prop · H503294 · 2018-09-04 00:00:00 — Har talan inte väckts inom en månad från det att anmälan kom in ska beslaget anses hävt (3 § första-tredje styckena lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.). Om värdet av det som ska förverkas uppgår till mindre än en tiondel av prisbasbeloppet (dvs. ca ) eller om egendomen saknar saluvärde får också en polisman eller annan anställd vid som myndigheten har utsett besluta om förverkande om det är uppenbart att förutsättningarna för förverkande är uppfyllda. Även i detta fall gäller bestämmelser om missnöjesanmälan och dess effekter på samma sätt som när åklagaren har beslutat om förverkande. (3 § fjärde stycket lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m.) Av lagen (2000:1225) om straff för smuggling, förkortad smugglingslagen, följer att en särskilt förordnade befattningshavare vid får föra talan i vissa mål om brott enligt lagen. En sådan befattningshavare får även fatta beslut enligt 3 § fjärde stycket lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Frågan är om det finns skäl att ge möjlighet att fatta beslut i fråga om förverkande enligt LPK på det sätt som myndigheterna hemställt om. Det kan konstateras att frågan om förverkande enligt LPK i de flesta fall är det sista ledet av flera i ett ärende. I de fall beslutet om förverkande beror på att beslut om skattskyldighet har fattats men skatten inte har betalats in eller på att beslut har fattats om att inte lämna ut varorna därför att den som gör anspråk på dem inte har rätt att föra in dem i landet, kan den som är missnöjd redan få dessa beslut prövade i domstol. Först när dessa beslut har fått laga kraft blir det aktuellt med förverkande. Mot bakgrund av detta och vad som framgår om möjligheterna på andra områden för åklagare, polisman m.fl. att besluta i fråga om förverkande bedöms det rimligt att från de allmänna förvaltningsdomstolarna överflytta denna arbetsuppgift som bedöms kunna utföras på ett rättssäkert sätt genom ett beslut inom . Därigenom kan en mer effektiv hantering av förverkandeärenden möjliggöras eftersom samma myndighet kan hantera hela ärendeprocessen. Regeringen föreslår således att ska medges beslutanderätt i fråga om förverkande i vissa fall. Det kan vara lämpligt att i möjligaste mån hämta ledning för utformningen av sådana bestämmelser i de bestämmelser som finns i lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Vad bör beslutanderätt omfatta? Enligt lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. begränsas polismans rätt att besluta i fråga om förverkande dels av en beloppsmässig gräns, dels av att det ska vara uppenbart att förutsättningarna för ett förverkande är uppfyllda. Dessa bestämmelser tillämpas av i vissa fall av förverkande enligt smugglingslagen. Det bedöms lämpligt att även använda dessa bestämmelser som förebild vid utformningen av den föreslagna beslutanderätten för . Regeringen föreslår därmed att beslutanderätt i ärende om förverkande ska föreligga om det är uppenbart att förutsättningarna för ett förverkande är uppfyllda och värdet på den omhändertagna egendomen understiger ett visst belopp. Vad avser den beloppsmässiga gränsen bör det dock beaktas att förutsättningarna för förverkande i de olika lagstiftningarna har betydande skillnader vilket påverkar bedömningen av på vilken nivå den beloppsmässiga gränsen för beslutanderätt bör läggas. Om varor har omhändertagits vid en transportkontroll kan förverkande ske när beslut om skattskyldighet har fått laga kraft men skatten inte har betalats in inom viss angiven tid eller när beslut att inte lämna ut varorna har fått laga kraft. Förverkande kan även ske om ägaren eller annan rättsinnehavare inte gör anspråk på egendom som har varit omhändertagen eller den som gjort anspråk på egendomen inte har hämtat den inom vissa angivna tider. Även när varor har omhändertagits vid en kontroll av postförsändelser kan förverkande ske när beslut om skatt har fått laga kraft men skatten inte har betalats inom viss angiven tid. I de nämnda fallen kan prövningen i ett ärende om förverkande nästan uteslutande begränsas till en bedömning av om vissa objektiva villkor är uppfyllda, exempelvis att ett beslut som har fattats av myndigheten har fått laga kraft eller att varan inte har hämtats inom en viss angiven tid. Eftersom besluten i fråga om skattskyldighet respektive utelämnande av varan ska ha fått laga kraft innan frågan om förverkande blir aktuell har den enskilde redan haft möjlighet att få sin sak prövad i domstol. Den prövning som kan ske i ärendet om förverkande är mot denna bakgrund mycket begränsad. Detta utgör en betydande skillnad mot de ärenden om förverkande som omfattas av bestämmelserna i lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. där det kan vara fråga om ett förverkande direkt på plats, utan att någon föregående rättslig prövning av omständigheterna har kunnat äga rum. Mot bakgrund av den begränsade bedömning som är aktuell i frågan om förverkande enligt LPK bedöms det möjligt att acceptera en betydligt högre beloppsgräns för när beslut kan fattas av . En begränsad subjektiv bedömning kan bli aktuell när det gäller förverkande för att beslutad skatt inte har betalats då beslut om förverkande i dessa fall inte får fattas om det är oskäligt. I författningskommentaren till denna bestämmelse (prop. 1997/98:100 s. 195) framgår att huruvida det är oskäligt eller inte får prövas i förhållande till ägaren av varan eller den som har särskild rätt till varan. Som exempel nämns att i fall där ägaren och den skattskyldige inte är identiska får det i regel anses oskäligt att förverka varan om denna fråntagits ägaren genom stöld. Det kan dock konstateras att om när fråga om förverkande kommer upp har information om omständigheter som kan föranleda att frågan om oskälighet aktualiseras bör detta normalt medföra att det inte anses uppenbart att förutsättningarna för förverkande är uppfyllda. Genom den möjlighet till anmälan av missnöje som nedan föreslås säkerställs vidare att frågan om oskälighet prövas av domstol om en ägare eller annan berörd finner att det finns anledning härtill. Sammantaget bedöms därmed bestämmelsen om att förverkande inte får ske om det är oskäligt inte påverka bedömningen ovan att en högre beloppsgräns kan accepteras vid prövning av förverkande enligt LPK. En situation som i viss mån avviker från vad som sagts ovan är när det är fråga om varor som har omhändertagits vid en kontroll av postförsändelser. Där kan förverkande ske även när det av annan anledning än att skatten inte är betald fortfarande finns grund för ett omhändertagande och viss angiven tid har gått. Ett beslut om förverkande får inte fattas om det är oskäligt. En mer självständig prövning måste här göras av om det finns grund att upphäva omhändertagandet av varan. Mot denna bakgrund, och då det i denna situation knappast torde finnas behov av egen beslutanderätt för eftersom situationen kan antas vara sällan förekommande, förslås att beslutanderätt i fråga om förverkande inte ska omfatta denna förverkandegrund. På detta sätt behöver inte heller den mer omfattande bedömningen som krävs i dessa fall påverka frågan om beloppsmässig gräns. En ytterligare situation som 2017/18:294 lämpligen bör medföra att beslutanderätt för inte föreligger är att det i ärendet finns anledning att anta att någon innehar särskild rätt i Såvitt erfarits är detta mycket ovanligt när det är fråga om förverkande enligt LPK men om så skulle vara fallet bör frågan om förverkande prövas av allmän förvaltningsdomstol. En ytterligare aspekt som är av intresse vid bedömningen av vilken beloppsgräns som kan accepteras för prövning av förverkande enligt LPK är vilken personkrets inom myndigheten som får fatta beslut. konstateras att vad gäller beslutanderätten för polisman enligt lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. är det i vissa situationer varje polisman som har rätt att besluta om förverkande. LPK saknas det anledning att ge beslutanderätten till en sådan bred Fråga är här inte om beslut som fattas i samband med en fysisk kontroll utan ett beslut som fattas i ett senare skede inom den utredande delen av myndigheten. Det föreslås därför att det införs en bestämmelse där det anges att beslut ska fattas av särskilt förordnade befattningshavare vid , dvs. motsvarande vad som gäller Detta kan vara samma personer som enligt smugglingslagen, s.k. tullåklagare, eller andra personer som enligt särskilt förordnande utses att ansvara för beslut om förverkande enligt LPK. Närmare föreskrifter om rätten att besluta bör vid behov meddelas av För att uppnå det avsedda syftet att effektivisera hanteringen av frågor om förverkande genom att till överflytta en uppgift som på ett rättssäkert sätt kan hanteras av myndigheten är det viktigt att den beloppsmässiga gränsen inte sätts alltför lågt. Enligt lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. är beloppsgränsen för polismans beslutanderätt satt vid en tiondel av prisbasbeloppet enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken, dvs. för åklagare är däremot betydligt bredare och begränsas endast av att det inte ska vara fråga om betydande belopp. tolkningen av detta rekvisit hämtas från bestämmelserna om grov stöld och grovt bedrägeri, vilket i praktiken vid införandet angavs motsvara kring (jfr prop. 1994/95:23 s 124). prövningen av förverkande enligt LPK ett sista led i ett ärende där det redan har kunnat ske domstolsprövning av de underliggande rättsliga förhållandena eller där den berörda personen har valt att inte hämta ut Beslutanderätten begränsas vidare av att det ska vara uppenbart att det föreligger förutsättningar för förverkande och besluten måste fattas av särskilt förordnade befattningshavare. Sammantaget bedöms det, vid en avvägning mellan syftet med förslaget och kraven på att säkerställa ett beslutsbefogenheten inte går längre än vad som är godtagbart ur ett rättssäkerhetsperspektiv, att det kan vara rimligt att föreslå en belopps- gräns som utgörs av ett prisbasbelopp, dvs. föreslår därför att endast ska ha rätt att besluta om förverkande om värdet av det som ska förverkas uppgår till mindre än det prisbasbelopp enligt 2 kap. 6 och 7 §§ socialförsäkringsbalken som gällde då omhänder- Genom kopplingen till prisbasbeloppet kommer gränsen att höjas successivt i linje med den allmänna prisutvecklingen. Såsom har framkommit ovan blir värdet på varorna som omhändertagits avgörande för beslutanderätt. En aspekt som måste beaktas vid bedömningen av värde när det gäller de punktskattepliktiga varorna som kan förverkas enligt LPK är att varorna oftast har inköpts i ett annat land, dvs. till ett annat pris än det som skulle ha varit aktuellt om varorna hade köpts i . Vid bedömning av värdet av varorna får det anses rimligt att det är varornas pris i det andra EU-landet, dvs. den kostnad som den enskilde har haft för att införskaffa varorna, som normalt får utgöra utgångspunkt för bedömningen. För detta talar bland annat att det är vanligt förekommande att svensk punktskatt aldrig betalas för varorna, exempelvis då skatten på varorna efterges när har beslutat att inte lämna ut varorna enligt 2 kap. 16 eller 16 a § LPK. Särskilt vad gäller alkoholvaror tillkommer också det faktum att det inte är säkert att varan går att köpa genom Systembolaget och ett marknadsvärde för varan i kan därför vara svårt att fastställa. Uppgift om den enskildes kostnad för inköpen finns vidare i många fall i utredning genom t.ex. kvitton eller andra uppgifter från transportkontrollen. ställningstagande till om beslutanderätt föreligger i ärendet kommer självfallet alltid att innehålla något mått av skälighetsbedömning, dels eftersom ett värde på den omhändertagna egendomen måste bedömas, dels genom att befattningshavaren måste pröva att det är uppenbart att förutsättningarna för ett förverkande är uppfyllda. bör därvid i tveksamma fall välja att låta frågan om förverkande prövas av domstolen. Närmare om utformningen av beslutanderätten Beslutanderätten bör i huvudsak utformas på samma sätt som i lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Regeringen föreslår därmed att det i lagtexten anges att ett beslut i fråga om förverkande ska meddelas skriftligen. Vidare föreslås att det införs en möjlighet att inom en månad från beslutet anmäla missnöje med det. En sådan anmälan ska lämnas till . Anmäls missnöje ska beslutet om förverkande inte längre gälla. Möjligheten att anmäla missnöje bör omfatta de personer som kan anses berörda av beslutet. Det innebär att möjligheten bör ges både ägare och den som enligt 4 kap. 18 § LPK ses som motpart i ärendet om förverkande. I lagrådsremissen anfördes att formuleringen ”den som drabbats av omhändertagandet” bedömdes kunna omfatta denna krets av personer. Lagrådet har dock föreslagit att uttrycket ersätts med ”ägaren till egendomen eller den som senast innehade varorna”. Regeringen konstaterar att det av Lagrådet föreslagna uttrycket överensstämmer med de personer som enligt 4 kap. 18 § LPK kan ses som motpart i ärendet, se även nedan under rubriken ”Handläggningen av ärenden om förverkande”. Bestämmelsen föreslås därför utformas i enlighet med Lagrådets förslag. Möjligheten att anmäla missnöje är inte beroende av att personen har agerat i ärendet. En ägare kan således anmäla missnöje även om denne inte tidigare agerat som motpart i ärendet. Förvaltningsrätten i har ifrågasatt användandet av termen ”missnöje” och uttrycket ”den som drabbats av ett omhändertagande”. Som anförts ovan har uttrycket ”den som drabbats av ett omhändertagande” ersatts med ett annat uttryck. Vad gäller termen ”missnöje” konstaterar regeringen att uttrycket har hämtats från 3 § lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. Regeringen bedömer att det är lämpligt att i största möjliga utsträckning låta de föreslagna nya 2017/18:294 bestämmelserna i överensstämma med bestämmelserna i lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. och ser därför inte anledning att välja ett annat uttryck. Enligt lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. anses ett beslag hävt om inte åklagaren efter en anmälan om missnöje har väckt talan om förverkande i rätten. Motsvarande bestämmelser kan anses rimliga i de flesta fall även vad gäller förverkande av varor enligt LPK, i de fall varorna är omhändertagna. Om beslutet om förverkande har fattats med stöd av 2 kap. 18 § LPK har omhändertagandet dock redan tidigare upphävts och någon särskild bestämmelse är därmed inte nödvändig. Vad gäller varor som är omhändertagna enligt LPK får dessa i de fall som avses i 2 kap. 16 och 16 a §§ LPK inte lämnas ut därför att införseln av varan strider mot bestämmelser i andra lagstiftningar, t.ex. införselreglerna i alkohollagen eller åldersgränser för tobaksvaror. Om förutsättningar för tillämpning av dessa bestämmelser finns kan omhändertagandet därför inte anses upphävt trots att en ansökan om förverkande inte har lämnats till domstolen. Regeringen föreslår mot denna bakgrund att det införs bestämmelser om att beslutet om förverkande inte längre ska gälla om en anmälan om missnöje har gjorts. Om inte häver omhändertagandet ska myndigheten ansöka om förverkande hos allmän förvaltningsdomstol. Har ansökan inte gjorts inom en månad från det att anmälan kom in, ska omhändertagandet anses hävt om inte 2 kap. 16 eller 16 a § är tillämpliga. Handläggningen av ärenden om förverkande Av 4 kap. 18 § LPK följer att den som senast innehade varorna ska anses som motpart vid handläggningen i domstol av ett mål om förverkande om ägaren till egendomen inte är känd eller saknar känd hemvist. Ägaren av egendomen får överta talan i dessa fall. Även när beslut i frågan om förverkande fattas av bör den som senast innehade varorna kunna ses som part i ärendet. Bestämmelsen i 4 kap. 18 § bör därmed tillämpas även vid hanteringen hos . Såväl den som på detta sätt ses som part i ärendet som ägaren bör ha möjlighet att anmäla missnöje över beslutet. I 4 kap. 19 § första stycket LPK finns vidare särskilda bestämmelser om förelägganden att ge sig till känna i situationer där ägaren är okänd eller saknar känd hemvist. Även dessa bestämmelser bör få tillämpas av när det är fråga om beslut om förverkande. Bestämmelsen i 4 kap. 19 § andra stycket LPK om särskild rätt blir däremot inte aktuell i dessa fall eftersom inte föreslås ha beslutanderätt om det finns anledning att anta att någon innehar särskild rätt i egendomen. Bestämmelserna i 18 § och 19 § första stycket föreslås därmed gälla också i ärende om förverkande vilket får prövas av särskilt förordnad befattningshavare i . I enlighet med Lagrådets förslag bör bestämmelsen placeras i samband med de övriga nya bestämmelserna om förverkande. Som har beskrivits ovan upphör ett beslut om förverkande att gälla om en anmälan om missnöje lämnas in. Ett undantag från rätten att överklaga beslut enligt LPK bör därför införas för beslut om förverkande som fattas Prop. 2017/18:294 av en särskilt förordnad befattningshavare vid . Ändringarna föreslås träda i kraft . Något behov av särskilda övergångsbestämmelser bedöms inte föreligga. Den nya beslutanderätten för får tillämpas från och med ikraftträdandet i de ärenden där fråga om förverkande är aktuell och där kriterierna är uppfyllda. Ärenden som redan är anhängiggjorda hos domstol genom en ansökan om förverkande kommer fortsätta hanteras där, på samma sätt som ärenden för vilka efter ikraftträdandet ansöker om förverkande hos domstolen. I samband med att börjar tillämpa de nya reglerna ankommer det på myndigheten att även lämna nödvändig information till de enskilda som påverkas av förändringarna, exempelvis om möjligheten att anmäla missnöje över beslutet. Förslagen föranleder införandet av två nya bestämmelser i , 4 kap. 9 a och b § samt ändringar i 4 kap. 9 och 14 §§ LPK. Förslagen innebär även att nuvarande 4 kap. 9 a § ska betecknas 9 c §. Ändringarna föreslås träda i kraft . Regeringens bedömning: Det bör inte föreslås några lagändringar med anledning av förslagen i myndigheternas slutrapport om kontrollmöjligheter för snus och tuggtobak, befogenhet för Tulltjänsteman att besluta om böter för överlast eller begränsning av möjligheten till helårsredovisning. Det bör framöver analyseras om det finns förutsättningar att gå vidare med de föreslagna ändringarna i lagen (2012:278) om inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation i de brottsbekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet. Promemorians bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: () har, vad gäller förslaget att utvidga kontrollmöjligheterna till att även omfatta leveranser av icke-harmoniserade varor, anfört bl.a. följande. De befarar att den av myndigheterna föreslagna lösningen kan föranleda sådana gränsformaliteter som skulle göra kontrollerna otillåtna enligt . De håller därför med om att den delen av förslaget bör utvärderas ytterligare. BAT har vidare anfört att det finns behov av att se över reglerna om skattskyldighetens inträde för lagerhållare av tobaksvaror. har anfört att det föreligger en ökande problematik med försäljning till konsumenter av obeskattade produkter som baseras på råtobak och föreslagit att regeringen överväger en licensplikt för hantering av råtobak i . , till vars yttrande BAT har anslutit sig, har bl.a. anfört att det i slutrapporten av det regeringsuppdrag som ligger till grund för de föreslagna åtgärderna saknas konkreta förslag för att komma till rätta med den ökade förekomsten av obeskattade konsumentprodukter som baseras på råtobak. mot bakgrund av att dessa produkter har ökat kraftigt och har stått i fokus för de berörda myndigheternas arbete då Föreningen har uppmanat regeringen att utforma en licensplikt för hantering av råtobak. Skälen för regeringens bedömning: I detta avsnitt behandlas de förslag från myndigheternas slutrapport som inte tagits upp under avsnitt 4.1–4.4. De kontrollmöjligheter som finns i LPK infördes för att kontrollera efterlevnaden av de gemensamma förfaranderegler för flyttningar inom EU för vissa punktskattepliktiga varor som följer av punktskattedirektivet (rådets direktiv /118/EG av om allmänna regler för punktskatt och om upphävande av direktiv /12/EEG). kontrollmöjligheter omfattar således inte snus och tuggtobak vilka är varor som inte omfattas av gemensamma förfaranderegler inom EU. punkt 6 om att göra det möjligt för att kontrollera flyttningar av snus och tuggtobak skulle kräva att särskilda administrativa krav införs för flyttningar av dessa varor. Motsvarande fråga uppkommer för andra punktskattepliktiga varor som inte omfattas av harmoniserade förfarande- En noggrann analys av förhållandet till är nödvändig. kan vara lämpligt att denna fråga hanteras i ett större sammanhang där även andra delar av bestämmelserna om de punktskattepliktiga varor som inte omfattas av det harmoniserade förfarandet ingår. att någon lagändring med anledning av förslaget mot denna bakgrund inte Avseende förslaget i punkt 2 om att införa en befogenhet för tulltjänsteman att utfärda böter för överlast i samband med vägning av fordon kan det konstateras att det inte finns tillräckligt med underlag för att gå vidare med frågan. Vad avser förslaget i punkt 4 att begränsa möjligheterna till helårs- redovisning av punktskatt för vissa godkända aktörer bedömer regeringen att det inte finnas tillräckliga skäl att gå vidare med förslaget. Vad slutligen avser förslaget i punkt 7 om ändringar i lagen (2012:278) om inhämtning av uppgifter om elektronisk kommunikation i de brotts- bekämpande myndigheternas underrättelseverksamhet skulle säkert en utökad möjlighet att hämta in sådana uppgifter kunna vara till nytta i myndigheternas brottsbekämpande verksamhet. Frågor om hur intresset av en effektiv brottsbekämpning bör balanseras mot integritetsintresset kräver dock noggranna överväganden som tar hänsyn till hela systemet med hemliga tvångsmedel. Det är regeringens avsikt att framöver närmare analysera om det finns förutsättningar att gå vidare med förslaget i denna föreslagit att regeringen överväger en licensplikt för hantering av råtobak BAT har vidare anfört att det finns behov av att se över reglerna om skattskyldighetens inträde för lagerhållare av tobaksvaror. Remissinstanserna anser att det finns behov av åtgärder för att komma till rätta med en ökad förekomst av obeskattade konsumentprodukter som baseras på råtobak. att myndigheterna i sin Prop. slutrapport redovisat arbete som ägt rum kring hantering av tobak. konkreta förslag på lagändringar har dock inte lämnats utöver de som redovisas i denna proposition. , och tagit upp faller utanför vad som kan hanteras inom ramen för denna proposition. I detta avsnitt redogörs för förslagens effekter i den omfattning som är nödvändig i aktuella lagstiftningsärendet och avseende de aspekter som ska belysas enligt 6 och 7 §§ förordningen (2007:1244) om konsekvens- utredning vid regelgivning. Det sker mot bakgrund av tillgängliga uppgifter och i den omfattning som är möjlig. Syfte och alternativa lösningar Det övergripande syftet med de förslag som lämnas i avsnitt 4.1–4.4 är att säkerställa att myndigheterna har effektiva verktyg för att motverka skatteundandragande och brottslighet på punktskatteområdet. alternativ vore att fortsätta som , alltså utan dessa verktyg. Effekten på de offentliga finanserna av de förslag som syftar till att motarbeta skatteundandragande och brottslighet på punktskatteområdet är Statens intäkter kan öka något ifall åtgärderna är avskräckande nog för att den som tidigare skulle ha fuskat nu gör rätt för sig, eller om de leder till att fler upptäcks och får betala punktskatt samt Effekten på statens finanser av ovanstående bedöms vara positiv men klart begränsad, och sätts här av försiktighetsskäl till noll. Förslaget om viss beslutanderätt för i ärenden om förverkande bedöms ge en effektivare handläggning hos . antas innebära framför allt en tidsvinst för myndigheten, snarare än en