prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — Den innebär att när en betalningstransaktion genomförs för sent ska betalningsmottagarens betaltjänstleverantör, på begäran av betalarens betaltjänstleverantör som agerar på betalarens vägnar, se till att valuteringsdagen för kreditering av betalningsmottagarens konto inte infaller senare än den dag då beloppet skulle ha valuterats om betalningstransaktionen hade genomförts korrekt. Slutligen följer det av direktivet att det arbete som betalarens betal- tjänstleverantör är skyldig att utföra i syfte att spåra en betalnings- transaktion som genomförts bristfälligt ska vara avgiftsfritt för betalaren (artikel 89.1 sjunde stycket). Motsvarande bestämmelser bör tas in i betaltjänstlagen. 14.9.2Betalningstransaktioner som initieras av eller via betalningsmottagaren men inte genomförts eller genomförts bristfälligt Regeringens förslag: Om betalningsmottagarens betaltjänstleverantör överför en betalningsorder som har initierats av eller via mottagaren för sent i förhållande till de tidsfrister som gäller, ska beloppet valuteras på betalningsmottagarens betalkonto senast den dag då det skulle ha valuterats om betalningsordern hade överförts korrekt. Om en betalares betaltjänstleverantör ansvarar gentemot betalaren för en inte genomförd eller bristfälligt genomförd betalningstransak- tion som initierats av eller via betalningsmottagaren, ska, vid åter- betalning eller återställande av det debiterade kontots ställning, valuteringsdagen för kreditering av betalarens betalkonto bestämmas till senast den dag då beloppet debiterades kontot. Skyldigheten enligt betaltjänstlagen för betalarens betaltjänst- leverantör att betala tillbaka betalningstransaktionens belopp när leverantören är ansvarig för en inte genomförd eller bristfälligt genomförd transaktion som initierats av eller via betalningsmottagaren ska inte gälla om transaktionen genomförts för sent men betalarens betaltjänstleverantör kan visa att betalningsmottagarens betaltjänst- leverantör ändå har tagit emot beloppet. I sådant fall ska betalnings- mottagarens betaltjänstleverantör valutera beloppet på betalnings- mottagarens betalkonto senast den dag då beloppet skulle ha valuterats om transaktionen hade genomförts korrekt. Det arbete som betalningsmottagarens betaltjänstleverantör är skyldig att utföra i syfte att spåra en betalningstransaktion som genomförts bristfälligt ska vara avgiftsfritt för betalningsmottagaren. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: I andra betaltjänstdirektivet regleras betaltjänstleverantörers ansvar vid en betalningstransaktion som initierats av eller via betalningsmottagaren och som inte genomförts eller genom- förts bristfälligt (artikel 89.2). Dessa regler rör alltså s.k. pull transactions som t.ex. autogiro- och kortbetalningar. I reglerna anges bl.a. när den s.k. valuteringsdagen, dvs. den tidpunkt som en betaltjänstleverantör använder för beräkning av räntan på de medel som debiterats eller krediterats ett betalkonto, ska infalla när en betalningstransaktion inte genomförts eller genomförts bristfälligt. Reglerna i andra betaltjänstdirektivet i denna del överensstämmer i stora delar med dem i första betaltjänstdirektivet (artikel 75.2), som i svensk rätt har genomförts i motsvarande bestämmelser i betaltjänstlagen (5 kap. 27 och 28 §§). Enligt betaltjänstlagen ansvarar betalningsmottagarens betaltjänstlever- antör gentemot mottagaren för att betalningstransaktionens belopp ställs till mottagarens förfogande och för att en betalningsorder som initierats av eller via mottagaren överförs korrekt till betalarens betaltjänstleve- rantör (5 kap. 27 § första stycket). Med en korrekt överföring avses att betalningsordern genomförs inom de tidsfrister som har överenskommits mellan betalningsmottagaren och betaltjänstleverantören (5 kap. 19 §). En betaltjänstleverantör som har ett sådant ansvar och som har försökt att utföra en betalningsorder ska överföra den berörda betalningsordern på nytt till betalarens betaltjänstleverantör (5 kap. 27 § andra stycket). Om en betalningstransaktion som initierats av eller via betalningsmottagaren inte genomförs eller genomförs bristfälligt, och betalningsmottagarens betaltjänstleverantör har uppfyllt sina skyldigheter, är det i stället betalarens betaltjänstleverantör som ansvarar inför betalaren (5 kap. 28 § första stycket). Betalarens betaltjänstleverantör ska då återbetala betalningstransaktionens belopp till betalaren eller återställa det debiterade betalkontots kontoställning till den som det skulle ha haft om den bristfälligt genomförda transaktionen inte hade ägt rum (andra stycket). Om en betalningstransaktion initierats av eller via betalnings- mottagaren, och transaktionen inte genomförs eller genomförs bristfälligt, ska mottagarens betaltjänstleverantör på begäran av mottagaren försöka spåra betalningstransaktionen och underrätta mot- tagaren om resultatet (tredje stycket). I andra betaltjänstdirektivet har det i förhållande till första betaltjänst- direktivet tillkommit regler om när valuteringsdagen inträffar vid kreditering eller debitering av betalarens respektive betalningsmottag- arens konto i situationer där betalningsordern initierats av betalnings- mottagaren och när en betalningsorder överförts sent eller en betalnings- transaktion inte har genomförts korrekt. Enligt direktivet får beloppet, om en betalningsorder överförs sent, inte Prop. 2017/18:77 valuteras på betalningsmottagarens betalkonto senare än den dag då beloppet skulle ha valuterats om överföringen hade genomförts korrekt (artikel 89.2 andra stycket). En motsvarande bestämmelse bör tas in i betaltjänstlagen. Om i stället betalarens betaltjänstleverantör är ansvarig för en felaktig transaktion, ska denne på lämpligt sätt och utan onödigt dröjsmål återbetala den icke genomförda eller bristfälliga betalningstransaktionens belopp till betalaren och återställa det debiterade betalkontots kontoställning till den som skulle ha förelegat om den bristfälligt genomförda betalningstransak- tionen inte hade ägt rum. Det nya i andra betaltjänstdirektivet är att det anges att krediteringens valuteringsdag för betalarens betalkonto i dessa fall inte får infalla senare än den dag då beloppet debiterats (artikel 89.2 fjärde stycket). En motsvarande bestämmelse bör tas in i betaltjänstlagen. Vidare har det införts ett undantag från skyldigheten för betalarens betaltjänstleverantör att till betalaren återbetala en bristfälligt genomförd transaktion som den betaltjänstleverantören är ansvarig för. Om brist- fälligheten består i att transaktionen genomförts , behöver åter- betalning inte ske om betalarens betaltjänstleverantör visar att betalnings- mottagarens betaltjänstleverantör har mottagit betalningstransaktionens belopp. I ett sådant fall ska betalningsmottagarens leverantör valutera beloppet på betalningsmottagarens betalkonto senast den dag då beloppet skulle ha valuterats om transaktionen hade genomförts korrekt (artikel 89.2 femte stycket). Slutligen anges att skyldigheten för betal- ningsmottagarens betaltjänstleverantör att spåra en bristfälligt genomförd transaktion inte får medföra avgifter för betalningsmottagaren (artikel 89.2 sjätte stycket). Motsvarande bestämmelser bör tas in i betal- tjänstlagen. Regeringens förslag: Rätten till återkrav ska även omfatta transak- tioner som genomförs obehörigen. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att enligt utredningens förslag ska det införas en uttrycklig bestämmelse i betal- tjänstlagen om att rätten till ersättning även omfattar fall där den betal- tjänstleverantör som har orsakat felet har underlåtit att tillämpa stark Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet har en betaltjänstleverantör rätt till ersättning för förluster från en annan betaltjänstleverantör eller mellanhand om ansvaret för förluster eller betalda belopp till följd av betalningstransaktioner som genomförts obehörigen eller som inte genomförts eller genomförts bristfälligt kan hänföras till den andra betaltjänstleverantören eller mellanhanden (artikel 92). Ersättningen ska omfatta om någon av betaltjänstleveran- underlåter att använda stark kundautentisering (artikel 92.1). 2017/18:77 Ytterligare ersättning får fastställas i enlighet med avtal mellan aktörerna (artikel 92.2). Det kan nämnas att det när det gäller ansvar för en leverantör av betalningsinitieringstjänster finns särskilda regler om regressrätt (artiklarna 73 och 90, se avsnitten 7.2.14 och 7.2.15). Motsvarande regler finns i stora delar i första betaltjänstdirektivet (artikel 77). De reglerna har i svensk rätt genomförts i en bestämmelse i betaltjänstlagen (5 kap. 31 §). Det som tillkommit i andra betaltjänst- direktivet är att reglerna även omfattar ersättning som utgetts till följd av obehöriga transaktioner. Bestämmelserna om rätt till återkrav i betal- tjänstlagen bör därför ändras på motsvarande sätt. I andra betaltjänstdirektivet har det tillkommit regler om stark kund- autentisering (se avsnitt 11.4). När det gäller rätten till återkrav anges i direktivet att rätten till ersättning omfattar fall där någon av betaltjänst- leverantörerna har underlåtit att använda sådan kundautentisering (artikel 92.1). Detta får närmast betraktas som ett förtydligande och bör inte anses påverka innebörden av rätten till återkrav. Även fortsättnings- vis kan således den leverantör eller mellanhand som orsakat att transak- tionen inte genomfördes eller genomfördes bristfälligt eller obehörigen tvingas ersätta den leverantör som ansvarar mot betaltjänstanvändaren. Regeringen anser därför, till skillnad från utredningen, att det inte behöver anges i betaltjänstlagen att rätten till ersättning även omfattar fall där den betaltjänstleverantör som har orsakat felet har underlåtit att tillämpa stark kundautentisering. I såväl första betaltjänstdirektivet (artikel 77.2) som andra betaltjänst- direktivet (artikel 92.2) anges att ytterligare ersättning får fastställas i enlighet med avtal mellan aktörerna. Vid genomförandet av första betaltjänstdirektivet konstaterade regeringen att betaltjänstleverantörer även utan uttryckligt stöd i lag kan avtala om mer fördelaktiga ersättningsvillkor och att det därmed var onödigt att ta in en sådan bestämmelse i lag (prop. 2009/10:220 s. 258 f.). Regeringen gör inte någon annan bedömning i förevarande lagstiftningsärende. 14.11.1 Information i samband med ingående av ramavtal Regeringens förslag: Innan ett ramavtal om betaltjänster ingås med en användare ska betaltjänstleverantören när det gäller kortbaserade betalningsinstrument även lämna information om de rättigheter som följer av artikel 8.2 i EU-förordningen om förmedlingsavgifter. Betaltjänstleverantören ska även informera användaren om vilka åtgärder betaltjänstleverantören vidtar för att på ett säkert sätt underrätta betaltjänstanvändaren om obehörig användning och säkerhetsrisker. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att det i utredningens förslag anges att betaltjänstleverantören ska informera om betaltjänstanvändarens rättigheter enligt artikel 8 i EU-förordningen om Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Skälen för regeringens förslag: I andra betaltjänstdirektivet finns regler om vilken information som en betaltjänstleverantör ska lämna till betaltjänstanvändaren innan ett ramavtal träffas mellan parterna (artikel 52). Reglerna i andra betaltjänstdirektivet i denna del motsvarar i stora delar dem i första betaltjänstdirektivet (artikel 42), som i svensk rätt har genomförts i en bestämmelse i betaltjänstlagen (4 kap. 10 §). Utöver de ändringar som har gjorts när det gäller betalningsinitierings- tjänster (som behandlas närmare i avsnitt 7.2.4), har det i andra betal- tjänstdirektivet även tillkommit nya regler om vilken information betaltjänstanvändaren ska få. Enligt andra betaltjänstdirektivet (artikel ) ska betaltjänstleveran- tören, när det gäller kortbaserade betalningsinstrument med s.k. co- badging, informera om betaltjänstanvändarens rättigheter enligt artikel 8 i EU-förordningen om förmedlingsavgifter. Uttrycket co-badging defini- eras i direktivet som inbegripande av två eller flera betalmärken eller betalningsapplikationer som tillhör samma betalmärke på samma betalnings- instrument (artikel 4.48). Co-badging innebär således att flera betalmärken kombineras på ett och samma betalningsinstrument. EU-förordningen om förmedlingsavgifter reglerar co-badging och val av betalmärke och betalningsapplikation. Förordningen i den nu aktuella delen innehåller bestämmelser om att regler för betalningsordningar för kontokort eller licensavtal inte får hindra en utgivare att kombinera två eller flera olika betalmärken eller betalningsapplikationer på ett kort- baserat betalningsinstrument (artikel 8.1). När konsumenter tecknar avtal med en betaltjänstleverantör, kan de kräva att få två eller flera olika betalmärken på ett kortbaserat betalningsinstrument, under förutsättning att betaltjänstleverantören erbjuder en sådan tjänst. innan avtalet tecknas ska betaltjänstleverantören ge konsumenten tydlig och objektiv information om tillgängliga betalmärken och deras egenskaper, in- begripet deras funktionalitet, kostnad och säkerhet (artikel 8.2). Det finns även regler om hur valet av betalmärken får ske på ett försäljningsställe. Bestämmelserna i förordningen är i huvudsak riktade till andra än betaltjänstanvändaren. Att, som utredningen föreslår, i betaltjänstlagen ange att betaltjänstleverantören ska informera om betaltjänstanvändarens ”rättigheter” enligt hela artikel 8, är enligt regeringens mening inte ända- målsenligt. De rättigheter som kan anses följa av artikel 8 bör vara rätten för en konsument att få tillgång till co-badging om betaltjänstlever- antören erbjuder tillgång till betalmärken av olika slag. Att konsumenten ska få information om tillgängliga betalmärken och deras egenskaper i samband med tecknande av avtal följer av förordningen om förmedlings- avgifter. Regeringen anser därför att kravet i andra betaltjänstdirektivet när det genomförs i svensk rätt bör utformas som ett krav på att lämna information om de rättigheter som följer av artikel 8.2 i EU-förordningen om förmedlingsavgifter. I andra betaltjänstdirektivet har det införts ett krav på att betaltjänst- leverantören även ska informera om ett säkert förfarande genom vilket betaltjänstleverantören underrättar betaltjänstanvändaren i händelse av ett misstänkt eller faktiskt bedrägeri eller säkerhetshot (artikel 52.5 b). 2017/18:77 Lagrådet påpekar måste syftet anses vara att information ska lämnas vid misstankar om all obehörig användning. I bestämmelsen bör det därför, som Lagrådet föreslår, anges att betaltjänstleverantören ska informera betaltjänstanvändaren om vilka åtgärder betaltjänstleverantören vidtar för att på ett säkert sätt underrätta betaltjänstanvändaren om obehörig användning och säkerhetsrisker. 14.11.2 Ändringar av villkoren enligt ramavtalet Regeringens bedömning: Regeln i andra betaltjänstdirektivet om att en betaltjänstanvändare antingen kan godkänna eller förkasta föreslagna villkorsändringar före den dag då de föreslås träda i kraft föranleder inte någon lagstiftningsåtgärd. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- ning. Remissinstanserna tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. Skälen för regeringens bedömning: Andra betaltjänstdirektivet innehåller regler om förfarandet vid ändring av villkor i ett ramavtal (artikel 54). En betaltjänstleverantör ska föreslå sådana ändringar senast före ändringarna föreslås börja tillämpas. Fram till denna tidpunkt kan betaltjänstanvändaren godkänna eller förkasta ändringarna (artikel 54.1 första stycket). Betaltjänstanvändaren ska informeras om att denne – om så har avtalats – ska anses ha accepterat de föreslagna änd- ringarna om de inte förkastas innan de börjar tillämpas. Vidare ska betal- tjänstanvändaren informeras om att denne får avsluta ramavtalet avgifts- fritt, om så sker innan ändringarna skulle träda i kraft (artikel 54.2 andra stycket). De nu nämnda reglerna överensstämmer i stora delar med dem i första betaltjänstdirektivet (artikel 44), som i svensk rätt har genomförts i en bestämmelse i betaltjänstlagen (4 kap. 14 §). Av betaltjänstlagen följer att en betaltjänstleverantör och en betaltjänstanvändare kan komma över- ens om att en användare ska bli bunden av en villkorsändring som leve- rantören föreslår, om användaren inte före den dag då ändringen föreslås träda i kraft meddelar leverantören att han inte accepterar det nya vill- koret. Leverantören måste föreslå ändringar innan de ska börja tillämpas (4 kap. 14 § första stycket). Ändrade räntesatser eller växelkurser får dock tillämpas och utan underrättelse om parterna kommit överens om detta. Användaren ska dock, som huvud- regel, underrättas om detta (andra stycket). Användaren har rätt att med omedelbar verkan och avgiftsfritt säga upp ramavtalet före den dag då ändringen föreslås bli tillämplig. Användaren ska informeras om detta när leverantören föreslår ändringen (tredje stycket). Betaltjänstleverantören är således skyldig att föreslå villkorsändringar senast före den dag som de föreslås börja tillämpas. I andra betaltjänstdirektivet har det tillägget gjorts att betaltjänstanvändaren antingen kan godkänna eller förkasta ändringarna före den dag då de föreslås träda i kraft. Detta tillägg bör enligt regeringens mening inte tolkas som att ett avvisande av ändringarna från betaltjänstanvändarens sida innebär att avtalets ursprungliga villkor fortfarande ska gälla. 2017/18:77 bör i stället ses som ett förtydligande av betaltjänstanvändarens rätt att säga upp avtalet för det fall denne inte godkänner de föreslagna ändring- arna. Mot denna bakgrund, och då rätten att säga upp ramavtalet följer av betaltjänstlagen, anser regeringen att det tillägget i direktivet inte bör föranleda någon lagstiftningsåtgärd. 14.11.3 Uppsägning av ramavtal Regeringens förslag: Rätten för betaltjänstanvändaren att avgiftsfritt säga upp ett ramavtal ska börja gälla efter det att avtalet ingåtts. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Andra betaltjänstdirektivet reglerar frågor om uppsägning av ramavtal. En betaltjänstanvändare får när som helst avsluta ett ramavtal, såvida inte parterna har avtalat om en uppsäg- ningstid. En sådan uppsägningstid får inte överstiga en månad (artikel 55.1). Att avsluta ramavtalet ska vara kostnadsfritt för betaltjänst- användaren, utom när avtalet har varit i kraft än . Alla eventuella avgifter för avslutande av ramavtalet ska vara rimliga och stå i proportion till kostnaderna (artikel 55.2). En betaltjänstleverantör får, med minst två månaders uppsägningstid, avsluta ett ramavtal som ingåtts , förutsatt att detta avtalats i ramavtalet och sker på visst sätt (artikel 55.3). Regelbundet uttagna betaltjänstavgifter ska betaltjänstanvändaren en- dast betala proportionellt mot tiden fram till det att avtalet avslutas. Om sådana avgifter har betalats i förväg, ska de återbetalas proportionellt (artikel 55.4). De nu nämnda reglerna påverkar inte medlemsstaternas lagar och andra författningar om parternas rätt att förklara att ramavtalet inte är verkställ- bart eller att det är ogiltigt och medlemsstaterna får föreskriva förmån- ligare bestämmelser för betaltjänstanvändarna (artiklarna 55.5 och 55.6). Reglerna överensstämmer i stora delar med dem i första betaltjänst- direktivet (artikel 45), som i svensk rätt har genomförts i en bestämmelse i betaltjänstlagen (4 kap. 15 §). Enligt betaltjänstlagen gäller bl.a. att betaltjänstanvändaren får säga upp ett ramavtal med omedelbar verkan, om inte parterna har kommit överens om en uppsägningstid. Ett ramavtal som har ingåtts för en bestämd tid . I andra betaltjänstdirektivet har endast den ändringen gjorts att tids- fristen för när det ska vara avgiftsfritt för betaltjänstanvändaren att säga upp ett ramavtal tidigarelagts (artikel 55.2). För att genomföra direktivet i denna del bör motsvarande ändring göras i betal- tjänstlagen. Information om avgifter i vissa fall Regeringens förslag: En betaltjänstanvändare ska vara skyldig att betala en avgift vid användning av ett visst betalningsinstrument för en betalningstransaktion endast om betaltjänstleverantören informerar användaren om det sammanlagda avgiftsbeloppet innan transaktionen Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: I andra betaltjänstdirektivet finns regler om extra avgifter och nedsättning (artikel 60). en betalningsmottagare som begär en avgift eller erbjuder en nedsättning om betalaren använder ett visst betalningsinstrument vid betalnings- transaktionen underrätta betalaren om detta innan transaktionen initieras (artikel 60.1). Vidare ska en betaltjänstleverantör som begär en avgift när ett visst betalningsinstrument används för en betalningstransaktion informera betaltjänstanvändaren om detta innan transaktionen initieras (artikel 60.2). Slutligen ska betalaren vara skyldig att betala sådana av- gifter endast om deras fullständiga belopp tillkännages före initieringen av betalningen (artikel 60.3). Reglerna om extra avgifter och nedsättning motsvarar till stor del dem i första betaltjänstdirektivet (artikel 50), som i svensk rätt har genomförts i en bestämmelse i betaltjänstlagen (4 kap. 2 §). ska betaltjänstleverantören innan en betalningstransaktion påbörjas informera betaltjänstanvändaren om avgifter som tas ut för användning av ett visst betalningsinstrument. I andra betaltjänstdirektivet har det tillkommit en regel som innebär att betalaren är skyldig att betala de aktuella avgifterna endast om deras fullständiga belopp tillkännagavs innan transaktionen initierades. betaltjänstlagen får en betalningsmottagare inte ta ut någon avgift av vid användning av ett betalningsinstrument (5 kap. 1 §, se artikel 62.5 i andra betaltjänstdirektivet och avsnitt 10). Den nya regeln i andra betaltjänstdirektivet är därför relevant bara för avgifter som tas ut av en betaltjänstleverantör. För att genomföra den nya regeln bör det i betaltjänstlagen tas in en bestämmelse av innebörd att betalaren inte är skyldig att betala en avgift vid användning av ett visst betalningsinstrument om betaltjänstleveran- tören inte informerar användaren om det sammanlagda avgiftsbeloppet innan transaktionen påbörjas. Lagrådet anser att regleringen väcker två frågor: dels vem som bär risken för att meddelandet inte kommer fram, dels om det räcker för att informationsförpliktelsen ska anses vara uppfylld att informationen lämnas i ett avtal, exempelvis ett standardavtal, mellan betaltjänst- leverantören och betaltjänstanvändaren beträffande framtida använd- ningar av ett visst betalningsinstrument. Andra betaltjänstdirektivet anger inte vem som bär risken för att den aktuella informationen inte kommer fram. om den saken finns inte heller i betaltjänstlagen (jfr t.ex. 4 kap. 14 § om ändringar i ramavtal). Som en generell utgångspunkt inom avtalsrätten gäller att avsändaren bär risken för att ett meddelande inte kommer fram Prop. 2017/18:77 (jfr t.ex. prop. 1988/89:76 s. 217). Detta får anses gälla även för den nu Regeringen anser inte att det finns skäl att i detta avseende införa en annan ordning.