prop · H60316 · 2018-11-27 00:00:00 — Av avsnitt 13 framgår att en polismans rätt att söka efter vapen och andra farliga föremål i fordon utvidgas till att omfatta även båtar. Detta bedöms inte medföra kostnadsökningar för det allmänna. Regeringens förslag: Den nya lagen och de författningsändringar som i övrigt föreslås ska träda i kraft , då lagen om Kust- bevakningens medverkan vid polisiär övervakning ska upphöra att gälla. Regeringens bedömning: Det krävs inte några särskilda övergångs- bestämmelser. Utredningens förslag och bedömning överensstämmer med regering- ens. Utredningen föreslog dock ikraftträdande . Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter. Utkastets förslag och bedömning överensstämmer med regeringens. Utkastet föreslog dock ikraftträdande . Remissinstanserna har inte några särskilda synpunkter på förslaget och bedömningen. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Det har funnits ett behov av en översyn av den lagstiftning som ligger till grund för större delen av myndighetens verksamhet. har vid- tagit åtgärder för att förbereda sig för den nya lagstiftningen. Det är därför angeläget att den nya lagstiftningen träder i kraft , vilket bedöms vara . Den föreslagna nya lagen och övriga förslag till författningsändringar rör i huvudsak regler om straffprocessuella befogenheter eller tillsyns- befogenheter. Sådana regler kräver inte några övergångsbestämmelser. De nya ersättningsbestämmelserna i lagen om ersättning vid frihets- berövanden och andra tvångsåtgärder blir tillämpliga i fråga om skadefall som inträffar efter ikraftträdandet. Detta följer av allmänna rättsgrund- satser och behöver inte regleras i särskilda övergångsbestämmelser (se prop. 1972:5 s. 593). Inte heller i övrigt behövs det några övergångsbestämmelser. 16.1Förslaget till kustbevakningslag (2019:000) 1 § I denna lag finns bestämmelser om vilka uppgifter och vilken rätt som och en tjänsteman vid (kustbe- vakningstjänsteman) har att självständigt ansvara för eller biträda en annan myndighet i verksamhet som avser brottsbekämpning och ord- ningshållning. I lagen finns även vissa allmänna bestämmelser om en kustbevaknings- tjänstemans medel för att genomföra en tjänsteåtgärd vid kontroll och tillsyn. och en kustbevakningstjänstemans uppgifter att bed- riva kontroll och tillsyn framgår av särskilda bestämmelser eller författ- ningsenliga överenskommelser med andra myndigheter. Paragrafen ger en allmän beskrivning av lagens innehåll. finns i avsnitt 6.2. Av första stycket framgår bl.a. att lagen innehåller bestämmelser som reglerar de uppgifter som och en tjänsteman vid (kustbevakningstjänsteman) har. tjänsteman är den som har genomgått och godkänts vid föreskriven utbildning i enlighet med föreskrifter och allmänna råd om behörighet att utöva rättsliga befogenheter. Med brottsbekämpning avses all verksamhet för att förebygga, för- hindra, upptäcka, ingripa vid misstanke om, utreda och beivra brott och Med ordningshållning avses åtgärder för att före- bygga och ingripa mot störningar av den allmänna ordningen eller säker- Med kontroll och tillsyn i andra och tredje styckena avses fullgörandet av författningsreglerade uppgifter som har till syfte att kontrollera efter- levnaden av en viss författning eller annan bindande föreskrift. en mängd särskilda bestämmelser och överenskommelser som reglerar kontroll och tillsyn. Det kan exempelvis röra sig om fiskekontroll (34 § fiskelagen [1993:787]). kommelser grundar sig t.ex. på 6 kap. 1 § förordningen (1980:789) om åtgärder mot förorening från fartyg och 4 § förordningen (2006:1213) om Paragrafen har fått sin utformning efter synpunkter från Lagrådet. 2 § Särskilda bestämmelser om och en kustbevak- ningstjänstemans rätt att ingripa mot brott finns i 1. lagen (2000:1225) om straff för smuggling, och 2. lagen (2008:322) om och befogen- Prop. 2018/19:16 heter att ingripa mot rattfylleribrott. Paragrafen innehåller en upplysning om att det i andra lagar finns sär- skilda bestämmelser om och en kustbevaknings- tjänstemans rätt att ingripa mot brott. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. De medel för att genomföra en tjänsteåtgärd som regleras i denna lag, t.ex. i 2 kap. och 3 kap. 16 §, är dock tillämpliga även vid ingripanden enligt lagen om straff för smuggling och lagen om och Kust- bevakningens befogenheter att ingripa mot rattfylleribrott. 3 § I fråga om och en kustbevakningstjänstemans uppgifter och ansvar för räddningstjänst finns bestämmelser i lagen (2003:778) om skydd mot olyckor. Paragrafen innehåller en upplysning om att det finns en särskild reglering för räddningstjänst. Övervägandena finns i avsnitt 6.2. Enligt förordningen (2007:853) med instruktion för har bl.a. till uppgift att utföra räddningstjänst till sjöss. Denna uppgift omfattas inte av den nya lagen. I paragrafen ges en upplysning om lagen (2003:778) om skydd mot olyckor som ger och en kustbevakningstjänsteman vissa rättsliga befo- genheter, bl.a. som räddningsledare. Inte heller dessa uppgifter omfattas av den nya lagen. 4 § Denna lag gäller inom Sveriges sjöterritorium. Inom vattenområden på land gäller lagen dock endast 1.Vänern och samt och och övrigt vattenområde som förbinder med och Mäla- ren med , och 2.följande sträckor på älvar och andra vattendrag: a)uppströms till Vitakari udde, b)uppströms till , c)uppströms till , d)uppströms till , e)uppströms till i , f)uppströms till Lundåkern, g)uppströms till Dannero, h)uppströms till norra spetsen av Bogrundet, i)uppströms till Essvik, j)Gävleån uppströms till , och k)uppströms till . I paragrafen anges lagens geografiska tillämpningsområde inom Övervägandena finns i avsnitt 7.1. Första stycket anger att lagen gäller inom Sveriges sjöterritorium. Sveriges sjöterritorium omfattar, enligt 1 § lagen (2017:1272) om Sveriges sjöterritorium och maritima zoner, inre vatten och territorial- havet. Inre vatten består av vattenområden på land samt i havet innanför och de baslinjer som följer av och övriga folkrättsliga överenskommelser. sträcker sig från baslinjerna med de begränsningar som följer av över- enskommelser om bl.a. . I andra stycket begränsas lagens geografiska tillämpningsområde när det gäller vattenområden på land, på så sätt att lagen endast gäller inom de områden som räknas upp. Med vattenområden på land avses insjöar, vattendrag och kanaler på land. Vid kusterna belägna hamnar, bukter och vikar samt havsområden (även kanaler) innanför och mellan öar, och skär innanför baslinjerna utgör dock inte vattenområden på land. Regleringen innebär att t.ex. som huvudregel inte omfattas av lagens geografiska tillämpningsområde. 5 § Utanför Sveriges sjöterritorium gäller denna lag inom maritima zoner. Paragrafen behandlar lagens geografiska tillämpningsområde utanför Sveriges sjöterritorium. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. maritima zoner utgörs av kontinentalsockel, ekonomisk zon och angränsande zon. De avgränsas enligt vad som överenskommits med andra stater (5 § lagen [2017:1272] om Sveriges sjöterritorium och zoner). Bestämmelser om kontinentalsockeln finns i lagen (1966:314) om kontinentalsockeln, om den ekonomiska zonen i lagen (1992:1140) om ekonomiska zon och om den angränsande zonen i lagen (2017:1273) om angränsande zon. Vid ingripanden utanför Sveriges sjöterritorium måste frågor om juris- diktion och folkrätt ofta övervägas. Allmänt erkända folkrättsliga grund- satser ska alltid beaktas vid tillämpningen av denna lag, och kan innebära att ett ingripande inte får ske trots att lagen gäller inom detta område. Oavsett vad som i övrigt föreskrivs i lagen hindrar alltså t.ex. immunitet i vissa fall varje typ av ingripande (se bl.a. lagen [1976:661] om immunitet och privilegier i vissa fall). Vidare måste en kustbevakningstjänsteman som avser att ingripa mot ett utländskt fartyg t.ex. beakta att fartyg som bär en annan stats flagg har rätt till oskadlig genomfart av svenskt territorialhav. Ett utökat geografiskt tillämpningsområde 6 § Lagen får tillämpas i ett annat geografiskt område än de som anges i 4 och 5 §§ i den utsträckning som följer av 1.ett författningsenligt uppdrag att biträda , åkla- gare, eller någon annan myndighet med en viss åtgärd, 2.en särskild författningsreglering, eller 3.en författningsenlig överenskommelse med en annan myndighet om kontroll och tillsyn. Lagen får också tillämpas när ett ingripande på territorium påbörjas eller avslutas på land, om den händelse som ligger till grund för ingripandet inträffar till sjöss inom ett område där lagen får tilläm- pas och ingripandet avser ett brott som omfattas av den direkta brottsbe- Prop. 2018/19:16 kämpningen. Paragrafen behandlar ett utökat geografiskt tillämpningsområde i vissa fall. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. I de fall som räknas upp i första stycket får lagen tillämpas i andra geo- grafiska områden än de som anges i 4 och 5 §§. Det innebär att lagen i dessa fall kan få tillämpas t.ex. på land eller utanför maritima zoner. Vid författningsenliga uppdrag enligt den första punkten begränsas det geografiska tillämpningsområdet dels av den huvudansvariga myndig- hetens verksamhetsområde, dels av vilket biträde som begärts. En grund- läggande förutsättning är dock att det är fråga om sådant biträde som regleras i denna lag eller annan författning. Punkt 1 är tillämplig i fråga om alla myndigheter som har en författningsenlig rätt att begära Kust- bevakningens biträde med sådan verksamhet som regleras i denna lag. Bestämmelsen är tillämplig t.ex. om med stöd av 4 kap. 2 § tullförordningen (2016:287) begär medverkan vid tullkontroll på annan plats än i ett hamnområde. Ett exempel på särskild författningsreglering enligt den andra punkten är lagen (2006:263) om transport av farligt gods. Med stöd av den lagen övervakar transport av farligt gods huvudsakligen inom hamnars landområden. Bestämmelsen kan också aktualiseras t.ex. när , med stöd av utlänningslagen (2005:716), kontrollerar passhandlingar i anslutning till sjötrafiken. Denna punkt omfattar vidare författningar som, utöver vad som följer av 5 §, utvidgar lagens tillämp- ningsområde till vissa områden utanför territorium. Som exem- pel på sådana författningar kan nämnas fiskelagen (1993:787), jaktlagen (1987:259), sjötrafikförordningen (1986:300) och lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg. Den tredje punkten gäller enbart för kontroll- och tillsynsverksamhet. Som exempel på en sådan överenskommelse kan 5 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen (2003:364) nämnas. I den lagen anges att Transportstyrelsen utövar tillsyn. Av bestämmelsens andra stycke följer att kan utöva viss tillsyn som annars ankommer på Transportstyrelsen, i den utsträckning som Transportstyrelsen beslutar i samråd med . Bestämmelsen i andra stycket tar t.ex. sikte på situationer där det är nödvändigt att fortsätta med utförandet av en uppgift uppe på land för att kunna fullgöra den. Bestämmelsen kan tillämpas om ett ingripande på- börjas till sjöss, t.ex. om en båtförare ertappas med att köra för fort och därefter flyr upp på land för att undkomma kustbevakningstjänste- männen. Vid tillämpningen av lagen ska sådana begränsningar som följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser beaktas (se kommentaren till 5 §). Gemensamma bestämmelser om brottsbekämpning och ordningshållning 1 § För att genomföra en uppgift i den brottsbekämpande eller ord- ningshållande verksamheten ska en kustbevakningstjänsteman ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Om tvång måste användas ska detta ske endast i den form och den utsträckning som behövs för att uppnå det avsedda resulta- tet. Paragrafen innehåller en proportionalitetsprincip för ingripanden i den brottsbekämpande och ordningshållande verksamheten. Den har ut- formats med 8 § polislagen (1984:387) som förebild. Övervägandena finns i avsnitt 8.1. En kustbevakningstjänsteman är alltid, inför varje typ av åtgärd, skyl- dig att ta ställning till – förutom att ingripandet är författningsenligt – dels om den tilltänkta åtgärden är nödvändig, dels att de skador och olägenheter som ingripandet kan medföra för ett motstående intresse inte står i missförhållande till syftet med åtgärden. Behovet av ingripandet ska således vägas mot de nackdelar som detta kan ha för enskilda. Proportionalitetsprincipen är framför allt viktig vid verkställigheten av en beslutad åtgärd och får särskilt stor betydelse när en tjänsteman använder tvångsmedel. Rubriken närmast före paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Jävsregel för anställda vid 2 § Om det för en anställd vid finns omständigheter som enligt 4 kap. 13 § skulle utgöra jäv, får den an- ställde inte besluta om eller vidta någon åtgärd i brottsbekämpande verksamhet. Jäv får dock inte grundas på en åtgärd som den anställde har vidtagit i tjänsten eller en gärning som har begåtts mot honom eller henne i eller på grund av hans eller hennes tjänst. En anställd vid får inte besluta om eller vidta en åt- gärd i ordningshållande verksamhet om 1.frågan angår honom eller henne själv eller hans eller hennes make, förälder, barn eller syskon eller någon annan närstående, eller om åt- gärden kan antas påverka honom eller henne själv eller någon när- stående i en inte oväsentlig utsträckning, 2.han eller hon eller någon närstående som anges i 1 är ställföre- trädare för den som åtgärden rör eller för någon som kan antas bli påverkad i en inte oväsentlig utsträckning, eller 3.det i övrigt finns någon särskild omständighet som gör att hans eller hennes opartiskhet kan ifrågasättas. Om åtgärden är så brådskande att den inte utan fara kan skjutas upp, får den beslutas eller vidtas trots det som sägs i första och andra styck- ena. En fråga om jäv prövas av . Paragrafen reglerar jäv i den brottsbekämpande och ordningshållande verksamheten. Bestämmelsen har tagits fram med 7 § polislagen (1984:387) och 16 § förvaltningslagen (2017:900) som förebilder. Jäv vid handläggning av förvaltningsärenden regleras även fortsättningsvis i 16–18 §§ förvaltningslagen (2017:900). Övervägandena finns i avsnitt 8.2. Första stycket motsvarar den jävsregel för anställda vid vakningen som tidigare funnits i 7 kap. 9 § . Ingen änd- ring i sak är avsedd. Med ordningshållande verksamhet i andra stycket avses den operativa verksamhet som syftar till att upprätthålla ordningen. Som exempel på beslut eller åtgärder som omfattas kan nämnas omhändertagande, avlägs- nande eller avvisande. Med annan närstående enligt punkt 1 avses bl.a. sambo. Med ställföreträdare enligt punkt 2 avses bl.a. god man, för- valtare eller firmatecknare för bolag, förening, samfund, stiftelse eller någon annan motsvarande inrättning. Sådana omständigheter som avses i punkt 3 kan t.ex. vara att den som vidtar åtgärden har tagit befattning med frågan eller uppträtt som ombud för någon av dem som nämns i punkt 1 och 2 eller på annat sätt företrätt någon av dessa. Situationer som omfattas av tredje stycket är exempelvis gripande eller beslut om omhändertagande som måste göras . Medel för att genomföra en tjänsteåtgärd Preja, borda och föra fartyg till hamn 3 § En kustbevakningstjänsteman har rätt att preja, borda och hålla kvar ett fartyg om det behövs för att ingripa mot en ordningsstörning enligt 5 kap., eller för att hålla förhör enligt 23 kap. som krävs, eller använda tvångsmedel enligt 24–28 kap. . Om det uppenbart behövs för att kunna hindra ord- ningsstörningen eller för att åtgärden enligt ska kunna vidtas, får fartyget även föras till hamn. Om det inte längre finns grund för en sådan åtgärd ska den upphöra. Ett fartyg får inte hållas kvar längre än utan att den tjäns- teman som beslutat om åtgärden anmäler beslutet till sin förman. Om åtgärden inte redan har upphört ska förmannen pröva om beslutet ska bestå. Om det i lag finns avvikande bestämmelser om rätten att preja, borda och föra fartyg till hamn gäller dessa i stället. Paragrafen behandlar en kustbevakningstjänstemans rätt att preja, borda och föra fartyg till hamn i den ordningshållande och brottsbekämpande verksamheten. Bestämmelsen motsvarar i huvudsak regleringen i 11 kap. 14 § lagen (1980:424) om åtgärder mot förorening från fartyg och 4 § lagen (1982:395) om medverkan vid polisiär över- vakning. Bestämmelser om motsvarande rätt i kontrollverksamheten finns i 6 kap. 1 och 3 §§ denna lag. Övervägandena finns i avsnitt 8.3.1. 2018/19:16 Att preja, borda och föra fartyg till hamn kan aktualiseras i samband med t.ex. oljeutsläppsbrott eller fiskebrott. Preja är ett medel för att stoppa t.ex. ett fartyg. Begreppet överens- stämmer med terminologin i 6 kap. sjölagen (1994:1009) och anknyter till de särskilda ansvarsreglerna för befälhavare i 20 kap. 9 § sjölagen. Borda, dvs. ta sig ombord (äntra) ett annat fartyg, är en internationellt vedertagen term som bl.a. förekommer i havsrättskonventionen. Med fartyg avses varje farkost som används eller kan användas till transport på vattnet. Rätten enligt första stycket att preja fartyg gäller när kustbevaknings- tjänstemannen ingriper inom såväl det självständiga verksamhetsområdet som när detta sker som biträde åt en annan myndighet. Bestämmelsen är en ren verkställighetsregel och förutsätter att det finns en rätt att ingripa med stöd av bestämmelserna i t.ex. 5 kap. eller ett beslut av en behörig beslutsfattare om en utredningsåtgärd eller ett tvångsmedel av det slag som anges i paragrafen. Vid tillämpningen ska sådana begränsningar som följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser beaktas (se kommen- taren till 1 kap. 5 §). Andra stycket innebär att en fortlöpande bedömning av behovet av åt- gärden ska göras. Prövningen i tredje stycket får göras med utgångspunkt främst i pro- portionalitetsprincipen. Med förman avses den som i en viss verksamhet i förhållande till någon annan leder och ansvarar för den verksamheten. Om det beträffande rätten att preja, borda och föra fartyg till hamn finns avvikande bestämmelser i annan lag gäller dessa, enligt fjärde stycket, i stället för bestämmelserna i denna paragraf. Detta innebär att rätten att vidta en sådan åtgärd kan vara såväl vidare som snävare. Paragrafen har fått sin utformning efter synpunkter från Lagrådet. 4 § En kustbevakningstjänsteman får, i den mån andra medel är otill- räckliga och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt, använda våld för att genomföra en tjänsteåtgärd i den brottsbekämpande eller ordningshållande verksamheten, om 1. tjänstemannen möts med våld eller hot om våld, 2. någon som ska häktas eller anhållas eller annars med stöd i lag ska berövas friheten försöker undkomma eller tjänstemannen annars möts av motstånd när ett sådant frihetsberövande ska verkställas, 3. det är fråga om att avvärja en straffbelagd handling eller fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller för omfattande skada i miljön, 4. tjänstemannen med stöd i lag ska avvisa eller avlägsna någon från ett visst område eller utrymme, eller verkställa eller biträda vid kropps- visitation, kroppsbesiktning eller någon annan liknande åtgärd, vid beslag eller något annat omhändertagande av egendom eller vid hus- rannsakan, 5. tjänstemannen med stöd i lag ska stoppa ett fartyg, fordon eller något annat transportmedel eller ska kontrollera ett fartyg eller fordon eller dess last, eller 6. tjänstemannen annars med stöd i lag ska bereda sig tillträde till eller spärra av en byggnad, ett rum eller ett område. I fall som avses i första stycket 4 och 6 får våld mot en person använ- das endast om kustbevakningstjänstemannen eller den som han eller hon biträder möts av motstånd. I 24 kap. finns också föreskrifter om rätten att i vissa fall använda våld. Paragrafen reglerar rätten att använda våld i tjänsteutövningen, och över- ensstämmer i sak med en polismans rätt att använda våld enligt 10 § 1–6 polislagen (1984:387). Övervägandena finns i avsnitt 8.3.2. Bestämmelsen utgår från att våld får tillgripas när detta ingår som ett nödvändigt led i tjänsteutövningen, om det inte finns några alternativa medel och det med hänsyn till omständigheterna är försvarligt. Våld kan riktas mot både person och egendom. Det kan röra sig om lättare eller kraftigare beröring av annan med händer, fötter eller hela kroppen, t.ex. knuffande, ryckande i eller fasthållande av någon. Som våld räknas också en åtgärd som består i att man griper tag i någons hals eller att man fattar tag i en persons händer och käke för att framtvinga eller förhindra att han eller hon handlar på ett visst sätt (jfr JO 1993/94 s. 148 och 1998/99 I första stycket preciseras i ett antal punkter rätten att använda våld. Den vanligaste situationen som omfattas av punkt 1 är att en person tar till våld för att komma undan eller hotar med fysiskt våld genom att rikta ett vapen eller annat tillhygge mot tjänstemannen. Ett ingripande får här grundas redan på ett befarat handlande. Kustbevakningstjänstemannen har alltså rätt att ingripa om han eller hon utsätts för enbart verbalt hot om våld. Med att någon med stöd i lag berövas friheten i punkt 2 avses inte bara gripande utan även omhändertagande. Våld får användas dels om personen försöker komma undan utan att ta till våld, t.ex. springer från platsen, dels när tjänstemannen annars möts av motstånd när frihetsbe- rövandet ska verkställas. Denna punkt avser inte situationer när någon gör motstånd med våld eftersom en kustbevakningstjänsteman då har rätt att använda våld med stöd av punkt 1. Vad som närmast avses är s.k. passivt motstånd, bestående i att någon som ska omhändertas spjärnar emot eller genom sin kroppstyngd omöjliggör för kustbevaknings- tjänstemannen att verkställa omhändertagandet (prop. 1983/84:111 s. 93). Rätten att använda våld gäller inte enbart motstånd från den som ska omhändertas, utan också om en tredje person hindrar verkställandet av ett omhändertagande eller annat frihetsberövande. Med begreppet möts av motstånd avses att motståndet måste ha manifesterats på något sätt. Enbart en misstanke om motstånd ger inte rätt att utöva våld med stöd av punkt 2 (jfr JO 1998/99 s. 107). Punkt 3 förutsätter inte att kustbevakningstjänstemannen möts av någon form av våld eller motstånd. Det som i en nödsituation kan aktua- lisera våldsanvändning är t.ex. behovet av att avvärja en straffbelagd handling eller en fara för liv, hälsa eller värdefull egendom eller för om- fattande skada i miljön. Våld kan dock mycket sällan bli aktuellt vid fara som inte riktar sig mot någon person. Även en straffbar underlåtenhet, såsom vägran att avlägsna sig från ett fartyg trots uppmaningar från befälhavaren, kan aktualisera tillämpning av denna punkt. 2018/19:16 till proportionalitetsprincipen är det dock i princip uteslutet att ingripa med våld, om den som ingripandet riktar sig mot inte gör motstånd. Rätten att använda våld mot person med stöd av punkt 4 är begränsad (enligt andra stycket). För att denna rätt att använda våld ändå ska fram- stå som meningsfull måste man som passivt motstånd kunna betrakta redan en vägran av den som ska bli föremål för åtgärden att medverka på det sätt som krävs för att denna ska kunna genomföras. Den misstänkte måste dock ges en reell möjlighet att följa uppmaningen. Våld får således tillgripas först sedan det framgått att personen inte kommer att medverka (jfr JO 1998/99 s. 107). Punkt 5 är t.ex. tillämplig vid misstanke om rattfylleri eller när ett fartyg stoppas på grund av misstanke om smuggling. Hur mycket våld som får utövas och vilka tekniska hjälpmedel som kan användas får, med hänsyn till proportionalitetsprincipen, avgöras beroende på omständig- heterna i det enskilda fallet. Rätten att använda våld mot person med stöd av punkt 6 är begränsad (enligt andra stycket). Ett exempel på när denna punkt kan bli tillämplig är om någon med våld försöker hindra att kustbevakningstjänstemän tar sig in i maskinrummet eller i en hytt på ett fartyg för att gripa eller om- händerta någon eller för att göra en husrannsakan där.