prop · H50394 · 2018-02-15 00:00:00 — 2017/18:94 Med ”orörd jordskorpa” avses en jordskorpa som inte är påverkad av mänsklig aktivitet. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4.1. Bestämmelserna i paragrafen är nya och anger vilka som ska likställas med arbetstagare vid tillämpning av lagen. Paragrafen innebär att samma bestämmelser och således samma skydd ska gälla oavsett hur en person är anställd. Det som enligt lagen gäller för arbetstagare ska således gälla alla personer som arbetar i en verksamhet oavsett om personen är an- ställd av verksamhetsutövaren eller av en ”extern arbetsgivare”, dvs. är inhyrd arbetskraft, eller är lärling, praktikant eller studerande. Med ”särskilda uppgifter vid en radiologisk nödsituation” avses upp- gifter som är kopplade till hanteringen av den radiologiska nödsituatio- nen och uppgifter för att mildra dess konsekvenser. Uppgifterna ska vara sådana att personerna kan komma att exponeras för joniserande strålning. Tre kategorier av arbetstagare kan ha ”särskilda uppgifter vid en radiolo- gisk nödsituation”. Den första kategorin avser den som är arbetstagare i en verksamhet med joniserande strålning och enligt gällande beredskaps- plan eller i nödsituationen tilldelats särskilda uppgifter. Den andra kate- gorin rör arbetstagare som av den som ansvarar för räddningsarbetet vid en myndighet har tilldelats särskilda uppgifter i hanteringen av en radio- logisk nödsituation enligt gällande beredskapsplan eller i händelsen har tilldelats särskilda uppgifter. Den tredje kategorin omfattar personer i allmänheten som tilldelats särskilda uppgifter i samband med att en radiologisk nödsituation uppstår av den som ansvarar för räddnings- arbetet på den ansvariga myndigheten. Övriga personer som utför upp- gifter i en radiologisk nödsituation ska behandlas som personer i allmän- heten och inte som en arbetstagare. Jfr kommentaren till 1 kap. 6 § för innebörden av ”radiologisk nöd- situation”. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.6.1. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 5 b §, 12 § andra stycket och 23 § andra stycket. Den innehåller en upplysningsbestämmelse om att det finns ytterligare bestämmelser i vissa andra lagar som anges i paragrafen. Liknande bestämmelser finns i den nuvarande lagen men upplysningen utvidgas. Listan över lagar är inte uttömmande. Det kan således finnas bestäm- melser även i andra lagar än de som räknas upp som gäller verksamheter och åtgärder som avses i strålskyddslagen. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.2. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 3 § (se prop. 1987/88:88 s. 66 och 67) och ger regeringen eller den myndighet som regeringen bestäm- mer möjlighet att meddela föreskrifter om undantag från lagen. Para- grafen genomför delvis artikel 26 och 30 i strålskyddsdirektivet. Med ”tekniska anordningar som kan alstra strålning” i första stycket första punkten avses tekniska anordningar som kan alstra joniserande eller icke-joniserande strålning. Med tekniska anordningar som kan alstra joniserande strålning avses anordningar som inte innehåller radioaktiva ämnen men ändå kan avge joniserande strålning, t.ex. röntgenapparater. Med stöd av normgivningsbemyndigandet får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrifter om undantag för radioaktiva material. I enlighet med ordförklaringen i 1 kap. 5 § avses med ”radioaktivt material” både radioaktiva ämnen och material som innehåller radioaktiva ämnen. Undantag kan t.ex. ges från tillstånds- eller anmälningsplikt för verksamheter som endast befattar sig med små mängder radioaktiva ämnen. Med stöd av normgivningsbemyndigandet i andra punkten får reger- ingen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela föreskrif- ter om s.k. friklassning. Det innebär att material, byggnadsstrukturer och områden som kan ha förorenats av radioaktiva ämnen från en verksamhet med joniserande strålning undantas från lagens krav om de inte behöver regleras från strålskyddssynpunkt. Det innebär att lagen inte behöver tillämpas på t.ex. material som innehåller en så liten mängd radioaktiva ämnen att det endast kan ge upphov till en mycket liten stråldos. Med ”strålskyddssynpunkt” avses, i överenstämmelse med lagens syfte enligt 1 kap 1 §, skydd för människa och miljö mot skadlig verkan av strålning. Det innebär att skyldigheterna ska vidtas i den utsträckning som behövs för att skydda människor och miljön mot skadlig verkan av strålning. Bemyndigandet avseende friklassning gäller både situationer där något har förorenats och där det finns en risk att det har förorenats. Föreskrifter om friklassning kan innebära att visst material får friklassas genom ett ställningstagande av verksamhetsutövaren eller att t.ex. områden och byggnadsstrukturer får friklassas genom ett beslut av en myndighet. Med ”områden” avses både mark- och vattenområden. Med ”byggnadsstrukt- urer” avses förutom själva byggnaden även t.ex. avloppsledningar och källare. Bemyndigandet att meddela föreskrifter om undantag omfattar i tredje punkten även verksamheter som bedrivs och åtgärder som vidtas i en om- givning med joniserande strålning. Jfr kommentaren till 1 kap. 8 § för innebörden av ”omgivning med joniserande strålning”. Enligt andra stycket får föreskrifterna inte avse undantag som kan antas medföra en oacceptabel risk för att människor eller miljön utsätts för skadlig verkan av strålning. Föreskrifter om undantag kan t.ex. med- delas när strålningsriskerna är så små att reglering inte behövs. I bedömningen av vad som är en ”oacceptabel risk” kan hänsyn tas till hur risken förhåller sig till nyttan med undantaget, dvs. att den riskökning som undantaget innebär är acceptabel med hänsyn till t.ex. den admi- nistrativa eller ekonomiska börda som avsaknaden av undantag leder till. Bestämmelserna behandlas i avsnitt 6.4.2. Paragrafen motsvarar delvis nuvarande 4 § och innehåller ett bemyndi- gande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter för totalförsvaret som avviker från lagen. 2017/18:94 de lydelse omfattar normgivningsbemyndigandet endast regeringen. Pa- ragrafen omfattar även ”den myndighet som regeringen bestämmer”. Be- gränsningen av nuvarande lydelse av normgivningsbemyndigandet som innebär att bemyndigandet endast gäller om föreskrifterna är nödvändiga för att stärka försvarsberedskapen på grund av rådande särskilda förhål- landen tas bort. 1987/88:88 s. 67 och 68. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4.2 och 6.6.5. Bestämmelserna i paragrafen är nya och ger i första stycket den myndig- het som regeringen bestämmer möjlighet att i fråga om medicinsk kont- roll, radioaktivt material eller tekniska anordningar som innehåller radio- aktiva ämnen eller kan alstra strålning besluta om dispenser i enskilda fall. Med stöd av bemyndigandet kan den myndighet som regeringen be- stämmer även i ett enskilt fall besluta om dispens för radioaktiva mate- rial. I enlighet med ordförklaringen i 1 kap. 5 § avses med ”radioaktivt material” både radioaktiva ämnen och material som innehåller radio- aktiva ämnen. Med ”tekniska anordningar som kan alstra strålning” avses tekniska anordningar som kan alstra joniserande eller icke-joniserande strålning. Med tekniska anordningar som kan alstra joniserande strålning avses an- ordningar som inte innehåller radioaktiva ämnen men ändå kan avge joniserande strålning, t.ex. röntgenapparater. En dispens får enligt andra stycket förenas med villkor. Dispensen får enligt tredje stycket inte innebära en oacceptabel risk för att människor eller miljön utsätts för skadlig verkan av strålning. I be- dömningen av vad som är en ”oacceptabel risk” kan hänsyn tas till hur risken förhåller sig till nyttan med dispensen dvs. att den riskökning som dispensen innebär är acceptabel med hänsyn till t.ex. den administrativa eller ekonomiska börda som avsaknaden av dispens leder till. Bestämmelserna behandlas i avsnitt 6.4.2 Bestämmelserna i paragrafen är nya och innebär att en dispens helt eller delvis får återkallas. Återkallelse av en dispens ska ske endast i undan- tagsfall. Om dispensen endast åsidosatts i något avseende som är av mindre vikt, bör dispensen inte återkallas. Endast vid mer allvarliga eller upprepade försummelser från dispensinnehavarens sida eller om det annars finns synnerliga skäl bör återkallelse ske. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.4.2. Under rubriken ”Grundläggande bestämmelser om skydd mot joniseran- de strålning” samlas bestämmelserna om berättigande, optimering och dosgränser, vilka utgör hörnstenarna för strålskyddet. Även de övriga grundläggande principerna för strålskyddet samlas i kapitlet. Paragrafen motsvarar delvis bestämmelser i nuvarande föreskrifter. Paragrafen genomför artikel 5. a, 19.1 och 19.4 i strålskyddsdirektivet i fråga om berättigande av verksamheter i planerade exponeringssituationer och artikel 55 i fråga om berättigande av verk- samheter med medicinsk exponering. Av paragrafen framgår att det är förbjudet att bedriva en verksamhet med joniserande strålning som inte är berättigad. Jfr kommentaren till 1 kap. 7 och 10 §§ för innebörden av ”verksamhet med joniserande strålning” och ”berättigade verksamheter”. Alla verksamheter med joniserande strålning ska enligt bestämmelsen vara berättigade. Det gäller således både verksamheter som är tillstånds- pliktiga och sådana som inte är det. För tillståndspliktiga verksamheter fattas beslut om verksamheten är berättigad eller inte av tillståndsmyndigheten i prövningen av tillståndet. Det är dock verksamhetsutövaren som i ärenden om tillstånd ska visa att verksamheten är berättigad. Tillståndsinnehavaren behöver inte löpande bedöma om verksamheten är berättigad utan tillståndsinnehavaren bör kunna förlita sig på den bedömning som gjordes när tillståndet gavs fram till dess annat beslutas av tillståndsmyndigheten. Om det framkommer nya uppgifter som medför att verksamheten är berättigad kan tillståndet komma att omprövas och återkallas. De verksamheter för vilka det enligt föreskrifter som har meddelats med stöd av 6 kap. 6 § gäller anmälningsplikt i stället för tillståndsplikt ska som huvudregel anses vara berättigade. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer har också möjlighet att med stöd av 3 kap. 4 § meddela föreskrifter om vilka verk- samheter som ska anses berättigade och vilka som inte ska anses berätti- gade. Förbuden i 5 kap. 6 och 7 §§ mot att tillsätta radioaktiva ämnen i vissa varor är uttryck för en bedömning av att åtgärden inte är berättigad. I verksamheter som innefattar medicinska bedömningar ska berättigan- debedömningen ske i tre nivåer. Den första nivån är berättigandebedöm- ningen av verksamheten och den bedömningen ska ske med stöd av denna paragraf. Resterande nivåer beskrivs under kommentaren till 2 §. För verksamheter med joniserande strålning är det inte varje åtgärd som vidtas i verksamheten som ska vara berättigad utan själva verksam- heten i stort. Hur en enskild åtgärd ska hanteras från strålskyddssynpunkt regleras genom principen om optimering i 5 §. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.1. Paragrafen motsvarar delvis bestämmelser i nuvarande föreskrifter. Paragrafen genomför artikel 55.1 och 55.2 a i strålskyddsdirektivet i fråga om berättigande av metoder för medicinsk exponering och artikel 19.4, 55.1 och 55.2 b i strålskyddsdirektivet i fråga om berättigande av medicinsk exponering med joniserande strål- ning för en enskild person samt artikel 22 avseende berättigande vid ex- ponering av människor i icke-medicinskt avbildningssyfte. Paragrafen innebär att den som bedriver en verksamhet där det används en metod med joniserande strålning för medicinsk exponering eller för avbildning av en människa utan medicinskt syfte ska se till att metoden 2017/18:94 är berättigad och att det i varje enskilt fall innan en person exponeras för strålning säkerställs att exponeringen är berättigad. Jfr kommentaren till 1 kap. 4 och 10 §§ för innebörden av ”medicinsk exponering” och ”berät- tigade metoder, åtgärder och verksamheter”. I verksamheter som innefattar medicinska bedömningar eller avbild- ning utan medicinskt syfte av en människa ska berättigandebedömningen ske i tre nivåer. Den första nivån är berättigandebedömning av verksam- heten och den bedömningen ska ske med stöd av 1 §. Den andra och tredje nivån innebär att de metoder som används och exponeringen i det enskilda fallet ska vara berättigade. Den bedömningen ska ske med stöd av vad som anges i denna paragraf. Det är den som bedriver verksamheten som ska se till att metoderna och exponeringen i ett enskilt fall är berättigade. I förarbetena till den nuvarande strålskyddslagen framgår att den som bedriver verksamheten är den som är ansvarig för verksamheten (prop. 1987/88:88 s. 22, 69 och 71). Med uttrycket ”den som bedriver en verksamhet” avses således den eller de juridiska eller fysiska personer som ansvarar för en verksamhet eller en del av en sådan genom att driva eller inneha verksamheten eller på annat sätt ha rätt att fatta avgörande ekonomiska beslut om verksam- heten. En juridisk person definieras i de allra flesta fall av ett organisa- tionsnummer. En fysisk person definieras av ett personnummer. I vissa situationer kan det vara svårt att bedöma vilken juridisk eller fysisk person som ska betraktas som verksamhetsutövare. Avgörande för den bedömningen är vem som har haft den faktiska och rättsliga rådigheten över verksamheten. Ofta är det en juridisk person som bedriver och så- ledes är ansvarig för en verksamhet. Det innebär att det i praktiken är den högsta ledningen, såsom styrelsen eller verkställande direktören, i före- taget, föreningen eller en annan organisation som är ansvarig. Om någon bedriver en verksamhet på uppdrag av någon annan, kan uppdragsgiva- ren vara att se som verksamhetsutövare. Detta hindrar inte att även upp- dragstagaren kan ha ett självständigt ansvar för sin verksamhet. I dessa fall är omständigheterna i det enskilda fallet avgörande. Avgörande kan bl.a. vara med vilken självständighet verksamheten har bedrivits eller vilken varaktighet avtalsförhållandet har haft. Att skyldigheterna i paragrafen följs kan säkerställas genom att verk- samhetsutövaren håller sig uppdaterad och t.ex. ser till att det finns till- räckliga rutiner i organisationen. Paragrafen vänder sig inte till den en- skilde läkaren eller övrig hälso- och sjukvårdspersonal. Att hälso- och sjukvårdspersonal ska utföra sitt arbete i överensstämmelse med veten- skap och beprövad erfarenhet och att dessa är skyldiga att bidra till att hög patientsäkerhet upprätthålls regleras i annan lagstiftning, se t.ex. 6 kap. 1 och 4 §§ patientsäkerhetslagen (2010:659). Paragrafen innebär att både undersöknings- eller behandlingsmetoden och exponeringen i ett enskilt fall ska vara berättigad. Även om en metod är berättigad ska således syftet med exponeringen och personens indivi- duella förutsättningar bedömas. Olika personers hälsotillstånd och övriga förutsättningar kan ge upphov till skilda bedömningar. Bedömningen ska ske innan undersökningen eller behandlingen genomförs. En berättigad metod, som är det som i första hand ska användas, kan således vara olämplig att använda i ett enskilt fall eller så kan en metod som inte är generellt berättigad vara berättigad att använda i ett enskilt fall under sär- skilda omständigheter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.1. Paragrafen motsvarar delvis bestämmelser i nuvarande föreskrifter. Paragrafen genomför artikel 5. a och 19.1 i strål- skyddsdirektivet i fråga om berättigande av åtgärder i befintliga expone- ringssituationer. Den innebär att den som är ansvarig för en åtgärd som vidtas i en omgivning med joniserande strålning eller i samband med en radiologisk nödsituation ska se till att åtgärden är berättigad, om den medför ändrad exponering för joniserande strålning. Jfr kommentaren till 1 kap. 6, 8 och 10 §§ för innebörden av ”radiolo- gisk nödsituation”, ”omgivning med joniserande strålning” och ”berätti- gade åtgärder”. En åtgärd är en handling som är så tillfällig att den inte täcks av vad man normalt menar med att bedriva en verksamhet. Det innebär inte att åtgärden i sig inte kan pågå , t.ex. vid utrymning av ett för- orenat område, eller ske vid upprepade tillfällen. En åtgärd kan vara något som görs fristående från en verksamhet, men den kan också utföras inom en verksamhet. Med att ”en åtgärd medför ändrad exponering” avses att den åtgärd som vidtas ska medföra en ändrad exponering jämfört med att åtgärden inte vidtogs alls. Alla åtgärder som vidtas i en gruva som innebär att arbetstagare exponeras för radon innebär en ändrad exponering jämfört med att åtgärden inte vidtas alls. Dessa åtgärder ska således vara berät- tigade för att få vidtas. En berättigandebedömning kan dock göras för en viss åtgärd för ett visst intervall av exponering vilket i praktiken innebär att en berättigandebedömning inte behöver ske varje gång åtgärden vidtas om förutsättningarna för bedömningen inte ändrats. Med uttrycket ”ändrad exponering” avses såväl ökad som minskad exponering av strålning. Det innebär att även åtgärder som vidtas för att minska exponeringen ska vara berättigade. Det gäller t.ex. evakuering av människor från ett område som blivit förorenat efter en radiologisk nödsituation. Paragrafen innefattar både pågående radiologiska nödsituationer och situationer som följer av en radiologisk nödsituation. Med situationer som följer av en radiologisk nödsituation avses exempelvis en situation som följer av en kärnkraftsolycka som medfört utsläpp av radioaktiva ämnen. En situation som följer av en radiologisk nödsituation uppstår i huvudsak efter stora olyckor och inte som ett resultat av mindre inciden- ter. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med stöd av 4 § meddela föreskrifter om vilka åtgärder som ska anses berätti- gade. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.1. Bestämmelserna i paragrafen är nya. I paragrafen ges ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att med- dela ytterligare föreskrifter om berättigande av verksamheter, metoder och åtgärder. Av föreskrifterna kan t.ex. framgå vilka verksamheter och åtgärder som är eller inte är berättigade och hur en berättigandebedöm- ning ska göras. Jfr kommentaren till 1 kap. 10 § för innebörden av berät- tigade metoder, åtgärder och verksamheter. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.1. Paragrafen motsvarar delvis bestämmelser i nuvarande föreskrifter. Paragrafen genomför artikel 5. b och 32. b i strål- skyddsdirektivet i fråga om optimering av strålskydd. Paragrafen innebär att den som bedriver en verksamhet eller är ansvarig för en åtgärd som kan innebära att en människa exponeras för joniserande strålning ska optimera strålskyddet genom att så långt som det är möjligt och rimligt med hänsyn till befintlig teknisk kunskap samt ekonomiska och samhäl- leliga faktorer begränsa sannolikheten för exponering, antalet personer som exponeras och storleken på den individuella stråldosen. Jfr kommentaren till 2 och 3 §§ för innebörden av ”den som bedriver en verksamhet” och ”åtgärd”. Paragrafen kompletterar bestämmelserna om berättigande i 1 och 3 §§. För att det ska var aktuellt att optimera strålskyddet i en verksamhet eller för en åtgärd måste denna först ha bedömts berättigad. Enligt paragrafen ska strålskyddet vara optimerat, vilket ska bedömas utifrån ett helhetsperspektiv. Detta innebär t.ex. att utrustning ska använ- das, arbetet organiseras och metoder utarbetas på ett sådant sätt att krite- rierna i punkterna 1–3 uppfylls, dvs. så att onödiga stråldoser undviks. Dosminskningen ska dock inte innebära att syftet med verksamheten eller åtgärden går förlorad och därmed nyttan med verksamheten eller åtgärden. I det fallet upphör även berättigandet enligt 1–4 §§. Optimering av strålskydd ska tillämpas i alla verksamheter och för alla åtgärder. Det innefattar verksamheter med joniserande strålning, verk- samheter som bedrivs och åtgärder som vidtas i en omgivning med joni- serande strålning samt åtgärder som vidtas i samband med en radiologisk nödsituation. Optimering av strålskyddet ska ske både av verksamheten i stort och för varje enskild åtgärd som vidtas i verksamheten. Optimering är en kontinuerlig process som ska göras löpande av verksamhetsutöva- ren. Bestämmelsen innebär att det är strålskyddet som helhet som ska opti- meras. Optimeringen av de enskilda åtgärderna ska således göras utifrån vad som ger det bästa strålskyddet totalt sett. Vid optimering av strålskyddet ska i bedömningen av vad som är ”så långt som möjligt och rimligt” hänsyn tas till befintlig teknisk kunskap samt ekonomiska och samhälleliga faktorer. Det innebär att hänsyn ska tas till utvecklingen av nya metoder och tekniker liksom till förändringar i ekonomiska förutsättningar. En åtgärd som inte ansågs praktiskt möjlig att genomföra kan anses rimlig att genomföra. Det innebär även att hänsyn ska tas till kostnaden för att in- föra en skyddsåtgärd i förhållanden till den minskade risk eller dos som uppnås med åtgärden. Med samhälleliga faktorer avses t.ex. den nytta som strålningen i en verksamhet bidrar till i samhället, eventuell oro som kan finnas och förväntningar som samhället har på att strålningsrisken från en verksamhet ska vara liten. Paragrafen om optimering gäller endast åtgärder och verksamheter som innebär att en människa exponeras för joniserande strålning. När det gäller skyddet för miljön gäller istället bestämmelserna om exponering av miljön, avfall och utsläpp i 9 §. När man har fattat ett beslut om att en medicinsk exponering är berätti- gad, ska strålskyddet optimeras utifrån patientens förutsättningar och den aktuella frågeställningen. Optimering av strålskyddet vid medicinsk ex- ponering innebär inte nödvändigtvis en minskning av stråldosen till patienten. Det viktiga inom vården är att få det undersöknings- eller be- handlingsresultat som eftersträvas. Stråldosen till patienten utgår från patientens medicinska vårdbehov. Det gäller t.ex. vid strålbehandling av cancertumörer där stråldosen till sjuk vävnad ska vara så hög att den avsedda terapeutiska effekten uppnås medan stråldosen till andra delar av kroppen ska bli så låg som det är möjligt och rimligt. Optimering av strålskyddet i verksamheter som bedrivs i en omgivning med joniserande strålning kan t.ex. vara administrativa åtgärder som planering av arbets- schema för personer som exponeras i sitt arbete. Bestämmelsen behandlas i avsnitt 6.5.1. Bestämmelserna i paragrafen är nya. De innebär att en fastighetsägare ska optimera strålskyddet genom att vidta åtgärder för att hålla radon- halten så låg som det är möjligt och rimligt i lokaler som allmänheten har tillträde till och i bostäder. Även 5 § om optimering av strålskyddet gäller för radon i lokaler och bostäder. Paragrafen gäller dock endast för verksamhetsutövare och de som är ansvariga för en åtgärd. Den ansvariga enligt 5 § är inte alltid densamma som fastighetsägaren. Bestämmelsen innebär således att en liknande optimeringsskyldighet som i 5 § även gäller för fastighetsägare avseende radon. Ansvaret för radonåtgärder i en lokal kan därför åligga både fastighetsägaren och en verksamhetsutövare som bedriver verksam- het i en lokal med höga radonvärden. Vad som avses med ”så långt som det är möjligt och rimligt” måste bedömas från fall till fall. Exempelvis kan en åtgärd för att sänka radon- halten som är orimlig att kräva i en befintlig byggnad vara rimlig att krä- va vid nybyggnation. I normalfallet bör utgångspunkten vara att radon- halten ska vara lägre än den referensnivå som anges i föreskrifter som har meddelats med stöd av 3 kap. 7 §. Är det inte möjligt bör en bedöm- ning göras av vilken radonhalt som kan anses möjlig och rimlig. Bestämmelser om fastighetsägares ansvar för radon i bostäder och lokaler finns även i 9 kap. 9 § .