prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — Om kontot inte återställs eller senast i slutet av den bankdag som inträffar efter det att betaltjänstleverantören har fått kännedom om transaktionen, ska leverantören skriftligen underrätta om anledningen. Den kontoförvaltande betaltjänstleverantören ska återställa kontot, även om den obehöriga transaktionen har initierats av en leverantör av betalningsinitieringstjänster. (§) Om obehöriga transaktioner från en kontohavares konto har kunnat genomföras till följd av att kontohavaren har underlåtit att skydda sin personliga behörighetsfunktion, ansvarar kontohavaren för beloppet, dock högst . (§) Om obehöriga transaktioner från en kontohavares konto har kunnat genomföras till följd av att en skyldighet enligt (6 §) åsidosatts genom grov oaktsamhet, ansvarar kontohavaren för hela beloppet. Är kontohavaren konsument, är ansvaret enligt första stycket begränsat till högst . Har kontohavaren handlat särskilt klandervärt, ansvarar han eller hon dock för hela beloppet. (§) Oavsett vad som anges i (56 och 57 §§), ansvarar kontohavaren inte för något belopp som har belastat kontot efter det att kontohavaren har anmält till betaltjänstleverantören att betalningsinstrumentet ska spärras. Detta gäller dock inte om kontohavaren genom svikligt förfarande har orsakat eller bidragit till de obehöriga transaktionerna. När stark kundautentisering inte har använts (§) Om kontohavarens betaltjänstleverantör inte har använt stark kundautentisering när kontohavaren initierat en elektronisk betalnings- transaktion, ansvarar betaltjänstleverantören för hela beloppet för de obehöriga transaktionerna, oavsett vad som anges i (56 och 57 §§). Detta gäller dock inte om kontohavaren genom svikligt förfarande har orsakat eller bidragit till de obehöriga transaktionerna. Andra styckets utformning bör övervägas ytterligare. Kontohavarens ansvar att underrätta betaltjänstleverantören (§) Om kontohavaren inte underrättar betaltjänstleverantören så snart det kan ske efter att ha fått vetskap om de obehöriga transaktionerna, ansvarar kontohavaren för hela beloppet. Detsamma gäller om betaltjänstleverantören har lämnat information om transaktionerna till kontohavaren och denne inte underrättar leverantören från det att beloppen belastade kontot. Underrättelse enligt första stycket ska göras till den kontoförvaltande betaltjänstleverantören, även om den obehöriga transaktionen har initierats av en leverantör av betalningsinitieringstjänster. Kontohavarens ansvar för annans handlande (§) Om även någon annan än kontohavaren är behörig enligt konto- avtalet att använda ett betalningsinstrument, ska, vid bedömningen enligt (55–60 §§) av om kontohavaren ansvarar för något belopp, den andra personens handlande räknas som om kontohavaren själv hade handlat. 5 kap. 62 § Lagrådet föreslår att paragrafen utformas närmare 63 §, dvs. Om en betaltjänstleverantör eller mellanhand som inte är ansvarig mot betaltjänstanvändaren enligt 47–53 §§ eller (55–59 §§) har orsakat att en betalningstransaktion inte genomförts eller genomförts bristfälligt eller att en obehörig betalningstransaktion genomförts, ska leveran- tören eller mellanhanden ersätta den betaltjänstleverantör som är ansvarig mot betaltjänstanvändaren för de förluster, inbegripet belopp som betalats till betaltjänstanvändaren, som uppkommit hos denna betaltjänstleverantör enligt 47–53 §§ och (55–59 §§). 5 kap. 66 § Lagrådet föreslår att paragrafen ges ett delvis annat innehåll. och skälen för det har behandlats i det föregående (se under Allmänt om lagens tvingande karaktär). 5 a kap. 2–6 §§ Vissa redaktionella ändringar bör göras i paragraferna, vilket medför ändringar i paragrafbeteckningarna. Lagrådet föreslår att de ges följande En betaltjänstleverantör ska till rapportera vilka operativa risker och säkerhetsrisker som är förknippade med de betaltjänster som leverantören tillhandahåller och vilka åtgärder som har vidtagits för att hantera dessa risker. Betaltjänstleverantören ska till lämna statistiska uppgifter om svikliga förfaranden som har ägt rum i samband med användningen av leverantörens betaltjänster. En betaltjänstleverantör ska så snart det kan ske underrätta Finans- inspektionen om en allvarlig operativ incident eller säkerhetsincident som uppkommit i verksamheten. , andra berörda svenska myndigheter, Europeiska bank- Om incidenten påverkar eller kan påverka betaltjänstanvändarnas ekonomiska intressen, ska betaltjänstleverantören så snart det kan ske informera användarna om incidenten och om de åtgärder som kan vidtas för att begränsa risken för skada. En betaltjänstleverantör ska tillämpa stark kundautentisering när 1. loggar in på sitt betalkonto online, 2. initierar en elektronisk betalningstransaktion, eller 3. genomför någon åtgärd på distans som kan innebära en risk för svikligt förfarande eller andra former av missbruk. För elektroniska betalningstransaktioner på distans enligt första stycket 2 ska betaltjänstleverantören tillämpa stark kundautentisering som kopplar transaktionen till ett specifikt belopp och en specifik betalningsmottagare. När stark kundautentisering tillämpas ska betaltjänstleverantören vidta särskilda åtgärder för att skydda betaltjänstanvändarens personliga behörighetsfunktioner mot obehörig åtkomst och förvanskning. Första och andra styckena gäller inte om annat följer av tekniska standarder som antagits av Europeiska kommissionen i enlighet med artikel 98 i betaltjänstdirektivet. En kontoförvaltande betaltjänstleverantör som tillhandahåller betaltjänstanvändaren ett betalkonto som är tillgängligt online ska göra det möjligt för leverantörer av betalningsinitieringstjänster och kontoinformationstjänster att förlita sig på den autentisering som den kontoförvaltande betaltjänstleverantören tillhandahåller betaltjänst- användaren. 7 kap. 4 och 5 § Lagrådet föreslår att paragraferna, och rubriken till kapitlet, utformas enligt följande. 7 kap. Betaltjänstleverantörers tillträde till betalningssystem och tillgång till betalkontotjänster Om en deltagare i ett betalningssystem enligt lagen (1999:1309) om system för avveckling av förpliktelser på finansmarknaden tillåter en betaltjänstleverantör som inte är deltagare i systemet att sända över- föringsorder genom systemet, ska deltagaren på ett objektivt, icke- diskriminerande och proportionellt sätt ge även andra betaltjänst- leverantörer som begär det motsvarande möjlighet. För sådant indirekt tillträde gäller vad som anges i 1 §. Om en deltagare nekar sådant tillträde till betalningssystem som avses i första stycket, ska deltagaren ge betaltjänstleverantören skälen för detta. Ett kreditinstitut ska på objektiva, icke-diskriminerande och proportio- nella grunder ge betaltjänstleverantörer som begär det tillgång till kreditinstitutets betalkontotjänster. Sådan tillgång ska ges i den omfattning som krävs för att betaltjänstleverantörer obehindrat och effektivt ska kunna tillhandahålla sina betaltjänster. Om ett kreditinstitut nekar tillgång till institutets betalkontotjänster, ska institutet meddela och ange skälen för den nekade tillgången. 8 kap. 4 § Lagrådet föreslår att paragrafens första stycke utformas enligt följande. ska i sin tillsynsverksamhet, i den utsträckning som följer av betalkontodirektivet och betaltjänstdirektivet, samarbeta och utbyta information med motsvarande behöriga myndigheter inom EES. Samarbete och informationsutbyte ska ske även med , nationella centralbanker, Europeiska kommissionen, Europeiska bankmyndigheten och andra behöriga myndigheter som utsetts i enlighet med unionsrätt som är tillämplig på betaltjänst- leverantörer. 8 kap. 5 § Lagrådet föreslår att punkterna 3 och 4 i paragrafens första stycke utformas enligt följande. 3.tillstånd som har återkallats, 4.vilka registrerade betaltjänstleverantörer som inte längre uppfyller villkoren för registrering enligt 2 kap. 3 §. I tredje stycket bör ”utan dröjsmål” ändras till ”så snart det kan ske”. Enligt punkten 1 ska lagen träda i kraft , med undantag för de paragrafer som är beroende av att vissa tekniska standarder beslutas av Europeiska kommissionen och som därför ska träda i kraft den dag regeringen bestämmer. Avsikten torde vara att de undantagna paragraferna inte ska träda i kraft före ; deras tillämplighet hänger samman med lagen i övrigt. Bemyndigandet till regeringen får förstås på detta sätt. I punkten 3 finns en övergångsreglering i fråga om den som vid ikraftträdandet har tillstånd att bedriva verksamhet som betalnings- institut. Med stöd av detta tillstånd får verksamheten bedrivas till och med men inte därefter. ska ta upp tillståndsfrågan till förnyad prövning och besluta huruvida tillstånd ska ges utifrån den nya regleringen. Om inte inom beslutar om tillstånd, får verksamheten inte längre bedrivas. Samma ordning gäller enligt punkten 4 för registrerade betaltjänstleverantörer och enligt punkten 5 för system- operatörstjänster. Övergångstiden är då till och med respektive . Förslaget går tillbaka på artikel 109 i direktivet. Enligt Lagrådets mening kan det ifrågasättas om övergångsregleringen tillgodoser de hänsyn som vid lagstiftning normalt bör tas till välför- värvade rättigheter och berättigade förväntningar. Ett direktiv ska tolkas mot bakgrund av allmänt vedertagna utgångspunkter av det slaget. En första fråga gäller längden . Direktivet ska vara genomfört , men lagändringarna ska träda i kraft först . I lagrådsremissen diskuteras vilka konsekvenser denna försening bör få för övergångsregleringen, varvid slutsatsen blir att övergångstiden bör skjutas fram med . Vid över- vägandena beaktas bara intresset av att ska hinna ta ställning till huruvida nya tillstånd och undantag ska beviljas. Enligt Lagrådets uppfattning måste hänsyn tas också till de förväntningar som företagen har rätt till på grund av direktivet. Enligt direktivtexten ska ett betalningsinstitut få fortsätta bedriva sin verksamhet med stöd av det erhållna tillståndet till och med . En registrerad betaltjänstleverantör ska få bedriva verksamheten till och med , en systemoperatör till och med . Ett grundläggande syfte måste anses vara att företagen på detta sätt ska få en rimlig tid för att anpassa sig till de nya krav som följer med direktivet. Direktivet får tolkas så att längden på denna övergångstid är fastlagd i direktivet, dvs. , respektive 24 månader efter ikraftträdandet. Det försenade genomförandet av direktivet kan inte gärna få leda till att företagen nu går miste om den övergångstid som de har rätt att förvänta sig på grund av direktivet; att staten inte har uppfyllt sitt internationella åtagande om genomförande bör inte gå ut över dem. Det förhållandet att det allmänt sett kan vara angeläget att harmoniseringen uppnås föranleder ingen annan bedömning, inte heller att en del spörsmål av gränsöverskridande art kanske kan uppkomma. Övergångstiden bör därmed bestämmas för betalningsinstitut till och med , för registrerade betaltjänstleverantörer till och med och för systemoperatörer till och med . En annan fråga gäller den närmare utformningen av övergångs- regleringen. Enligt punkterna 3–5 upphör ett meddelat tillstånd respektive ett beviljat undantag att gälla automatiskt om Finans- inspektionen inte beslutar om ett nytt tillstånd eller ett nytt undantag . Enligt Lagrådets mening framstår denna ordning som tveksam, inte minst med beaktande av att de nya bestämmelserna ju som regel i praktiken bara innebär ganska små förändringar av de krav som ställs på verksamheterna. Tillåtligheten av den fortsatta verksamheten blir också beroende av hanteringen hos – och av inspektionens resurser – på ett sätt som kan föranleda invänd- ningar ur ett rättssäkerhetsperspektiv. Ett företag, som har bedrivit verksamhet med stöd av ett tillstånd, kan tvingas upphöra med denna bara för att inte beslutar om ett nytt tillstånd. Och detta gäller även i de situationer där de nya kraven inte har någon avgörande betydelse för verksamheten. Det är i och för sig viktigt att lagändringarna får ett effektivt genom- slag. Enligt Lagrådets uppfattning är det angeläget att så långt som möjligt, utan att direktivet överträds, underlätta övergången till den ändrade betaltjänstlagen för de företag som bedriver verksamhet och som har berättigade förväntningar på att kunna fortsätta med detta efter lagens ikraftträdande. I den fortsatta beredningen bör övervägas om det inte är en mera ändamålsenlig ordning att beviljade tillstånd och undantag fortsätter att gälla efter övergångstiden om inte beslutar något annat. En alternativ ordning kan alltså vara att företagen får fortsätta att bedriva verksamheten till dess att har prövat saken och vägrat tillstånd eller undantag. Om denna ordning väljs bör det krävas att företagen har gett in en ansökan senast (jfr lagen, 2016:51, med övergångsbestämmelser till lagen, 1998:1479, om värdepapperscentraler och kontoföring av finansiella instrument). Såvitt Lagrådet kan bedöma hindrar direktivet inte en sådan övergångslösning (jfr artikel 109.2). Den sistnämnda frågan aktualiseras inte lika tydligt i punkten 6, eftersom det där handlar om en verksamhet som vid ikraftträdandet inte bedrivs utifrån ett beviljat tillstånd utan blir tillståndspliktig i och med lagändringarna. Övergångstidens längd bör även för denna verksamhet bestämmas med beaktande av vad Lagrådet anför om punkterna 3–5. Det kan noteras att övergångsregleringen i punkterna 5 och 6 omfattar endast juridiska personer. Det kan inte uteslutas att verksamhet bedrivs i annan form. Regleringen torde behöva ges en mera generell tillämp- lighet. I punkten 7 finns en speciell reglering. Den är motiverad av det förhållandet att vissa paragrafer, som är beroende av tekniska standarder, enligt punkten 1 ska träda i kraft först än lagen i övrigt. Med punkten 7 ska enligt remissen förhindras att en betaltjänst- leverantör missbrukar det senare ikraftträdandet. Eftersom bestämmelsen emellertid synes vara avsedd att tillämpas under lagens hela giltighetstid, passar den egentligen inte som en övergångsreglering. Punkten 7 bör åtminstone omformuleras så att ett sådant syfte framgår. Ett sätt kan i så fall vara följande. En kontoförvaltande betaltjänstleverantör, som vid ikraftträdandet enligt sina tekniska rutiner godtar viss identifikation och kommunika- tion med betalare eller med leverantörer av betalningsinitieringstjänster eller kontoinformationstjänster, får inte därefter och fram till ikraft- trädandet av 5 kap. 10, 13, 17, 19 och 25 §§ och 5 a kap. 5 § på ett otillbörligt sätt vägra sådan identifikation eller kommunikation som sker i enlighet med rutinerna. Enligt Lagrådets mening är det emellertid tveksamt om en sådan ordning har tillräckligt stöd i direktivregleringen. Det synes inte finnas utrymme i direktivet för att kräva att betaltjänst- leverantörerna ska godta sådan identifikation och kommunikation som dessa använder redan vid ikraftträdandet av lagen. Enligt vad som upplysts vid föredragningen bygger den identifikation och kommunika- tion som förekommer huvudsakligen på att leverantörerna av betalnings- initierings- eller kontoinformationstjänster enligt avtal med kunderna bereds möjlighet att använda sig av kundernas avtalade rätt till kommuni- kation och kundernas identifiering. Denna identifikation och kommuni- kation är inte uttryckligen reglerad i betaltjänstlagen. Det är därför inte givet att man kan föreskriva en förpliktelse för betaltjänstleverantörerna att efter lagens ikraftträdande fortsätta att acceptera sådana förfaranden när det inte finns en lagreglerad plikt att acceptera dessa. Tvärtom synes det ligga närmare till hands att betaltjänstleverantörernas eventuella plikt att fortsätta att acceptera det som accepteras får vila på mer grundläggande principer om icke-diskriminering och likabehandling. Enligt remissen genomförs artikel 115.6 i direktivet genom den föreslagna regleringen. I den bestämmelsen anges att medlemsstaterna ska se till att ”enskilda kontoförvaltande betaltjänstleverantörer, fram till dess att kontoförvaltande betaltjänstleverantörer följer de tekniska standarder för tillsyn som avses i punkt 4, inte missbrukar den bristande efterlevnaden för att blockera eller förhindra användningen av” aktuella tjänster. Av punkten 4 följer att medlemsstaterna ska se till att åtgärderna tillämpas från och efter dagen för ikraftträdandet av de tekniska standarderna. De tekniska standarderna träder alltså i kraft viss dag och åtgärderna ska tillämpas av betaltjänstleverantörerna 18 månader därefter. Regleringen i artikel 115.6 synes alltså ta sikte på fallet att en betal- tjänstleverantör av något skäl ännu inte tillämpar de föreskrivna tekniska standarderna när dessa ska börja tillämpas, dvs. 18 månader efter ikraftträdandet. I ett sådant fall krävs enligt regleringen att betaltjänst- leverantören inte missbrukar detta förhållande till nackdel för dem som tillhandahåller aktuella tjänster. Det kan diskuteras om regleringen över huvud är en övergångsreglering eller en materiell regel om en för- pliktelse för den betaltjänstleverantör som vid tiden då lagens regler ska börja tillämpas ännu inte anpassat sina system till de tekniska standarderna. Oavsett vilket bör direktivets krav på betaltjänstleveran- törerna anges i enlighet med vad som anförts. Enligt Lagrådets mening kan det finnas behov av ett par ytterligare övergångsbestämmelser, utöver dem som föreslås i remissen. Genom lagändringarna blir s.k. uppräkningsverksamhet tillstånds- pliktig (jfr 2 kap. 6 § 1). I remissen föreslås det inte någon övergångs- reglering för sådan verksamhet. Lagrådet förordar att det tas in en reglering, förslagsvis utformad efter mönster av punkten 6. I remissen saknas det särskilda övergångsregler för de nya civilrättsliga bestämmelserna; direktivet tar inte heller upp den saken. Det brukar anses att man bör undvika att ny lag rubbar förutsätt- ningarna för ingångna avtal. Normalt bör rättsliga konsekvenser inte knytas till en handling som vidtogs eller förhållanden som inträffade före lagstiftningens ikraftträdande. Huvudprincipen är därför att ny lag bör tillämpas bara på avtal ingångna efter lagens ikraftträdande. Så har man i allmänhet sett det även i konsumentsammanhang. Bara om det är av särskild vikt att konsumenterna får det skydd som lagen syftar till, bör ny lag tillämpas på redan ingångna avtal (jfr prop. 2003/04:150 s. 359). Lagrådet konstaterar att de nya reglerna om obehöriga transaktioner i vissa avseenden stärker konsumentskyddet, särskilt den sänkta själv- risken och betaltjänstleverantörens fulla ansvar när stark kundautentisi- ering inte har krävts. Enligt Lagrådets mening är det dock inte motiverat att frångå principen om att ny lag bör tillämpas endast på avtal som ingås efter i ikraftträdandet. Ingångna avtal om betalningsinstrument bör i stället följa lag om obehöriga transaktioner. Motsvarande bedömning gjordes vid införandet av lag, vilken också innebar ett stärkt konsumentskydd i förhållande till 34 § konsumentkreditlagen som då upphävdes men fick fortsätta att gälla för ingångna avtal (se prop. 2009/10: 122 s. 21 f.). Det finns olika synsätt på om det behövs en uttrycklig övergångs- bestämmelse om detta. Ett sätt att se saken är att den allmänna rätts- grundsatsen inte behöver komma till uttryck i en bestämmelse. Om det inte finns någon övergångsbestämmelse för gamla avtal, så innebär det alltså att den nya lagen inte gäller för dem. Men som Lagrådet har anfört i tidigare sammanhang kan det ändå finnas ett värde med en över- gångsbestämmelse (se prop. 1984/85:110 s. 366 f.). Lagstiftningen blir klarare och man kan hindra att missuppfattningar om lagändringarnas innebörd uppkommer och medför rättsförluster. Ifall det rör sig om konsumentskyddande lagstiftning talar naturligtvis detta förhållande med styrka för en uttrycklig bestämmelse; principen om att ny lag inte tillämpas på gamla avtal är då inte lika stark. Lagrådet förordar därmed att en på vanligt sätt utformad övergångs- bestämmelse med denna innebörd tas in i lagen. Remissens förslag innehåller också en del nya civilrättsliga regler som inte på samma sätt kan sägas utgå från att det föreligger ett ingånget avtal men som i stället bygger på att t.ex. ett visst handlande företas. Som exempel kan nämnas nya 4 kap. 2 § andra stycket och 5 kap. 1 § andra stycket. I den fortsatta beredningen kan det finnas anledning att uppmärksamma om dessa regler bör föranleda någon särskild övergångsreglering. Enligt Lagrådets bedömning ligger det närmast till hands att inte låta den nya lagen få verkan i fråga om åtgärder som vidtogs före ikraftträdandet eller förhållanden som förelåg då. Någon övergångsbestämmelse torde i så fall inte behövas; det lär stå tillräckligt klart att lagen är att förstå på det sättet. Om däremot bedömningen görs att lagen ska ges verkan bakåt i tiden, bör detta framgå av en särskild övergångsregel (jfr i fråga om ändringar i 36 § avtalslagen prop. 1975/76:81 s. 149 och prop. 1994/95:17 s. 83). Lagändringarna innebär att nya näringsrättsliga krav ställs på de berörda företagen. Detta medför att befintliga avtal kan behöva ändras för att avspegla kraven. Det kan vara så att dessa avtal inte ger någon rätt till ändring av villkoren på grund av nya krav av det aktuella slaget. I linje med vad Lagrådet anför om ny lags tillämplighet på ingångna avtal gäller här att parternas möjlighet att själva komma överens om avtalsvillkor inte utan vägande skäl bör bli föremål för ingripande genom särskild lagstiftning. I den fortsatta beredningen bör ändå övervägas om det är motiverat med en övergångsregel som tillåter ett särskilt förfarande för ändringar i ramavtal i syfte att uppfylla de nya näringsrättsliga kraven. Lagrådet hänvisar till punkten 8 i övergångsbestämmelserna till nuvarande betaltjänstlag (jfr prop. 2009/10:220 s. 313 f.). Förslaget till lag om ändring i lagen om elektroniska pengar Enligt 1 kap. 3 § avses med betaltjänstleverantör enligt betaltjänstlagen bl.a. pengar och de företag som har undantagits från tillståndsplikt enligt lagen om elektroniska pengar. Det innebär att dessa institut och företag har rätt att erbjuda sådana kontoinformations- tjänster som enligt förslaget ska regleras i betaltjänstlagen. I den senare lagen görs i olika hänseenden avsteg från den annars gällande regleringen när det är fråga om någon som levererar kontoinformations- tjänster (se t.ex. 1 kap. 4 §, 1 kap. 6 §, 2 kap. 3 och 6 §§, 3 kap. 13, 17, 18, 19, 21, 23, 24, 26 och 28 §§, 4 kap. 4 b och 10 §§, 5 kap. 14–20 §§ och 5 a kap. 6 §). Några särskilda regler rörande kontoinformationstjänster ges inte i förslaget till ändringar i lagen om elektroniska pengar. Det kan emellertid finnas skäl att göra motsvarande undantag från den annars gällande regleringen för kontoinformationstjänster. Det bör under den fortsatta beredningen övervägas i vilka av de paragrafer som föreslås eller där det föreslås ändringar som kontoinformationstjänsterna ska uttryckligen adresseras. I fråga om de bestämmelser som har motsvarigheter i betaltjänstlagen hänvisar Lagrådet till vad som anförts om den lagen. Förslaget till lag om ändring i lagen om åtgärder mot penningtvätt och finansiering av terrorism 1 kap. 2 § För att det klart ska framgå att undantaget inte omfattar verksamhet med kontoinformationstjänster tillsammans med andra betaltjänster bör punkt 9 utformas enligt följande. 9. verksamhet med att tillhandahålla betaltjänster enligt lagen om betaltjänster utan att vara betalningsinstitut, dock inte om verksam- heten uteslutande avser kontoinformationstjänster, Lagrådet lämnar förslagen utan erinran. Parallelluppställning över genomförandet i svensk rätt av och rådets direktiv (EU) 2015/2366 av om betaltjänster på den inre marknaden, om ändring av direktiven /65/EG, 2009/110/EG och 2013/36/EU samt förordning (EU) nr 1093/2010 och om upphävande av direktiv /64/EG (i lagen [2010:751] om betaltjänster om inte 11 kap. 1 och 3 §§ (jfr även 2 kap. 2 §) 2.11 kap. 1 § första stycket 2.21 kap. 1 § första stycket