prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — Enligt försäkringsdistributionsdirektivet ska försäkringsförmedlare och försäkringsföretag informera sina kunder om huruvida de tillhandahåller rådgivning om de försäkringsprodukter som säljs (artikel 18 första styck- et a ii och andra stycket b ii). Försäkringsförmedlare som bedriver för- medling som sidoverksamhet omfattas inte av detta krav (jfr artikel 21). Något allmänt informationskrav av det slag som ställs upp i försäkringsdistributionsdirektivet finns inte i lagen om försäkrings- förmedling. Ur ett kundperspektiv måste det anses rimligt att försäkrings- förmedlare och försäkringsföretag, redan vid de inledande kontakterna med kunden, lämnar information om huruvida kunden har möjlighet att få rådgivning om de produkter som distribueras. Ett sådant informations- krav bör därför införas för försäkringsförmedlare och försäkringsföretag i den nya lagen om försäkringsdistribution. För försäkringsförmedlare och försäkringsföretag som informerat sina kunder om att de tillhandahåller rådgivning föreslås dessutom ytterligare informationskrav i fråga om den faktiska rådgivningen. Dessa krav be- handlas i avsnitt 10.3 om intressekonflikter och i avsnitt 10.5 om vissa informationskrav och uppföranderegler vid rådgivning och vid försälj- ning utan rådgivning. Information om möjligheter att framställa klagomål och få tvister prövade utanför domstol Enligt försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 18 a iii och b iii) ska försäkringsförmedlare och försäkringsföretag informera kunden om de möjligheter som finns att framställa klagomål mot förmedlaren eller före- taget (artikel 14) respektive få en tvist med förmedlaren eller företaget prövad utanför domstol (artikel 15). Även försäkringsförmedlare som bedriver förmedling som sidoverksamhet omfattas av dessa informations- krav (artikel 21, jfr även anknutna sidoverksamma försäkrings- Motsvarande krav för försäkringsförmedlare finns i lagen om försäkringsförmedling (6 kap. 1 § första stycket 7 och 8). Det nu aktuella informationskravet i försäkringsdistributionsdirektivet bör genomföras i svensk rätt i motsvarande bestämmelser i den nya lagen om försäkringsdistribution. Det innebär att kravet, i enlighet med direktivet, ska gälla för alla försäkringsdistributörer. Det är angeläget att kunder och andra berörda parter kan anmäla klagomål och få tvister lösta på ett lämpligt och effektivt sätt och att deras klagomål besvaras utan dröjsmål. Informationskravet bör innefatta en skyldighet för försäkrings- distributörer att informera sina kunder om möjligheten att vända sig till , Konsumenternas Bank- och finans- byrå och . Enligt försäkringsdistributionsdirektivet ska en försäkringsförmedlare lämna information till kunden om det register förmedlaren är upptagen i och hur registreringen kan kontrolleras (artikel 18 a iv). Även försäkringsförmedlare som bedriver förmedling som sidoverksamhet omfattas av detta informationskrav. Motsvarande krav gäller för försäkringsförmedlare enligt lagen om försäkringsförmedling (6 kap. 1 § första stycket 2). För att genomföra försäkringsdistributionsdirektivet bör informationskravet införas i den nya lagen om försäkringsdistribution och gälla för försäkringsförmedlare och sidoverksamma försäkringsförmedlare. Kravet bör vidare, i enlighet med vad som anförs ovan, även gälla för anknutna sidoverksamma försäkringsförmedlare. Ansvarsförsäkring och ansvarigt försäkringsföretag Enligt lagen om försäkringsförmedling ska försäkringsförmedlare infor- mera sina kunder om ansvarsförsäkringen (6 kap. 1 § första stycket 6). För anknutna försäkringsförmedlare gäller i stället en skyldighet att upplysa kunden om att det försäkringsföretag, med vilket förmedlaren ingått avtal om att förmedla dess produkter, är ansvarigt för förmedlarens handlande (6 kap. 1 § andra stycket). Några motsvarande informations- krav finns inte i försäkringsdistributionsdirektivet. Kravet på ansvars- försäkring är dock även fortsättningsvis, ur ett kundskyddsperspektiv, ett viktigt inslag i regleringen av försäkringsförmedlare. Regeringen anser därför att det saknas skäl att ta bort det kompletterande informationskrav för anknutna försäkringsförmedlare som finns i lagen om försäkringsförmedling. Kravet bör således införas i den nya lagen om försäkringsdistribution och gälla även för anknutna sidoverksamma försäkringsförmedlare. Information om vem försäkringsförmedlaren företräder Enligt försäkringsdistributionsdirektivet ska en försäkringsförmedlare informera kunden om huruvida förmedlaren företräder kunden eller agerar för ett försäkringsföretags räkning (artikel 18 a v). Någon direkt motsvarighet till det kravet finns varken i försäkringsförmedlings- direktivet eller i lagen om försäkringsförmedling. 2017/18:216 Det är av naturliga skäl viktigt att en kund, innan den ingår ett försäk- ringsavtal, får tydlig och relevant information om förhållandena för den som avser att sälja försäkringsprodukten i fråga. I den nya lagen om försäkringsdistribution bör därför, för att i svensk rätt genomföra de nu aktuella reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet, införas ett krav på att en försäkringsförmedlare ska informera kunden om huruvida förmed- laren företräder kunden eller agerar för ett försäkringsföretags räkning. I tillämpliga fall bör informationen avse bl.a. förhållandet mellan försäk- ringsföretaget och förmedlaren (jfr skäl 40 till direktivet). Det bör vidare framhållas att det nu aktuella informationskravet komp- letteras av krav på information om intressekonflikter (se nedan avsnitt 10.2). Försäkringsdistributionsdirektivet innehåller ett antal informationskrav för försäkringsförmedlare och försäkringsföretag som på olika sätt syftar till att tydliggöra eventuella intressekonflikter för kunderna (artikel 19). Även sidoverksamma försäkringsförmedlare och anknutna sidoverk- samma försäkringsförmedlare omfattas delvis av de kraven (se artikel 21). I sak motsvaras de nu aktuella informationskraven i direktivet delvis av de informationskrav som gäller för förmedlare enligt lagen om försäkringsförmedling (6 kap. 1 och 2 §§, se även artikel 12.1 i försäkringsförmedlingsdirektivet). I den lagen finns det dock inte några uttryckliga bestämmelser om intressekonflikter som motsvarar dem i lagen om värdepappersmarknaden (se t.ex. 8 kap. 12 § och 9 kap. 9 §). I förhållande till gällande rätt innebär försäkringsdistributionsdirektivet att reglerna om information om och hantering av intressekonflikter förtydligas samt att kraven för försäkringsdistributörer i högre utsträck- ning kommer att likna de krav som gäller för värdepappersinstitut enligt lagen om värdepappersmarknaden. Detta motiveras bl.a. av att det i viss utsträckning rör sig om likartad verksamhet och att en och samma marknadsaktör kan ha tillstånd att ge råd om och förmedla såväl finan- siella instrument som försäkringar (jfr promemorian Stärkt konsument- skydd vid försäkringsförmedling [Ds 2014:22] s. 67). Tredjepartsersätt- ning i form av bl.a. provisioner är vanligt förekommande vid förmedling av såväl finansiella instrument som försäkringar. Därtill upplever kunden ofta både finansiella instrument och försäkringar som komplexa produkter. Det innebär att det inom båda dessa marknader finns skäl att införa ett skärpt och likvärdigt kundskydd som minskar risken för de intressekonflikter som finns vid distribution av finansiella instrument och försäkringar. De allmänna informationskraven i försäkringsdistributions- direktivet när det gäller intressekonflikter kompletteras i vissa avseenden av ytterligare informationskrav och uppföranderegler vid bl.a. rådgivning och vid försäljning utan rådgivning (artikel 20) samt vid distribution av försäkringsbaserade investeringsprodukter (artiklarna 26–30), se avsnitt 9 om regler för verksamheten och avsnitt 11 om försäkringsbaserade 10.2.2Information om ägarförhållanden m.m. Regeringens förslag: En försäkringsförmedlare ska innan ett försäkringsavtal ingås lämna information till kunden om huruvida förmedlaren har ett kvalificerat innehav i ett försäkringsföretag eller om ett försäkringsföretag eller ett moderbolag till ett försäkrings- företag har ett kvalificerat innehav i försäkringsförmedlaren. En försäkringsförmedlare ska innan ett försäkringsavtal ingås även lämna information till kunden om huruvida förmedlaren 1.lämnar rådgivning grundad på en opartisk och personlig analys, 2.genom avtal är förpliktigad att distribuera försäkringar ute- slutande för ett eller flera försäkringsföretags räkning, eller 3.distribuerar försäkringar från ett eller flera försäkringsföretag i annat fall. Förmedlaren ska, i förekommande fall, även ange namnen på de aktuella försäkringsföretagen. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om försäkringsförmedlares informationsskyldig- het när det gäller intressekonflikter. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag Information om vissa ägarförhållanden Enligt försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 19.1 a och b) ska en försäkringsförmedlare informera kunden om huruvida förmedlaren, direkt eller indirekt, innehar eller mer av rösterna eller av kapitalet i ett visst försäkringsföretag eller om ett visst försäkringsföretag eller ett moderbolag till ett visst försäkringsföretag, direkt eller indirekt, innehar eller mer av rösterna eller kapitalet i förmedlar- verksamheten. Ett likalydande krav finns i försäkringsförmedlingsdirektivet (artikel 12 c och d). Det kravet har genomförts i svensk rätt i en bestämmelse i lagen om försäkringsförmedling (6 kap. 1 § första stycket 4). Vid genom- förandet av försäkringsförmedlingsdirektivet utformades emellertid bestämmelsen i lagen efter hur definitionen av begreppet kvalificerat innehav var utformat i den numera upphävda försäkringsrörelselagen (1982:713). I förarbetena anges bl.a. följande (prop. 2004/05:133 s. 82): Det huvudsakliga syftet med bestämmelsen i direktivet får antas vara att kunden ska få information om sådant ägande som kan medföra att försäk- ringsförmedlaren intar en beroendeställning i förhållande till en försäk- ringsgivare. Mot denna bakgrund bör bestämmelsen i den nya lagen i stället utformas efter hur begreppet kvalificerat innehav har definierats i 1 kap. 9 i § försäkringsrörelselagen (1982:713). Detta innebär att informa- tionskravet inte bara kommer att omfatta innehav som överstiger tio pro- cent, utan även innehav som på annat sätt möjliggör ett väsentligt inflytande över ledningen av företaget. 2017/18:216 Det finns inte skäl att när det gäller genomförandet i svensk rätt av motsvarande regler i försäkringsdistributionsdirektivet göra någon annan bedömning än den som gjordes vid genomförandet av försäkrings- förmedlingsdirektivet. Bestämmelsen i lagen om försäkringsförmedling bör därför föras över till den nya lagen om försäkringsdistribution (jfr även 1 kap. 15 § försäkringsrörelselagen). Viss information i fråga om de erbjudanden som lämnas Enligt försäkringsdistributionsdirektivet är en försäkringsförmedlare skyldig att informera kunden om huruvida förmedlaren, i fråga om det avtal som föreslås eller som det ges råd om, lämnar rådgivning grundad på en opartisk och personlig analys, eller om förmedlaren på grund av avtal eller på annan grund distribuerar försäkringar endast från ett visst eller vissa försäkringsföretag (artikel 19.1 c). För det fall försäkrings- förmedlaren endast distribuerar försäkringar från ett visst eller vissa försäkringsföretag, ska förmedlaren även ange namnen på de aktuella företagen. För en kund är det naturligtvis viktigt att veta om den förmedlare som kunden anlitar tillhandahåller rådgivning grundad på en opartisk och personlig analys. Syftet med informationskraven är att kunden ska ges möjlighet att bedöma och värdera de förslag på försäkringslösning som lämnas av förmedlaren i det enskilda fallet. Informationskravet är dess- utom direkt kopplat till de uppföranderegler som ställs upp i direktivet för distributörer som uppger sig ge opartisk rådgivning och till de ytter- ligare villkor som enligt förslagen i denna proposition ska gälla vid sådan rådgivning (se avsnitt 9 om regler för verksamheten). De nu aktuella informationskraven i försäkringsdistributionsdirektivet motsvarar dem i försäkringsförmedlingsdirektivet (artikel 12 andra stycket). De kraven har genomförts i svensk rätt i bestämmelser i lagen om försäkringsförmedling (6 kap. 2 § första stycket 1–3 och andra stycket). För att genomföra reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet bör de bestämmelserna i lagen om försäkringsförmedling föras över till den nya lagen om försäkringsdistribution. 10.2.3Information om pris och ersättningar Regeringens förslag: En försäkringsförmedlare ska innan ett försäkringsavtal ingås lämna information till kunden om vilken form av ersättning som förmedlaren erhåller för försäkringsavtalet, vem eller vilka som betalar ersättningen och storleken på ersättningen eller, om detta inte är möjligt, grunderna för hur ersättningen bestäms. Ett försäkringsföretag ska innan ett försäkringsavtal ingås lämna information till kunden om formen av den ersättning som före- tagets anställda tar emot för försäkringsavtalet. Sidoverksamma försäkringsförmedlare och anknutna sidoverk- samma försäkringsförmedlare ska innan ett försäkringsavtal ingås lämna information till kunden om formen av den ersättning som tas emot för försäkringsavtalet. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om försäkringsdistributörers skyldighet att lämna information om pris och ersättningar. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anser att samma informa- tionskrav som ställs på försäkringsförmedlare bör ställas även på sido- verksamma försäkringsförmedlare. Enligt är det trots en mer transparent redovisning av ersättningar svårt för konsumenter att värdera om ersättningen är att anse som ”hög” eller ”låg”. Skälen för regeringens förslag Enligt försäkringsdistributionsdirektivet är försäkringsförmedlare och försäkringsföretag skyldiga att lämna viss information till sina kunder om den ersättning som tas emot för försäkringsavtalet (artikel 19.1 d och e och 19.2–19.5). En försäkringsförmedlare är enligt direktivet skyldig att informera kunden om arten av den ersättning som tas emot för försäkringsavtalet samt lämna uppgift om huruvida förmedlaren avseende avtalet arbetar på grundval av ett arvode som betalas direkt av kunden, en provision av något slag, någon annan typ av ersättning eller en kombination av de angivna ersättningstyperna. Endast om arvodet ska betalas direkt av kunden är förmedlaren skyldig att informera om arvodets storlek eller, om det inte är möjligt, metoden för att beräkna beloppet. Försäkringsföretag ska enligt direktivet informera sina kunder om arten av den ersättning som tas emot av företagets anställda för försäkrings- avtalet. För såväl försäkringsförmedlare som försäkringsföretag gäller en skyldighet att lämna sådan information i samband med varje betalning som kunden gör inom ramen för försäkringsavtalet efter det att det ingåtts. Informationen behöver dock inte lämnas på nytt om det är fråga om löpande premiebetalningar eller andra planmässiga betalningar som kunden gör inom avtalet (artikel 19.3 och 19.5). Försäkringsförmedlare som bedriver förmedling som sidoverksamhet är endast skyldiga att informera sina kunder om arten av den ersättning som tas emot för försäkringsavtalet (artikel 21). I försäkringsförmedlingsdirektivet finns inga informationskrav som mot- svarar reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet om information om pris och ersättningar. I försäkringsförmedlingsdirektivet ställs det endast vid telefonförsäljning till konsumenter upp ett krav på att förmedlaren ska lämna information om priset för tjänsten (artikel 13.3). Trots detta infördes vid genomförandet i svensk rätt av det direktivet ett allmänt krav i lagen om försäkringsförmedling på prisinformation för försäkrings- förmedlare (6 kap. 1 § första stycket 5). Det kravet innebär att en försäkringsförmedlare ska lämna information till kunden om priset för försäkringsförmedlingen eller grunderna för hur priset bestäms och om provision eller annan ersättning kan förväntas bli betald av annan än kunden. I föreskrifter och allmänna råd om försäkrings- förmedling finns detaljerade bestämmelser om information om pris och ersättningar. De innebär att en försäkringsförmedlare bl.a. ska informera kunden om all ersättning som förmedlaren får för försäkringsförmed- lingen, oavsett om den betalas av någon annan än kunden eller inte (6 kap. 5 §). Informationen ska som huvudregel avse storleken på ersätt- ningen eller, om detta inte är möjligt, grunderna för hur ersättningen bestäms. I förekommande fall ska information även lämnas om ersättning till förmedlarens anställda eller uppdragstagare. Särskilda bestämmelser finns även för vissa former av ersättningar (6 kap. 6–11 §§). Mot bakgrund av det som anförs ovan kan det konstateras att den nu- varande informationsskyldigheten som gäller för försäkringsförmedlare enligt lagen om försäkringsförmedling i allt väsentligt uppfyller de krav som ställs upp för försäkringsförmedlare i försäkringsdistributions- direktivet. Genom föreskrifter gäller dock en informationsskyldighet för försäkringsförmedlare som är mer långtgående än den som anges i direktivet. De nuvarande informations- kraven i föreskrifter bör vara befogade även i fort- sättningen. Många kunder på försäkringsmarknaden befinner sig, som nämns i avsnitt 10.1, i ett stort informations- och kunskapsunderläge i förhållande till dem som säljer försäkringsprodukterna. Det är därför viktigt att kunderna får fullständig och tydlig information. En naturlig och rimlig utgångspunkt måste därför vara att den som anlitar en försäkringsförmedlare alltid ska få en klar och tydliginformation om vilka ersättningar och kostnader som inryms i priset. Att det råder öppenhet och tydlighet gentemot kunden när det gäller pris och kostnader är alltid väsentligt, men särskilt viktigt när det gäller försäkrings- förmedlare eftersom dessa kan bli ersatta för sitt arbete på olika sätt. I de fall en försäkringsförmedlare får ersättning för sitt arbete genom provision som betalas av försäkringsgivaren får det antas att kostnaden för detta ytterst kommer att belasta kunden eller i vart fall kollektivet av försäkringstagare. Utan en öppen redovisning av dessa kostnader är det svårt för kunden att överblicka vilket faktiskt pris som han eller hon slutligen kommer att få betala för det arbete som utförs av försäkrings- förmedlaren (jfr prop. 2004/05:133 s. 83–85). Det finns med hänsyn till det anförda skäl för att det enligt den nya lagen om försäkringsdistribution bör gälla en informationsskyldighet för försäkringsförmedlare som går utöver det som krävs enligt försäkrings- distributionsdirektivet och som i större utsträckning motsvarar de krav som finns i föreskrifter och allmänna råd om försäkringsförmedling när det gäller information om pris och ersätt- ningar. I den nya lagen bör det dock, till skillnad från i lagen om försäkringsförmedling, uttryckligen anges att en försäkringsförmedlare, som huvudregel, ska vara skyldig att informera kunden om formen av och storleken på den eller de ersättningar som förmedlaren tar emot med anledning av försäkringsavtalet och om vem eller vilka som betalar Genom att införa ett sådant informationskrav i den nya lagen understryks vikten av tydlig och fullständig prisinformation till kunderna. Det innebär således ett längre gående krav än det i försäkrings- distributionsdirektivet. Kravet stärker kundskyddet i förhållande till det som gäller enligt direktivet och är därför ett sådant strängare krav som medlemsstaterna får införa (se skäl 3). Det innebär att det i lagen om försäkringsdistribution ställs upp informationskrav för försäkringsförmedlare som är mer likvärdiga de krav som ställs upp för värdepappersinstitut (jfr artikel 29 i försäkringsdistributionsdirektivet och artikel 24.4 i MiFID II, som i svensk rätt har genomförts i 9 kap. 15 § lagen om värdepappersmarknaden). Det är självfallet viktigt att kunden får tydlig prisinformation oavsett om kunden köper försäkringsprodukten via en försäkringsförmedlare eller direkt av ett försäkringsföretag. Försäkringsföretag bör därför redan av denna anledning också omfattas av en sådan informationsskyldighet. Det är också nödvändigt att ställa upp ett informationskrav för försäkringsföretag för att undvika den snedvridning av konkurrensen som skulle uppstå om försäkringsföretag inte skulle omfattas av informations- krav och därmed uppmuntrades att sälja sina produkter direkt till kunderna snarare än via förmedlare i syfte att undvika sådana krav (jfr skäl 41 till direktivet). De krav på information om ersättningar som ställs upp i försäkringsdistributionsdirektivet för försäkringsföretag bör enligt regeringens mening vara tillräckliga. Det finns därför inte skäl att för försäkringsföretagen införa en informationsskyldighet som går utöver den i direktivet. Regeringen gör, till skillnad från , även när det gäller sidoverksamma försäkringsförmedlare bedömningen att de informations- krav som ställs upp i direktivet är tillräckliga. Enligt den nya lagen om försäkringsdistribution kommer det inte att vara tillåtet för sido- verksamma försäkringsförmedlare att distribuera försäkringsbaserade investeringsprodukter (se avsnitt 11.2). Risken för att intressekonflikter uppkommer i den verksamhet som sidoverksamma förmedlare bedriver bör därmed inte vara lika stor som i verksamhet som får bedrivas av försäkringsförmedlare. Regeringen anser därför sammantaget att det informationskrav som ställs upp i direktivet är proportionerligt och att det inte finns skäl att för sidoverksamma försäkringsförmedlare, på mot- svarande sätt som föreslås för försäkringsförmedlare, införa en informationsskyldighet som går utöver den i direktivet. Det informationskrav som i direktivet anges för sidoverksamma försäkringsförmedlare bör vidare, enligt vad som anförs ovan, gälla även för anknutna sidoverksamma försäkringsförmedlare. Enligt försäkringsdistributionsdirektivet är försäkringsförmedlare och försäkringsföretag, som nämns i avsnitt 10.2.3, även skyldiga att lämna information till kunden samband med varje betalning som kunden gör inom ramen för försäkringsavtalet efter det att det ingåtts. Informationen behöver dock inte lämnas på nytt vid löpande premiebetalningar eller andra planmässiga betalningar (artikel 19.3 och 19.4). Det informations- kravet i direktivet får anses genomfört genom förslaget i avsnitt 10.3 att information ska lämnas till kunden även vid förnyelse eller ändring av försäkringsavtalet, om det behövs. 2017/18:216 Avslutningsvis bör även nämnas att de allmänna informationskrav avseende pris och ersättning som anges i direktivet kompletteras av mer omfattande informationskrav för försäkringsförmedlare och försäkrings- företag som distribuerar försäkringsbaserade investeringsprodukter (artikel 29). Dessa krav behandlas i avsnitt 11. Information vid förnyelse och ändring av Regeringens förslag: Information ska lämnas till kunden även vid förnyelse eller ändring av försäkringsavtalet, om det behövs. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tar inte upp frågan. Skälen för regeringens förslag: I försäkringsförmedlingsdirektivet anges att informationen ska lämnas till kunden innan ett första försäk- ringsavtal ingås och vid behov när det ändras eller förnyas (artikel 12.1). De reglerna har genomförts i svensk rätt genom två likalydande bestäm- melser i lagen om försäkringsförmedling (6 kap. 1 § tredje stycket och 2 § tredje stycket). Enligt de båda bestämmelserna ska viss information