrangör har för fullgörandet av paketresan och för resenärens skydd vid obestånd, om inte återförsäljaren lägger fram bevis för att arrangören uppfyller kraven. Någon motsvarande bestämmelse finns inte lag (jfr dock 9 § andra stycket som beskrivs ovan). Regeringen lägger i samband med denna proposition även fram en proposition med förslag till en ny resegarantilag (prop. 2017/18:226). Återförsäljarens ansvar när det gäller resenärens skydd vid obestånd behandlas i den propositionen. När det gäller ansvaret i övrigt måste förutsättningen i direktivet att återförsäljaren ska vara etablerad i en medlemsstat läsas i ljuset av att direktivet enligt beslut av den gemensamma införlivats i och därför tillämpas även i förhållande till dessa stater (beslut nr 187/2017). Det bör mot denna bakgrund anges att återförsäljaren ska vara etablerad i en stat inom EES och arrangören i en stat utanför EES för att återförsäljaren ska kunna göras fullt ansvarig för fullgörandet av de resetjänster som ingår i paketresan. Direktivet har genomförts på detta sätt i (§ 34 i lov nr 1666 af 26/12/2017 om pakkerejser og sammensatte rejsearrangementer). I det ansvar som föreslås ligger att återförsäljaren kan bli skyldig att avhjälpa fel, erbjuda ersättningsarrangemang, ge prisavdrag, betala skadestånd, tillhandahålla hemtransport och inkvartering, eller ge assistans till resenärer som befinner sig i svårigheter. Återförsäljarens ansvar faller bort om arrangören fullgör sina skyldigheter. 5.6.2Reklamation, resenärens rätt att vända sig till återförsäljaren och preskription Regeringens förslag: Resenären ska få åberopa ett fel i paketresan endast om resenären utan onödigt dröjsmål från det att han eller hon märkt felet lämnar ett meddelande till arrangören om felet (reklama- tion). Om arrangören eller återförsäljaren har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder, ska resenären få åberopa ett fel trots att reklamation inte skett i rätt tid. Om paketresan har sålts genom en återförsäljare, ska resenären få vända sig till återförsäljaren för att reklamera och lämna andra medde- landen som rör paketresans genomförande. Återförsäljaren ska utan onödigt dröjsmål vidarebefordra sådana meddelanden till arrangören. Regeringens bedömning: Det bör inte i den nya lagen införas någon särskild regel om preskription. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning. Utredningen föreslår att resenärens rätt att åberopa felet ska vara kopplad till att reklamation skett inom skälig tid. Utredningen föreslår vidare att återförsäljarens vidare- befordran av meddelanden till arrangören ska ske utan oskäligt dröjsmål. I utredningens förslag finns det dessutom en bestämmelse som innebär att resenären utan onödigt dröjsmål och med beaktande av omständig- heterna ska informera arrangören om fel i paketresan. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker för- slagen och delar bedömningen eller kommenterar dem inte särskilt. anser att de olika bestämmelser om reklamation som utredningen föreslår bör sammanföras och utformas med utgångspunkt i den nu gällande reklamationsbestämmelsen lag. ifrågasätter om inte förlusten av rätten att göra ett fel gällande riskerar att bli för strikt i förhållande till direktivet. förordar därför att bestämmelsen tas bort och att en treårig preskriptionsfrist införs i stället. vid universitet invänder att den föreslagna rättsföljden av en sen reklamation – förlust av att rätten att göra ett fel gällande – inte framgår av direktivet och avråder därför från att reglera frågan. anser att direktivets krav på att reklamation ska ske utan onödigt dröjs- mål utan risk för betydelseförändring kan ersättas av det av utredningen föreslagna kravet på att reklamationen ska ske inom skälig tid. fram att om en för sen reklamation inte före- slås leda till förlust av rätten att göra ett fel gällande, kan det finnas skäl att överväga en kortare preskriptionsfrist än . anser att återförsäljaren bör åläggas att på ett varaktigt medium bekräfta att återförsäljaren har tagit emot resenärens meddelande, krav eller klagomål. Svensk Försäkring vill att det förtydligas att avsaknaden av en särskild preskriptionsreglering innebär att preskriptionsfristen är . Skälen för regeringens förslag och bedömning I direktivet föreskrivs en skyldighet för resenären att utan onödigt dröjs- mål och med beaktande av omständigheterna informera arrangören om bristande överensstämmelse som resenären upplever vid fullgörandet av en resetjänst som omfattas av paketreseavtalet (artikel 13.2). Av 19 § lag följer att resenären inte får åberopa ett fel om rese- nären inte inom skälig tid efter det att han eller hon märkt felet underrättar arrangören eller återförsäljaren om det. Rätten att åberopa felet går dock inte förlorad om arrangören har handlat grovt vårdslöst eller i strid mot tro och heder. Påföljden vid utebliven reklamation lag saknade motsvarighet i det tidigare paketresedirektivet, men infördes mot bak- grund av att en regel om skyldighet för resenären att reklamera annars ansågs bli verkningslös (prop. 1992/93:95 s. 51–53). Utredningen föreslår att en motsvarande bestämmelse tas in i den nya lagen. menar att en sådan reklamationsbestämmelse skulle kunna vara för strikt i förhållande till direktivet, eftersom rätten att göra gällande felet kommer att gå förlorad tidigare än ; enligt direktivet får preskriptionstiden för att framställa anspråk inte understiga (artikel 14.6). Direktivets bestämmelse måste dock enligt regeringen uppfattas som ett krav på att medlems- 2017/18:225 staterna inte får införa en preskriptionsfrist som är kortare än och som förhindrar en part att göra gällande sin fordran, t.ex. genom att kräva betalning i domstol. vid uni- versitet invänder att direktivets artiklar inte reglerar påföljden vid för sen reklamation. Någon sådan påföljd fanns inte heller föreskriven i det tidigare direktivet, vilket föranledde de nordiska länderna att införa regler som svarar mot den som finns i 19 § lag. I den finska lagstiftningen som genomför det nya direktivet i finsk rätt har en reklamationsbestämmelse som motsvarar 19 § lag behållits (se 22 § lag 901/2017 om kombinerade resetjänster, och propositionen RP 105/2017 rd s. 39 och 40). Det är en allmän princip inom civilrätten att den som vill göra gällande ett anspråk på grund av fel eller brist i en vara eller tjänst måste rekla- mera (se t.ex. rättsfallet NJA 2005 s. 142). Detsamma gäller krav på er- sättning till följd av att prestationen har utförts . har i fråga om EU:s flygpassagerarförordning bedömt att det inte finns något hinder mot att tillämpa en sådan reklamationsbestäm- melse (se Högsta domstolens dom i mål T 2659-17). Påföljden vid en för sen reklamation har goda skäl för sig och svarar väl mot vad som gäller enligt annan lagstiftning inom kontrakts- och obliga- tionsrätten (jfr bl.a. 32 § köplagen [1990:931], 17 § konsumenttjänst- lagen [1985:716] och 23 § konsumentköplagen [1990:932]). Det finns därför anledning att ha en bestämmelse med denna innebörd i den nya lagen. Som för fram bör den nya regleringen utformas med utgångspunkt i reklamationsbestämmelsen i 19 § lag. En fråga som aktualiseras med anledning av det nya direktivet blir dock inom vilken tid reklamation ska ske. Enligt direktivet ska rese- nären utan onödigt dröjsmål med hänsyn till omständigheterna informera arrangören om fel i paketresan. vid universitet anser att det kravet utan risk för betydelseförändring kan ersättas av ett krav på att reklamation ska ske inom skälig tid – ett uttryck som används i annan lagstiftning. Såväl ”utan onödigt dröjsmål” som ”inom skälig tid” används dock i andra bestämmelser direktivet. Det är angeläget att direktivets olika tidsfrister inte blandas samman. Vidare bör bestämmelsen utformas så att den blir lättare att ta till sig. Det bör därför krävas att resenären utan onödigt dröjsmål från det att han eller hon märkt felet informerar arrangören om felet. Resenärens rätt att vända sig till återförsäljaren Av artikel 15 i direktivet följer att medlemsstaterna ska se till att rese- nären kan skicka meddelanden, framställningar eller klagomål vad gäller fullgörandet av paketresan direkt till den återförsäljare som den köptes genom. Direktivet föreskriver också att återförsäljaren ska vidarebefordra sådana meddelanden, framställningar och klagomål till arrangören utan onödigt dröjsmål. När det gäller tidsfrister och preskriptionstider, ska återförsäljarens mottagande av sådana meddelanden, framställningar eller klagomål anses som arrangörens mottagande. Av 19 § lag framgår att reklamation även kan ske till återför- Någon regel som svarar mot direktivets krav på att återförsäl- jaren ska vidarebefordra meddelanden till arrangören finns dock inte. 2017/18:225 annan skillnad är att direktivets reglering omfattar även andra med- delanden och klagomål än renodlade reklamationer. En särskild paragraf som svarar mot direktivets reglering bör tas in i den nya lagen. anser att återförsäljaren bör åläggas att på ett varak- tigt medium bekräfta att denne har tagit emot resenärens meddelande, krav eller klagomål. Någon sådan skyldighet föreskrivs inte i direktivet. Det kan vidare konstateras att en motsvarande skyldighet för arrangören att bekräfta meddelandet inte finns för arrangören. Någon jämförbar skyldighet finns inte heller enligt någon annan jämförlig lagstiftning. Det finns därför inte skäl att införa en sådan skyldighet för återförsäljaren. lag innehåller inte någon särskild preskriptionsfrist och utred- ningen föreslår inte heller någon sådan. Regeringen bedömer – i linje med de resonemang som förs av vid universitet – att det praktiska behovet av en sådan reglering är begränsat om en reklamationsfrist införs. Det finns alltså inte anledning att införa en särskild preskriptionsfrist i den nya lagen. Det innebär – vilket Svensk Försäkring frågar om – att en fordran som huvudregel preskriberas efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts (2 § första stycket preskriptionslagen [1981:130]). Regeringens förslag: Om resenären inte kan transporteras enligt paketreseavtalet tillbaka till orten för avresan eller om annars, sedan paketresan påbörjats, en betydande del av de resetjänster som omfattas av avtalet inte kan tillhandahållas, ska arrangören vara skyldig att utan extra kostnad för resenären erbjuda lämpliga ersättningsarrangemang. Ersättningsarrangemangen ska, om möjligt, vara likvärdiga med eller av högre kvalitet än den resetjänst som inte kan tillhandahållas.