prop · H6034 · 2018-10-16 00:00:00 — Till följd av den regeln infördes bl.a. en bestämmelse i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning som innebär att den som till följd av rapporteringsskyldighet i marknadsmissbruksförord- ningen har lämnat en rapport till om en misstänkt överträdelse av förordningen inte får göras ansvarig för att ha åsidosatt någon tystnadsplikt (2 kap. 10 § andra stycket). Både ett företag som omfattas av rapporteringsskyldighet enligt den förordningen (artikel 16) och den som fullgör skyldigheten för företagets räkning är skyddade av bestämmelsen i lagen. Rapporteringsskyldigheten i förordningen om referensvärden för administratörer avser manipulation eller försök till manipulation av ett referensvärde enligt marknadsmissbruksförordningen. Eftersom det inte är fråga om rapporteringsskyldighet enligt marknadsmissbruksförordningen omfattas administratörerna inte av nämnda bestämmelse i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning. Det är lämpligt att i kompletteringslagen införa en bestämmelse som innebär att inte heller den som enligt förordningen om referensvärden har lämnat en rapport om misstänkt marknadsmissbruk kan göras ansvarig för att ha åsidosatt någon tystnadsplikt. På marknadsmissbruksområdet gäller även ett förbud för den som har lämnat en rapport om misstänkt marknadsmissbruk att obehörigen röja för en kund eller någon utomstående att rapportering har skett (2 kap. 10 § första stycket lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s mark- nadsmissbruksförordning). Ett obehörigt röjande av att rapportering har skett omfattas av straffansvar enligt (20 kap. 3 §). Bestäm- melsen ska ses mot bakgrund av att ett rapporteringsskyldigt företag kan ha en lojalitetsplikt mot den kund som rapporterats, och att företaget kan hamna i en lojalitetskonflikt om kunden t.ex. frågar om rapportering har skett. Ett lagstadgat meddelandeförbud medför då att det inte råder någon tvekan om att styrelseledamöter och anställda i företaget är förhindrade att berätta för kunden om att rapportering har skett (prop. 2016/17:22 s. 183). När det gäller rapporteringsskyldigheten enligt förordningen om referens- värden kan det inte anses föreligga samma behov av en uttrycklig bestäm- melse om att uppgifter om rapporteringen inte får röjas. Krav på rutiner för interna rapporteringssystem Utöver krav på att administratörer ska ha system för att upptäcka och till den behöriga myndigheten rapportera manipulation eller försök till manipulation av ett referensvärde ska administratörer enligt förordningen om referensvärden ha rutiner som innebär att dess chefer, anställda och alla andra fysiska personer vars tjänster ställs till dess förfoganden eller under dess kontroll internt kan rapportera överträdelser av förordningen (artikel 14.3, i lydelsen enligt rättelsen ). Även denna skyldighet för administratörerna följer direkt av förordningen. Bestämmel- sen i förordningen kan jämföras med de nationella bestämmelser som införts på finansmarknadsområdet till följd av EU-rättsakter. Beträffande vissa finansiella företag, exempelvis värdepapperscentraler och värde- pappersbolag, finns det i gällande svensk rätt skyldigheter att tillhanda- hålla interna rapporteringssystem för anställda som vill göra anmälningar om misstänkta överträdelser av bestämmelser som gäller för bolagets verksamhet (se t.ex. 1 kap. 6 § lagen om värdepapperscentraler och konto- föring av finansiella instrument och 8 kap. 4 a § lagen om värdepappers- marknaden). Bestämmelserna är införda med anledning av regler i förordningen om värdepapperscentraler (artikel 65.3) respektive för att genomföra regler i kapitaltäckningsdirektivet (artikel 71.3). Regler med liknande innebörd finns även i marknadsmissbruksförordningen (artikel 32.3). Till följd av den regeln infördes en bestämmelse (2 kap. 7 § första stycket) i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning som innebär att vissa finansiella företag ska ha ändamålsenliga system och rutiner för att deras anställda internt ska kunna rapportera misstänkta överträdelser av marknadsmissbruksförord- ningen (se prop. 2016/17:5 s. 318–321). Av EU-rättsakterna följer att medlemsstaterna ska kräva att företagen har ändamålsenliga förfaranden för att deras anställda ska kunna rapportera överträdelser internt genom en särskild, oberoende och fristående kanal. Sådana system kan bestå i en särskild e-postadress, telefontjänst eller webbplats genom vilka uppgifter om misstankar om enskilda personer samlas in och behandlas (prop. 2013/14:228 s. 249 och prop. 2015/16:10 s. 219). Till skillnad från liknande regler i andra EU-rättsakter innefattar skyldigheten för administratörer att inrätta rutiner för rapportering av överträdelser inte något krav på att inrätta ett system i form av en särskild, oberoende och fristående kanal. Den personkrets som ska kunna utnyttja de aktuella rutinerna är inte heller begränsad till anställda som vill göra anmälningar om misstänkta överträdelser utan omfattar alla fysiska personer vars tjänster ställs till administratörens förfogande eller under dess kontroll (jfr t.ex. artikel 65.3 i förordningen om värdepappers- centraler). De aktuella rutinerna enligt förordningen om referensvärden bör dock kunna utformas efter förebild av de rapporteringssystem som andra aktörer på finansmarknaden är skyldiga att tillhandahålla. På samma sätt som vid utformning av de systemen bör kraven på rutiner att ta emot anmälningar enligt den förordningen inte vara desamma för alla administratörer utan de måste vara proportionerliga utifrån de förut- sättningar som gäller för varje administratör samt även utifrån de risker för manipulation som ett referensvärde medför. Det framgår inte uttryckligen av förordningen om referensvärden att administratörerna ska iaktta reglerna i och rådets direktiv /46/EG av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter (dataskyddsdirektivet) vid tillämpningen av etablerade rutiner för rapportering av överträdelser. Det torde emellertid förutsättas att all behandling av personuppgifter inom ramen för administratörernas rutiner för rapportering av överträdelser står i överensstämmelse med EU- rättsliga regler om skydd för personuppgifter. Dataskyddsdirektivet har ersatts av och rådets förordning (EU) 2016/679 av om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter och om upphävande av direktiv /46/EG (allmän dataskyddsförordning), i det 2018/19:4 följande benämnd dataskyddsförordningen. Dataskyddsförordningen bör- jade tillämpas . upphävdes personuppgiftslagen (1998:204). Dataskyddsförordningen kompletteras av bl.a. lagen (2018:218) med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskydds- förordning (se prop. 2017/18:105). En förutsättning för att behandling av personuppgifter ska vara tillåten enligt dataskyddsförordningen är att någon av de rättsliga grunder som anges i förordningen föreligger. Enligt förordningen är behandling av personuppgifter tillåten t.ex. om den är nödvändig för att fullgöra en rättslig förpliktelse (artikel 6.1 c) eller för att utföra en uppgift av allmänt intresse (artikel 6.1 e) och om grunden för behandlingen har fastställts i unionsrätten eller i nationell rätt (artikel 6.3). Eftersom det föreskrivs i förordningen om referensvärden att administratörerna ska upprätthålla rapporteringssystem (artikel 14.3), torde det i detta fall vara fråga om en sådan rättslig förpliktelse som avses i dataskyddsförordningen. Vid behandlingen måste administratören iaktta de principer för behandling av personuppgifter som anges i förordningen (artikel 5) och som bl.a. innebär att uppgifterna endast får samlas in för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål och inte senare behandlas på ett sätt som är oförenligt med dessa ändamål, att uppgifterna ska vara adekvata, relevanta och inte för omfattande i förhållande till de ändamål för vilka de behandlas och att de inte får förvaras i en form som möjliggör identifiering av den regist- rerade än vad som är nödvändigt för de ändamål för vilka personuppgifterna behandlas. Enligt dataskyddsförordningen (artikel 10) får personuppgifter som rör fällande domar i brottmål och lagöverträdelser som innefattar brott eller därmed sammanhängande säkerhetsåtgärder endast behandlas under kontroll av myndighet eller då behandling är tillåten enligt unionsrätten eller medlemsstaternas nationella rätt, där lämpliga skyddsåtgärder för de registrerades rättigheter och friheter fastställs. Ett fullständigt register över fällande domar i brottmål får dock endast föras under kontroll av en myndighet. Lydelsen i förordningen är i stort sett densamma som i dataskyddsdirektivet (artikel 8.5), även om tillämpningsområdet beträff- ande brottmålsdomar i förordningen begränsats till att enbart omfatta fällande sådana. Enligt lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s dataskyddsförordning får personuppgifter som avses i artikel 10 i dataskyddsförordningen behandlas av myndigheter (3 kap. 8 §). Överträdelser av förordningen om referensvärden utgör inte brott utan administrativa överträdelser. Den typen av överträdelser omfattas inte av nämnda förbud i dataskyddsförordningen (se samma prop. s. 98). Eftersom överträdelser av förordningen om referensvärden ibland skulle kunna utgöra även marknadsmissbruk, kan det dock bli aktuellt att behandla personuppgifter som rör misstänkt brottslighet enligt lagen om straff för marknadsmissbruk på värdepappersmarknaden. När lagen med komplett- erande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning infördes bedömde regeringen att det var nödvändigt att införa ett undantag från förbudet mot behandling av personuppgifter som avser brott enligt lagen om straff för marknadsmissbruk på värdepappersmarknaden (2 kap. 7 § andra stycket). Det kan konstateras att vissa administratörer sannolikt kommer att omfattas av den skyldighet att ha interna rapporteringssystem som anges i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknads- missbruksförordning (2 kap. 7 och 9 §§), och på så sätt kunna behandla misstankar om marknadsmissbruk i ett sådant register. Ett sätt att möjlig- göra sådan behandling för alla administratörer skulle vara att utöka skyldigheten att ha interna rapporteringssystem enligt nämnda lag till att avse alla svenska administratörer. Det skulle dock innebära en dubbel- reglering på så sätt att det skulle ställas krav på rapporteringssystem i två olika regelverk. Ett lämpligare tillvägagångssätt är att medge att det rapporteringssystem som ska tillhandahållas enligt förordningen om referensvärden får innehålla personuppgifter som rör misstänkta brott enligt lagen om straff för marknadsmissbruk på värdepappersmarknaden. Det bör alltså i kompletteringslagen anges att uppgifter som avser brott enligt lagen om straff för marknadsmissbruk på värdepappersmarknaden ska få behandlas inom ramen för sådana rutiner för rapportering av över- trädelser som en administratör ska ha enligt förordningen om referens- värden. Enligt dataskyddsförordningen måste dock en möjlighet att behandla personuppgifter som rör lagöverträdelser som innefattar brott förenas med lämpliga skyddsåtgärder för de registrerades rättigheter och friheter. En sådan åtgärd kan t.ex. vara en bestämmelse om tystnadsplikt för den som är eller har varit anställd hos företaget i fråga avseende uppgifter i en anmälan eller utsaga som gjorts till rapporteringssystemet. En sådan bestämmelse finns i lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning (2 kap. 8 §, se prop. 2016/17:22 s. 321). Tystnadsplikten avser sådana uppgifter som kan avslöja anmälarens eller den utpekade personens identitet. En motsvarande bestämmelse bör in- föras i kompletteringslagen. Regeringen bedömer därmed att den behandling av personuppgifter som rör lagöverträdelser som innefattar brott som förordningen om referens- värden kan ge upphov till är förenlig med dataskyddsförordningen. När det gäller andra lagar på finansmarknadsområdet som innehåller bestämmelser om interna rapporteringssystem har det införts bestämmelser om att en anställd som har gjort en anmälan till ett sådant rapporteringssystem inte får göras ansvarig för att ha åsidosatt någon tystnadsplikt om denne hade anledning att anta att en överträdelse hade skett (se 2 kap. 8 § andra stycket lagen med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning och 2 kap. 17 e § lagen om värde- pappersfonder, 6 kap. 2 b § lagen om bank- och finansieringsrörelse och 8 kap. 4 b § lagen om värdepappersmarknaden). Även om det torde vara ovanligt att någon anses bryta mot en tystnadsplikt genom att anmäla en misstänkt överträdelse internt, är det motiverat med en sådan bestämmelse. Det bör inte råda någon tveksamhet om att det är tillåtet. Det bör därför införas en sådan bestämmelse även i kompletteringslagen. Regeringen anser således, i motsats till , att det finns skäl för att i svensk rätt införa längre gående krav i detta avseende än dem som ställs upp i förordningen om referensvärden. 2018/19:4 11 Skyldighet att lämna information om ett referensvärde enligt andra författningar 11.1Information till konsumenter när kreditavtal ska ingås Regeringens förslag: Bestämmelsen i konsumentkreditlagen som anger den information som ska ges till en konsument innan ett kreditavtal ingås ska kompletteras med krav på att en näringsidkare, i de fall ett kreditavtal hänvisar till ett referensvärde som omfattas av EU:s förordning om referensvärden, ska lämna information om vilket referensvärde som används och vem som kontrollerar tillhanda- hållandet av det. Informationen ska även innehålla en beskrivning av vad det innebär för konsumenten att referensvärdet används. Bestämmelsen i konsumentkreditlagen om allmän information om bostadskrediter ska kompletteras med krav på att näringsidkare, för det fall det erbjuds kreditavtal som hänvisar till referensvärden, ska ange vilket referensvärde som kreditavtalet hänvisar till och vem som kontrollerar tillhandahållandet av referensvärdet. Informationen ska även innehålla en beskrivning av vad det innebär för konsumenten att referensvärdet används. I konsumentkreditlagen ska det införas en definition av referensvärde i form av en hänvisning till definitionen i EU-förordningen. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag Enligt förordningen om referensvärden anses en person använda ett referensvärde om personen är part i ett finansiellt avtal som hänvisar till ett index eller en kombination av index (artikel 3.1.7 c). Med finansiellt avtal avses i förordningen endast sådana kreditavtal som avses i artikel 3 c i i konsumentkreditdirektivet och artikel 4.3 i bolånedirektivet (se artikel 3.1.18 i förordningen). Genom förordningen om referensvärden (artiklarna 57 och 58) har det gjorts vissa ändringar i bolånedirektivet och konsumentkreditdirektivet. Ändringarna innebär att det under vissa förutsättningar ställs krav på att information om bl.a. administratörer och referensvärden ska lämnas till konsumenter. Konsumentkreditdirektivet antogs och innehåller regler som syftar till att främja en väl fungerande inre marknad för konsumentkrediter. Direktivet innehåller bl.a. krav på s.k. förhandsinformation som kredit- givare och kreditförmedlare är skyldiga att lämna till en konsument innan denne blir bunden av ett kreditavtal eller ett erbjudande om ett kreditavtal (artikel 5). Kreditgivaren eller kreditförmedlaren ska lämna konsumenten sådan förhandsinformation innan kreditavtalet ingås (artikel 5.1 första stycket). Reglerna om vilken information som ska ges till konsu- menten är omfattande och detaljerade (artikel 5.1 andra stycket). Informa- tionen ska bl.a. upplysa om krediträntan, gällande villkor för krediträntan och alla referensindex eller referensräntor som gäller den ursprungliga krediträntan i den mån dessa finns tillgängliga (se artikel 5.1 andra stycket f i konsumentkreditdirektivet). Informationen, som syftar till att konsumenten ska kunna jämföra olika erbjudanden och fatta ett välgrundat beslut, ska enligt direktivet tillhandahållas genom en särskild, standardi- serad blankett som benämns ”Standardiserad europeisk konsumentkredit- information” (artikel 5.1 första stycket). Vill kreditgivaren ge konsu- menten ytterligare information, ska ett separat dokument användas. Det standardiserade formuläret får med andra ord inte användas för annan information än den som anges i direktivet (artikel 5.1 tredje stycket). De ändringar som genom förordningen om referensvärden har gjorts i konsumentkreditdirektivet innebär att det ställs ytterligare informations- krav på kreditgivare och kreditförmedlare. När ett kreditavtal hänvisar till ett referensvärde som regleras av förordningen om referensvärden ska namnet på referensvärdet och dess administratör och de möjliga följderna för konsumenterna tillhandahållas konsumenten av kreditgivaren eller i förekommande fall kreditförmedlaren. Informationen ska tillhandahållas i ett separat dokument som kan bifogas formuläret Standardiserad europeisk konsumentkreditinformation (artikel 57.1). Reglerna om förhandsinformation i konsumentkreditdirektivet har i svensk rätt genomförts i en bestämmelse i konsumentkreditlagen (2010:1846). I bestämmelsen (8 §) anges vilken information som ska ges till en konsument innan ett kreditavtal ingås och i vilken form informa- tionen ska lämnas. Genom ändringen i konsumentkreditdirektivet ställs det alltså ytterligare informationskrav på kreditgivare och kreditförmedlare för det fall ett kreditavtal hänvisar till ett referensvärde. Den nya regeln i direktivet bör genomföras genom att bestämmelsen i konsumentkreditlagen om för- handsinformation kompletteras med ett krav på att, i de fall kreditavtalet hänvisar till ett referensvärde, information ska lämnas om vilket referens- värde som används och vem som kontrollerar tillhandahållandet av referensvärdet (dess administratör). Som framgår ovan ställs det i direktivet även krav på information om ”de möjliga följderna” för konsumenten. Någon närmare beskrivning av vad som avses med möjliga följder finns inte. Av skälen till den aktuella ändringen i konsument- kreditdirektivet framgår att konsumenters möjligheter att välja vilket referensvärde som ska användas i ett avtal av nu aktuell typ är begränsade, bl.a. med hänsyn till skillnader i förhandlingsstyrka, varför det är nödvändigt att kreditgivare eller kreditförmedlare åtminstone förser konsumenterna med tillräcklig information (skäl 71). Det kan därför antas att syftet med den information som ska lämnas är att göra det möjligt för konsumenten att bedöma lämpligheten av att använda det aktuella referensvärdet i den enskilda situationen. Mot den bakgrunden bör kravet i konsumentkreditlagen uttryckas på så sätt att kreditgivaren, eller i förekommande fall kreditförmedlaren, ska lämna en beskrivning av vad det innebär för konsumenten att referensvärdet används. En definition av referensvärde bör införas som hänvisar till definitionen i förordningen om referensvärden. Genom bolånedirektivet, som antogs , skapades en gemensam rättslig ram för bostadskrediter inom unionen. Något regelverk om bostadskrediter till konsumenter fanns inte tidigare på EU-nivå. Konsumentkreditdirektivet gäller i princip inte för bostadskrediter (se prop. 2015/16:197 s. 57). I bolånedirektivet ställs krav på att kreditgivare alltid ska tillhandahålla viss allmän information om sina kreditprodukter (artikel 13). Syftet med den allmänna informationen är att konsumenten ska få en bättre överblick över bolånemarknaden genom att få tillgång till grundläggande och jämförbar information om de bostadskrediter som erbjuds på marknaden (skäl 38). Skyldigheten att tillhandahålla allmän information faller enligt direktivet på kreditgivare eller, i förekommande fall, anknutna kredit- förmedlare eller deras utsedda representanter. Bolånedirektivet innehåller relativt detaljerade regler om vilka uppgifter som den allmänna informa- tionen ska innehålla, bl.a. ska den inkludera upplysningar om hur krediten får användas, kreditens löptid, typer av kreditränta, olika alternativ för återbetalning och om kompletterande tjänster som måste köpas för att få krediten. Informationen ska tillhandahållas på papper eller annat varaktigt medium eller i elektronisk form. De ändringar som genom förordningen om referensvärden har gjorts i bolånedirektivet innebär att den allmänna informationen, för det fall avtal som hänvisar till ett referensvärde som omfattas av den förordningen finns tillgängliga, ska innehålla namnen på referensvärdena och dess admi- nistratörer och vad detta kan innebära för konsumenten (artikel 58.1). Reglerna om allmän information i bolånedirektivet har i svensk rätt genomförts i en bestämmelse i konsumentkreditlagen (6 b §). I bestäm- melsen anges att en näringsidkare ska tillhandahålla viss allmän infor- mation om bostadskrediter som näringsidkaren erbjuder konsumenter, vilka uppgifter informationen ska innehålla samt formen för tillhanda- hållandet av informationen. Genom ändringen i bolånedirektivet ställs det alltså ytterligare krav på innehållet i den allmänna informationen. Den nya regeln i direktivet bör genomföras genom att bestämmelsen om allmän information i konsument- kreditlagen kompletteras med ett krav på att näringsidkaren, för det fall denne erbjuder avtal som hänvisar till referensvärden, ska lämna uppgift om vilka referensvärden som respektive kreditavtal hänvisar till och vem som är administratör. På liknande sätt som när det gäller information i samband med andra konsumentkreditavtal ställs det även krav på att ge konsumenten information om eventuella följder av hänvisningen till ett referensvärde. I den nu aktuella regeln i direktivet uttrycks det emellertid som en skyldighet att ange ”vad detta kan innebära för konsumenten”. Innebörden av – och syftet med – detta krav får antas vara detsamma som när det gäller motsvarande krav i samband med andra konsumentkredit- avtal (skäl 71). Kravet bör i lagtexten uttryckas på samma sätt som när det gäller förhandsinformationen. 11.2Information om referensvärden och administratörer i vissa prospekt Regeringens förslag: I lagen om värdepappersfonder och lagen om handel med finansiella instrument ska det införas upplysnings- bestämmelser om att det i EU:s förordning om referensvärden finns ytterligare bestämmelser om vad en informationsbroschyr respektive ett prospekt ska innehålla. De krav på innehållet i en informationsbroschyr för en värdepappers- fond som ställs i EU-förordningen ska även gälla för innehållet i en informationsbroschyr för en specialfond. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anser att det inte bör införas längre gående krav i svensk rätt än dem som tillämpas i närliggande länder. Skälen för regeringens förslag I förordningen om referensvärden finns det en bestämmelse om använd- ning av ett referensvärde som gäller oavsett om användaren är en enhet under tillsyn eller inte (artikel 29.2). Bestämmelsen rör innehållet i ett prospekt som ska offentliggöras enligt UCITS-direktivet eller enligt prospektdirektivet. Ett sådant prospekt som avses i UCITS-direktivet benämns informationsbroschyr i svensk rätt (se 4 kap. 15 § lagen om värdepappersfonder).