prop · H6039 · 2018-10-23 00:00:00 — Eftersom ett rapporteringsskyldigt finansiellt institut kan vara kontroll- uppgiftsskyldig avseende många konton, skulle det kunna uppstå situa- tioner då ett finansiellt institut som har mer systematiska brister i sin dokumentation påförs ett större antal dokumentationsavgifter. Det kan innebära betydande svårigheter om instituten tvingas betala många dokumentationsavgifter vid ett och samma tillfälle. I 63 kap. SFL finns vissa anståndsbestämmelser som kan tillämpas vid påförandet av en dokumentationsavgift. Fråga är om ytterligare anståndsregler behöver införas. 7 § SFL ska i vissa fall av omprövningar och överklaganden automatiskt bevilja anstånd med betalning av skattetillägg, återkallelse- avgift och kontrollavgift. Anståndstiden är begränsad till som längst efter dagen för eller förvaltningsrättens beslut. Bakgrunden till bestämmelsen är att skattetillägg i den europeiska konventionens av om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna () mening har ansetts utgöra en anklagelse för brott som medger rätt till domstolsprövning (artikel 6 i ). Som framgår nedan i detta avsnitt kan det inte uteslutas att påförande av dokumentationsavgift kan komma att bedömas som en anklagelse för brott enligt Europa- konventionen. Mot denna bakgrund bör bestämmelsen i 63 kap. 7 § SFL även omfatta dokumentationsavgift. Enligt 63 kap. 5 § SFL ska anstånd beviljas om den som är skyldig att betala skatt har begärt omprövning av eller överklagat beslutet och det skulle medföra betydande skadeverkningar för den betalningsskyldige eller annars framstå som oskäligt att betala skatten. Bestämmelsen är begränsad till att gälla fall av omprövning eller överklagande och anståndstiden är som längst efter dagen för beslutet (63 kap. 6 § SFL). I promemorian föreslogs även en anståndsbestämmelse för att undvika betydande skada som skulle gälla generellt, dvs. inte vara begränsad till överklagande- och omprövningsfall som 63 kap. 5 § SFL. menar att en sådan bestämmelse inte är ändamålsenlig och att dokumentationsavgiften har större likheter med kontrollavgift än med återkallelseavgift. Regeringen delar uppfattning att doku- mentationsavgiften i många avseenden har större likheter med kontroll- avgift än med återkallelseavgift. Det som talar för införandet av en generell 2018/19:9 bestämmelse för undvikande av betydande skadeverkningar är att antalet dokumentationsavgifter för ett och samma rapporteringsskyldiga finansi- ella institut, som redan nämnts, kan bli stort och det sammanlagda beloppet därmed betydande. Som nämnts ovan bör det i de situationerna dock finnas utrymme för hel eller delvis befrielse från dokumentationsavgift. Mot denna bakgrund finns det enligt regeringens mening inte skäl att införa en sådan bestämmelse för undvikande av betydande skadeverkningar i andra fall än i fall av omprövning eller överklagande. I likhet med vad som gäller för skattetillägg, kontrollavgift och återkallelseavgift i omprövnings- och överklagandefall bör det införas ett förbud mot att kräva säkerhet för att bevilja anstånd med dokumentationsavgift. Ränta på beloppet tas ut enligt bestämmelserna i 65 kap. SFL om kostnadsränta vid anstånd. Eftersom det inte är uteslutet att påförande av dokumentationsavgift ska betraktas som en anklagelse om brott enligt (se vidare om detta nedan) bör ett föreläggande inte förenas med vite om det finns anledning att anta att den som ska föreläggas har begått en gärning som kan leda till dokumentationsavgift och föreläggandet avser utredning av en fråga som har samband med den misstänkta gärningen. Detta torde innebära att inte vid vite (med stöd av 37 kap. 7 § och 44 kap. 2 § SFL) kommer att kunna förelägga ett rapporteringsskyldigt finansiellt institut att komma in med sådant underlag som avses i 39 kap. 3 § SFL, 8 kap. 8 § IDKL eller 8 kap. 9 § IDKAL. Enligt 66 kap. 7 § första stycket respektive 67 kap. 12 § första stycket SFL ska en begäran om omprövning eller ett överklagande enligt huvud- regeln ha kommit in till senast det sjätte året efter utgången av det kalenderår då beskattningsåret har gått ut. För vissa typer av beslut ska en begäran om omprövning eller ett överklagande dock ha kommit in från den dag då den som beslutet gäller fick del av beslutet (66 kap. 7 § andra stycket respektive 67 kap. 12 § andra stycket SFL). Det gäller bl.a. beslut om registrering och uppgifts- eller doku- mentationsskyldighet. Tidsfristen för begäran om omprövning och över- klagande av beslut om dokumentationsavgift bör bestämmas från den dag då den som beslutet gäller fick del av beslutet. Detta överensstämmer med vad som gäller för kontrollavgift och återkallelse- avgift. avstyrker förslaget som innebär att beslut om dokumenta- tionsavgift ska fattas av särskilt kvalificerad beslutsfattare. menar att kontrollavgift och den nu aktuella dokumentationsavgiften ska tas ut med fasta belopp och att rekvisiten för tillämpning får sägas vara jämförelsevis okomplicerade samt att det även med beaktande av att dokumentationsavgift skulle kunna aktualiseras i ett flertal samtidiga ärenden ska beslut, till skillnaderna från när det gäller skatte- tillägg och återkallelseavgift, kunna fattas utan att det görs av en särskilt kvalificerad beslutsfattare. menar vidare att prövnings- tillstånd bör krävas för överklagande av förvaltningsrättens beslut om dokumentationsavgift till kammarrätten. Regeringen vill dock framhålla att ett beslut om dokumentationsavgift kan innebära att betydligt mer komplicerade bedömningar behöver göras än när det gäller kontrollavgift. Ett beslut om dokumentationsavgift kan exempelvis medföra att en bedömning behöver göras om en enhet är ett rapporteringsskyldigt finansi- Prop. 2018/19:9 ellt institut enligt IDKL eller IDKAL. Detta i kombination med att det kan bli aktuellt att fatta beslut om ett flertal dokumentationsavgifter för ett finansiellt institut medför enligt regeringens mening att bestämmelserna i 66 kap. 5 § om särskilt kvalificerad beslutsfattare vid omprövning bör gälla för dokumentationsavgiften. I finns civila och politiska rättigheter reglerade. I artikel 4.1 i sjunde tilläggsprotokollet till konventionen regleras principen om att den som en gång blivit dömd eller frikänd av domstol för ett brott ska vara skyddad mot nytt åtal och ny dom för samma brott. Rättigheten eller förbudet har många benämningar: dubbelbestraffnings- förbudet, mer korrekt dock dubbelprövningsförbudet, förbudet mot dubbla förfaranden och den latinska benämningen ne bis in idem (ej två gånger i samma sak). I det följande används uttrycket dubbelprövningsförbudet. I Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (EU:s rättighetsstadga) finns också en bestämmelse om dubbelprövnings- förbudet. En viktig skillnad mot med tillhörande lag är att EU:s rättighetsstadga bara gäller vid tillämpning av unionsrätten. Artikel 4 i sjunde tilläggsprotokollet har följande lydelse på svenska. 1Ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd i enlighet med lagen och rättegångsordningen i denna stat. 2Bestämmelserna i föregående punkt skall inte utgöra hinder mot att målet tas upp på nytt i enlighet med lagen och rättegångsordningen i den berörda staten, om det föreligger bevis om nya eller nyuppdagade omständigheter eller om ett grovt fel har begåtts i det tidigare rättegångsförfarandet, vilket kan ha påverkat utgången i målet. 3Avvikelse får inte ske från denna artikel med stöd av artikel 15 i konventionen. Av ordalydelsen i punkt 1 framgår tydligt att dubbelprövningsförbudet är begränsat till att gälla samma rättssubjekt. Vidare skyddar bestämmel- sen bara mot lagföring inom en och samma stat. I andra delar är bestämmelsen inte lika tydlig. Detta gäller bl.a. frågor om vad som avses med att lagföras eller straffas eller vad som utgör samma brott. Förenklat kan dock sägas att bestämmelsen avser att förhindra att samma person prövas för samma brott två gånger. Det kan framhållas att dubbelpröv- ningsförbudet inte förbjuder att flera straff döms ut för samma brott, utan att samma brott prövas på nytt, dvs. vid olika tillfällen. Enligt måste begreppen ”lagföring” och ”straff” i artikel 4.1 tolkas med utgångspunkt i begreppen ”anklagelse för brott” och ”straff” i artikel 6 punkt 1 och artikel 7 punkt 1 i (Zolotukhin mot , no 14939/03, ). I fråga om tolkningen av begreppet ”anklagelse för brott” enligt artikel 6.1har genom avgörande i målet m.fl. mot , no 5100/71 m.fl., , etablerat tre kriterier (de s.k. ”Engelkriterierna”) som ska tillämpas vid en prövning av om en 2018/19:9 sanktion är att bedöma som anklagelse för brott i mening. De tre kriterierna är: 1.klassificering i inhemsk rätt, 2.gärningens art, och 3.den påföljd som kan komma i fråga. Vid bedömningen av om en handling omfattas av artikel 6.1 måste utgångspunkten, enligt domstolen, vara hur en viss handling klassificeras i inhemsk rätt. Klassificeringen utgör dock enligt domstolen enbart en utgångspunkt för bedömningen. Av större betydelse är gärningens art samt den påföljd som en person riskerar att dömas till. I fråga om gärningens art har det betydelse om det rör sig om en gärning som kan utföras av vem som helst och mot vilken lagstiftaren har velat införa ett allmänt förbud eller om det är fråga om en kränkning av förhållningsregler för en viss avgränsad grupp personer med särskild ställning och särskilda skyldig- heter. Utgångspunkten är att det andra och tredje kriteriet är alternativa i förhållande till varandra. För det fall att de sedda var för sig inte ger något klart svar på frågan om ett förfarande innefattar en anklagelse för brott, kan dock den kumulativa effekten av dem föranleda en sådan slutsats. Engelkriterierna har kommit att tillämpas i ett stort antal avgöranden där funnit att sådant som i olika staters interna rättsord- ningar inte bedöms utgöra anklagelse för brott ändå omfattas av artikel 6.1 i . I praxis anses till exempel det svenska skattetillägget omfattas av artikel 6.1 i . I domstolens avgörande i målet Janosevic mot , no 34619/97, , konstaterade domstolen att tillägget kunde drabba samtliga svenska skattebetalare och hade ett avskräckande och bestraffande syfte. Därmed var tillägget enligt domstolen att jämställa med "anklagelse för brott". Dokumentationsavgift ska tas ut av ett rapporteringsskyldigt finansiellt institut som inte dokumenterar och bevarar underlag för kontrolluppgifter om rapporteringspliktiga finansiella konton eller underlag för bedöm- ningen av om ett konto är rapporteringspliktigt eller inte. Avgiften ska tas ut med för varje kontrolluppgift som dokumentations- skyldigheten inte har uppfyllts för. Det finns möjlighet att få hel eller delvis befrielse från avgiften. Fråga är nu om aktuell dokumentationsavgift kan vara att betrakta som en anklagelse för brott enligt . Dokumentationsavgiften är enligt nationell rätt inte en straffrättslig utan en administrativ sanktion. Reglerna om dokumentationsavgift kan endast beröra sådana rapporteringsskyldiga finansiella institut som avses i IDKL eller IDKAL. Det innebär t.ex. att dokumentationsavgift inte kan tas ut av fysiska personer. Vad gäller sanktionens storlek är den relativt begränsad per kontroll- uppgift som dokumentationsskyldigheten inte har uppfyllts för. Eftersom ett rapporteringsskyldigt finansiellt institut kan ha ett stort antal finansiella konton som det ska lämnas kontrolluppgift om enligt 22 a och 22 b kap. SFL kan det dock tänkas att ett större antal dokumentationsavgifter tas ut från samma institut om det skulle uppdagas att det föreligger systematiska brister i dokumentationen hos institutet. Det kan inte uteslutas att påfö- rande av dokumentationsavgift kan komma att bedömas som en anklagelse för brott enligt . Vid införandet av penningtvättslagen uteslöts det inte att ingripande i form av sanktionsavgift kan vara att betrakta som en anklagelse för brott. De olika sanktionerna kan komma att påföras samma finansiella institut, dvs. Om ett rapporteringsskyldigt finansiellt institut inte har uppfyllt sina skyldigheter att samla in och bevara handlingar, uppgifter och annan dokumentation på det sätt som anges i 4–7 kap. och 8 kap. 8 § IDKL, 4– 7 kap. och 8 kap. 9 § IDKAL samt 39 kap. 3 § SFL och 9 kap. 1 § första stycket SFF, är det inte uteslutet att dubbelprövningsförbudet i vissa fall skulle kunna komma att aktualiseras om samma handlingar, uppgifter och dokumentation måste samlas in och bevaras enligt penning- tvättslagen och ingripande därför kan ske enligt den lagen. Som nämnts ovan berör dokumentationsavgiften endast rapporterings- skyldiga finansiella institut som avses i IDKAL och IDKL. Fysiska personer berörs inte i något fall. De rapporteringsskyldiga finansiella instituten utgör en begränsad krets av personer som åläggs en särskild skyldighet att identifiera och lämna uppgifter om utländska personers tillgångar och kapitalinkomster i syfte att förhindra skatteundandragande. Dokumentationsskyldigheten ingår som ett led i dessa skyldigheter. Kammarrätten i menar att mycket talar för att förfarandet med dokumentationsavgift i allmänhet kommer att betraktas som administra- tivt. Näringslivets skattedelegation, med instämmande av Företagarna, och , menar att dokumenta- tionsavgiften sannolikt skulle utgöra ett straff i mening. Även om det, som nämnts, inte kan uteslutas, finns det enligt regeringens mening omständigheter som talar emot att påförande av dokumentationsavgift ska bedömas som en anklagelse om brott. Det anses inte nödvändigt att i detta lagstiftningsärende föreslå någon särskild reglering av dubbelprövningsförbudet. För det fall att det trots allt i praktiken skulle komma att bedömas att påförandet av dokumenta- tionsavgift och en annan sanktion i ett enskilt fall omfattas av dubbel- prövningsförbudet, kan påminnas om att gäller som lag här i landet och att myndigheterna ska tillämpa dess regler. Om dubbelprövningsförbudet inte aktualiseras kan den i detta avsnitt före- slagna regeln, om befrielse från dokumentationsavgift när det är oskäligt att ta ut en dokumentationsavgift med fullt belopp till följd av att bristen på dokumentation helt eller delvis även har föranlett ett ingripande enligt penningtvättslagen, i stället komma att aktualiseras. Enligt 27 kap. 2 § första stycket offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), förkortad OSL, gäller sekretess för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden i bl.a. särskilt ärende om revision eller annan kontroll i fråga om skatt och ärende om kassaregister enligt SFL. Av paragrafens andra stycke framgår bl.a. att sekretessen inte gäller beslut om kontrollavgift enligt 50 kap. SFL. Bestämmelsen har inte något skaderekvisit. Sekretessen är alltså absolut. I likhet med det som gäller för uppgifter i ärenden om kontrollavgift, bör sekretess gälla för uppgift om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden i ärende om dokumentationsavgift. Sekretessen bör dock, liksom det som gäller för beslut om kontrollavgift, inte gälla beslut om Bestämmelser om detta bör tas in i 27 kap. 2 § Förslaget föranleder ändringar i 1 kap. 1 §, 3 kap. 17 §, 44 kap. 3 § 52 kap. 1 §, 62 kap. 8 §, 63 kap. 1, 7 och 8 §§, 66 kap. 5 och 7 §§ och 67 kap. 12 § SFL och 27 kap. 2 § OSL. Vidare införs två nya paragrafer, 51 kap. 2 § och 52 kap. 8 c § SFL, och ett nytt kapitel, 49 b kap. SFL. 5 Justering av skyldigheten att lämna uppgift på individnivå i arbetsgivardeklarationen avseende vissa pensionsutbetalningar Regeringens förslag: Undantaget från skyldighet att lämna uppgifter på individnivå i arbetsgivardeklarationen för ersättning på grund av en pensionsförsäkring, återköp av sådan försäkring eller för viss annan ersättning till förmånstagare enligt ett avtal om tjänstepension, utökas till att även avse utbetalning som medför särskild löneskatt för förvärvsinkomster. Skälen för regeringens förslag: Regeringen föreslog i propositionen Uppgifter på individnivå i arbetsgivardeklarationen (prop. 2016/17:58) att uppgifter om utbetalda ersättningar för arbete och skatteavdrag ska redovisas på individnivå i arbetsgivardeklarationen som lämnas till i stället för i en kontrolluppgift. Det föreslagna regelverket har antagits av (bet. 2016/17:SkU21, rskr. 2016/17:256) och tillämpas när det avser vissa arbetsgivare som ska föra personalliggare och för övriga. Undantag gjordes för ersättning som betalas ut på grund av pensionsförsäkring eller återköp av sådan försäkring, ersättning som betalas ut till förmånstagare enligt ett sådant avtal om tjänstepension som avses i 28 kap. 2 § andra stycket inkomstskattelagen (1999:1229), förkortad IL, dvs. avtal med ett utländskt tjänstepensionsinstitut, samt för skatteavdrag från sådan ersättning. Undantaget innebär att ersättningen även fortsättningsvis ska redovisas i en årlig kontrolluppgift. genomfördes detta genom att ett undantag infördes i 26 kap. 19 a § andra stycket skatteförfarandelagen (2011:1244), förkortad SFL. en arbetsgivardeklaration inte ska innehålla uppgift enligt första stycket 1– 3 om ersättningen är sådan som avses i 10 kap. 5 § första stycket 4 och 5 I 26 kap. 19 a § första stycket 1–3 talas om den ersättning för arbete som utbetalaren är skyldig att göra skatteavdrag för, den ersättning som Prop. 2018/19:9 utbetalaren är skyldig att göra skatteavdrag för enligt 13 kap. 3 och 4 §§ och om skatteavdragets belopp. Enligt första stycket 4 ska uppgift lämnas om den ersättning som utbetalaren är skyldig att betala arbetsgivaravgifter för. har uppmärksammat att konsekvensen av regleringen i 26 kap. 19 a § SFL är att den del av ersättningen som betalas ut på grund av en pensionsförsäkring eller ett avtal med ett utländskt tjänstepensionsinstitut och som ska ligga till grund för särskild löneskatt på förvärvsinkomster, inte omfattas av undantaget i andra stycket. Den ersättningen ska därför redovisas per betalningsmottagare i en arbetsgivardeklaration i stället för årsvis i en kontrolluppgift. Skälet är att med arbetsgivaravgifter avses bl.a. särskild löneskatt enligt 1 § lagen (1990:659) om särskild löneskatt på vissa förvärvsinkomster. (3 kap. 3 § SFL). Särskild löneskatt ska betalas bl.a. på ersättning som utges enligt gruppsjukförsäkring som åtnjuts enligt grunder som fastställts i kollektivavtal mellan arbetsmarknadens huvudorganisationer till den del ersättningen utgör komplement till sjukersättning eller till aktivitetsersättning. Det undantag från skyldigheten att lämna uppgifter på individnivå i arbetsgivardeklarationen som har införts för ersättning på grund av en pensionsförsäkring, återköp av sådan försäkring eller ett avtal med ett utländskt tjänstepensionsinstitut om tjänstepension är inte avsett att endast gälla annan ersättning än sådan som kan bli föremål för särskild löneskatt på förvärvsinkomster (se prop. 2016/17:58 s. 58 f). Mot denna bakgrund föreslås en justering i linje med reformens intention. Berörd ersättning som kan bli föremål för särskild löneskatt föreslås alltså omfattas av undantaget i 26 kap. 19 a § andra stycket SFL och därmed även fortsättningsvis få redovisas på individnivå i en kontrolluppgift i stället för upp till i arbetsgivardeklarationen. Förslaget föranleder ändring i 26 kap. 19 a § SFL. Förslaget till lag om ändring i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) Regeringens förslag: Ändringarna i offentlighets- och sekretesslagen ska träda i kraft . Promemorians förslag: Överensstämmer inte med regeringens förslag. I promemorian föreslogs ikraftträdandet vara . 2018/19:9 Remissinstanserna: Inga remissynpunkter har lämnats som har anknytning till denna fråga. Skälen för regeringens förslag: Ändringen i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) avser sekretess i ärenden om dokumentations- avgift. Bestämmelserna om dokumentationsavgift föreslås träda i kraft (se avsnitt 6.2). Även ändringen i offentlighets- och sekretesslagen bör därför träda i kraft . 6.2Förslaget till lag om ändring i skatteförfarandelagen (2011:1244) Regeringens förslag: Ändringarna i skatteförfarandelagen ska träda i kraft . Bestämmelserna om dokumentationsavgift ska tillämpas i fråga om dokumentation som samlas in eller ska samlas in efter och i fråga om dokumentation som finns tillgänglig och ska bevaras. Ändringarna som gäller kontrolluppgifter om rapporteringspliktiga konton ska tillämpas första gången på uppgifter som avser . Ändringen som gäller redovisning i arbetsgivardeklarationer tillämpas första gången för arbetsgivardeklarationer som avser redovisningsperioder efter ikraftträdandet. Promemorians förslag: Överensstämmer delvis med regeringens förslag. I promemorian föreslogs ikraftträdandet vara . Promemorian innehöll inga förslag rörande redovisning i arbetsgivardeklarationer. Övriga ändringar föreslogs tillämpas på uppgifter som avser . Remissinstanserna: Näringslivets skattedelegation, med instämmande av Företagarna, och , anför att det är mer rimligt att de nya bestämmelserna tillämpas på uppgifter som avser i stället som föreslogs i promemorian. Skälen för regeringens förslag: Ändringarna i skatteförfarandelagen (2011:1244), förkortad SFL, görs med anledning av påpekanden som gjorts med avseende på den svenska lagstiftningen inom ramen för en utvärdering som gjorts av det globala forumet för transparens och informationsutbyte i fråga om skatter (). Därutöver tas det in bestämmelser om att en kontrolluppgift om ett odokumenterat konto ska innehålla uppgift om saldo eller värde och bestämmelser om att en kontrolluppgift om ett rapporteringspliktigt konto som innehas av en enhet även ska innehålla uppgift om på vilket sätt personer med bestämmande inflytande har inflytande över enheten. Även några andra justeringar görs. Ändringarna bör träda i kraft . Ändringarna bör därför träda i kraft . Med undantag för bestämmelserna om dokumentationsavgift som behandlas i avsnitt 4.2.8 och bestämmelsen om att uppgift ska lämnas om saldo eller värde i kontrolluppgift om ett odokumenterat konto, innebär ändringarna vissa lagtekniska tydliggöranden som inte medför någon ändring i sak. Ändringarna bör tillämpas i fråga om uppgifter som avser Prop. 2018/19:9 2019. Kontrolluppgifter enligt 22 a och 22 b kap. SFL för kalenderåret 2019 ska ha kommit in till . Bestämmelsen om att en kontrolluppgift om ett odokumenterat konto ska innehålla uppgift om saldo eller värde vid utgången av året innebär inte någon ny kontrolluppgiftsskyldighet utan endast att en ytterligare uppgift ska lämnas i kontrolluppgiften för ett redan identifierat konto. Saldot eller värdet för kan fastställas först . Bestämmelsen bör tillämpas i fråga om uppgifter som avser . De nya bestämmelserna om dokumentationsavgift tar sikte på skyldigheten att samla in och bevara underlag för kontrolluppgifter enligt 22 a och 22 b kap. Sådana kontrolluppgifter ska som redan nämnts ha kommit in till . Kontrolluppgifter lämnas per kalenderår. Dokumentationsavgiften är en sanktionsavgift för rappor- teringsskyldiga finansiella institut som inte samlar in och bevarar viss dokumentation. Eftersom bestämmelserna föreslås träda i kraft den , bör de inte tillämpas på brister i dokumentationen som uppstått . Bestämmelserna om dokumentationsavgift bör därför tillämpas i fråga om dokumentation som samlas in eller ska samlas in efter och i fråga om dokumentation som finns tillgänglig och ska bevaras. Ändringen som avser redovisning i arbetsgivardeklarationer bör gälla för arbetsgivardeklarationer som avser redovisningsperioder efter ikraftträdandet. 6.3Förslaget till lag om ändring i lagen (2015:62) om identifiering av rapporteringspliktiga konton med anledning av Regeringens förslag: Ändringarna i lagen om identifiering av rappor- teringspliktiga konton med anledning av ska träda i kraft .