prop · H503147 · 2018-03-14 00:00:00 — Bestämmelsen bör inte omfatta den som vid myn- dighetsutövning underlåter att iaktta de skyldigheter för myndigheter som följer av EU-bestämmelserna. I sådana fall kan i stället straffansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § aktualiseras. Regeringen föreslår därför att det även fortsättningsvis ska finnas ett undantag för gärningar som begås vid myndighetsutövning. 15.6Brott mot föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen Regeringens förslag: Den som bryter mot en föreskrift som regering- en eller en myndighet, efter regeringens bemyndigande, har meddelat med stöd av vissa bemyndiganden som anges i lagen ska dömas till böter. För att dömas till ansvar ska det krävas uppsåt eller oaktsamhet. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens Regeringens förslag är dock något mer begränsat när det gäller det straffbara området. Utredningen föreslår även att det i bestämmelsen ska anges att ansvar inte ska dömas ut enligt denna paragraf, om ansvar för gärningen kan dömas ut enligt 12 kap. 1–3 §§ i utredningens förslag. Remissinstanserna: Förslaget kommenteras av knappt 40 remiss- instanser, varav många lämnar kritiska synpunkter på förslaget. de remissinstanser som i stort är positiva till utredningens förslag till straffkapitel så är och (SLU) positiva till förslaget i denna del. SLU motiverar sitt ställnings- tagande med att det är bra att det förtydligas att föreskrifter meddelade med stöd av lagen inte kan ge mer än böter i påföljd. instanser – Länsstyrelserna i och län – har inte något att erinra mot de föreslagna bestämmelserna. påtalar att det verkar vara samma brister – angående kravet på kompetens och utbildning – som straffbeläggs i förslaget till 12 kap. 3 § och 12 kap. 4 § djurskyddslagen. Vidare efterlyser myndigheten ett förtydligande av hur de nämnda bestämmelserna förhåller sig till 12 kap. 5 § andra stycket (om att ansvar inte ska dömas ut för brott mot EU-bestämmelser som kompletteras av lagen om ansvar för gärningen kan dömas ut enligt 12 kap. 1 eller 2 §). anser att det inte klart framgår var gränsen går mellan när någon ska anses ha brutit mot en föreskrift och när någon ska anses ha brutit mot djurskyddslagen samt anser att det är olämpligt med olika straffskalor för utebliven förprövning och för utebli- ven nyteknikprövning med hänsyn till att brotten är så lika. ket anser även att det bör klarläggas i vad mån det krävs subjektiv täck- ning av det materiella innehållet i föreskrifter för att någon ska kunna dömas för ett uppsåtligt brott (eftersom det har bety- delse för gärningens straffvärde om gärningen ska anses begåtts uppsåt- ligen eller av oaktsamhet). efterlyser, av förut- sebarhetsskäl och rättssäkerhetsskäl, att det i bestämmelsen hänvisas till de aktuella föreskrifterna. Nio hästorganisationer påminner om att legali- tetsprincipen i straffrätten innebär ett krav på tillräcklig begriplighet och Kammarrätten i och /Lunds djurförsöksetiska nämnd bedömer att uppdraget att utmönstra otillåtna blankettstraffstadganden är otillräckligt utfört och att förslaget till ny lag inte innebär någon förbätt- ring i detta avseende. Hovrätten för , Kammarrätten i och Närings- livets är kritiska till bestämmelserna i straffkapitlet. även () och ytterligare tio organisationer Dessa remissinstanser anser att straffbe- stämmelser inte är ett lämpligt styrmedel för förseelser mot djurskydds- Hästföretagarna anser att mindre brott mot djurskydds- bestämmelserna bör bemötas med dialog och rådgivning i stället för med Djurens Rätt ser gärna att brott mot vissa särskilt viktiga före- skrifter hade kunnat resultera i högre straff än böter. Skälen för regeringens förslag: Enligt 36 § första stycket andra punk- ten djurskyddslagen döms den som med uppsåt eller av oaktsamhet bry- ter mot en föreskrift som har meddelats med stöd av denna lag till böter eller fängelse i högst . I den nuvarande lagen är det alltså samma straffskala för brott mot föreskrifter meddelade med stöd av lagen som för brott mot bestämmelser i lagen. Frågan är dock om det, när det gäller brott mot föreskrifter som inte kan ses som en utfyllnad av någon av bestämmelserna i lagen, har varit tänkt att den övre delen av straffskalan ska användas. Den delen av straffskalan har i vart fall inte tillämpats för brott mot myndighetsföreskrifter i praxis. De för djurskyddsintresset viktigaste bestämmelserna bör, liksom tidigare, enligt regeringens förslag till ny lag framgå direkt av lagen. Den närmare innebörden bör förtydli- gas och konkretiseras genom myndighetsföreskrifter. För de fall den straffbara gärningen, förutom att den täcks av föreskriftens reglering, helt eller väsentligen anges i de paragrafer i djurskyddslagen som är straff- bara enligt lagens bestämmelser är det möjligt att döma till ansvar för brott mot lagen enligt 10 kap. 1 § i regeringens förslag. Närmare precise- ringar i föreskrifterna kan då användas som en del av processmaterialet. I den mån som en bestämmelse i en föreskrift inte skulle vara att betrakta som ett förtydligande av vad som anges i lagen delar regeringen utred- ningens bedömning att det är fråga om sådana gärningar som inte har ett högre straffvärde än att det är motiverat med ett bötesstraff. I praktiken har brott mot myndigheternas föreskrifter, som nämnts, enligt praxis enbart resulterat i bötesstraff. Att ha endast böter i straffskalan för brott mot myndighetsföreskrifterna är också väl förenligt med Högsta domsto- lens avgörande i NJA 2005 s. 33 där man har prövat frågan om s.k. blan- kettstraffbuds överensstämmelse med regeringsformen i vissa fall. Rege- ringen bedömer därför, till skillnad mot bl.a. Kammarrätten i , att de otillåtna blankettstraffstadgandena i och med förslagen i avsnitt 15.1 och i detta avsnitt är utmönstrade ur lagen. efterlyser en tydligare gränsdragning för när någon an- ses ha brutit mot djurskyddslagen eller mot en föreskrift som har medde- lats med stöd av lagen. Det är dock, i enlighet med vad regeringen har angett ovan, en fråga för rättstillämpningen att i varje enskilt fall göra en bedömning av om den aktuella gärningen i det väsentliga straffbeläggs i lagen eller framgår av föreskriften (jfr NJA 2005 s. 33). Det bör enligt regeringen anges i lagen enligt vilka bemyndiganden be- stämmelsen blir aktuell. Enligt regeringens bedömning bör det ske en viss begränsning av det straffbara området jämfört med vad som gäller . Utredningen föreslår att överträdelse av föreskrifter om krav på kom- petens och utbildning för djurhållare ska vara straffbelagd. Regeringen anser till skillnad från utredningen att det inte finns anledning att straff- belägga överträdelser av föreskrifter om krav på särskild kompetens eller utbildning som får meddelas med stöd av det föreslagna bemyndigandet i 2 kap. 3 § andra stycket i regeringens lagförslag. Som angetts i avsnitt 15.1 innehåller djurskyddslagstiftningen flera olika bestämmelser om hållande och skötsel av djur som är straffsanktionerade. Om brister i kompetensen skulle leda till brister i hanteringen av djuren finns det således andra bestämmelser som gör det möjligt att döma ut sanktioner. Utredningen föreslår också att överträdelse av föreskrifter om förpröv- ning ska vara straffbelagd. Regeringen har i avsnitt 15.1 gjort motsatt bedömning när det gäller förprövning och angett vilka skäl som ligger till grund för denna bedömning. När föreskrifter om nyteknikprövning över- träds finns det dock, till skillnad från vid utebliven förprövning, 2017/18:147 ingen möjlighet att ålägga den som överträtt föreskrifterna en avgift. Överträdelse av dessa föreskrifter bör därför, som utredningen föreslår, även fortsättningsvis vara kriminaliserad. Regeringen har också i avsnitt 15.1 gjort bedömningen att lagens be- stämmelser om vem som är ansvarig för en försöksdjursverksamhet och om organisationen av försöksdjursverksamheten inte ska straffbeläggas. Regeringen finner, till skillnad från utredningen, inte heller skäl att straffbelägga föreskrifter om uppgifter, utbildning och kompetens för den verksamhetsansvarige eller de ytterligare föreskrifter om organisationen av försöksdjursverksamheten som får meddelas enligt 7 kap. 6 § andra stycket respektive 7 § andra och fjärde styckena i regeringens lagförslag. Slutligen anser regeringen, i likhet med utredningen, att föreskrifter som rör ansökan om etiskt godkännande för djurförsök, prövningen av sådana ansökningar och utvärdering i efterhand av djurförsök inte längre bör vara straffbelagda. Detsamma gäller föreskrifterna om offentlig kon- troll. Regeringen avser även, som angetts i avsnitt 13.3, att ytterligare se över straffbestämmelserna i syfte att identifiera och om möjligt ut- mönstra överträdelser där kriminalisering inte är befogad från djur- skyddssynpunkt. anser även att det bör klarläggas i vad mån det krävs subjektiv täckning av det materiella innehållet i före- skrifter för att någon ska kunna dömas för ett uppsåtligt brott. Det är, som huvudregel, inte en förutsättning för straffrättsligt ansvar att gär- ningsmannen kände till den regel som innehåller själva straffbestämmel- sen. I vissa fall betraktas dock även olika rättsliga förutsättningar för straffrättsligt ansvar som en del av sakförhållandena som normalt ska vara subjektivt täckta. Enligt ett avgörande från 2016 krävs t.ex. subjektiv täckning i förhållande till att det föreligger en skyl- dighet att handla när en straffbestämmelse föreskriver ansvar för den som underlåter att fullgöra något, t.ex. en anmälningsskyldighet (se NJA 2016 Någon generell bedömning av frågan låter sig därför inte göras. efterlyser att det i bestämmelsen hänvisas till de aktuella föreskrifterna. I en lag bör man dock inte hänvisa till en för- fattning på lägre nivå. Regeringens förslag: Gärningar som är att anse som ringa ska inte, utom när det gäller brott mot förbudet mot sexuella handlingar med djur, medföra ansvar. En gärning ska anses som ringa om den framstår som obetydlig med hänsyn till det intresse som straffbestämmelsen är avsedd att skydda. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag utom vad gäller undantaget för brott mot förbudet mot sexuella handlingar med Remissinstanserna: Alla remissinstanser som kommenterar förslaget, utom lantbruksnäringens organisationer samt , är positiva till förslaget. (numera ), (), , djurför- söksetiska nämnd, Djurens Rätt, , Livs- medelsverket och (numera Fysioterapeuterna) tillstyrker förslaget. SLU, , djurförsöksetiska nämnd och Djurens Rätt motiverar detta bl.a. med att det är bra att man genom förslaget kan bortse från om gärningen medfört någon effekt i form av djurlidande, eftersom detta har varit svårt för åklagare att bevisa. anser att det är bra att gränsen för vad som utgör ringa brott förtydligas. samt () och ytterligare nio organisationer inom lantbruksnäringen är negativa till förslaget. Dessa remissinstanser bedömer att förslaget innebär att möjligheten att bedöma ett brott som ringa begränsas jämfört med dagens lagstiftning. Detta innebär i sin tur att effektiviteten i kontrollen försämras eftersom resurser för allvarliga avvikelser kommer att styras över till lindriga avvikelser. Organisation- erna inom lantbruksnäringen anser att lindriga avvikelser, framför allt sådana avvikelser där djurens välfärd inte påverkas, bör hanteras av till- synsmyndigheten genom rådgivning, tillsägelser och förelägganden i stället. Skälen för regeringens förslag: I 36 § tredje stycket, 36 a § tredje stycket och 36 b § andra stycket djurskyddslagen anges att om gärningen är att anse som ringa ska inte dömas till ansvar. Utredningen föreslår att dessa bestämmelser förs över till den nya lagen under en ny rubrik. Ut- redningen föreslår även att en ny mening läggs till som förtydligar vad som avses med ringa gärningar. Regeringen delar utredningens bedöm- ning att det är lämpligt att i lagtexten förtydliga vad som avses med en ringa gärning men att det i övrigt inte finns skäl att ändra de nuvarande bestämmelserna i sak. Djurlidande bör enligt regeringens mening inte vägas in vid bedömningen av vad som är ringa gärningar. Att ta hänsyn till detta stämmer inte överens med djurskyddslagens förebyggande syfte. Det behöver ju heller inte visas att djur har utsatts för lidande för att lagens straffbestämmelser ska vara tillämpliga (jfr prop. 1987/88:93, s. 71). Bedömningen av om en gärning ska betraktas som ringa bör göras med utgångspunkt i det intresse eller det konkreta syfte som bestämmel- sen är avsedd att skydda, oavsett eventuell effekt. En motsvarande be- stämmelse finns i 29 kap. 11 § första stycket . Utredningen föreslår att ringa gärningar ska undantas från det straff- bara området även när det gäller överträdelser av förbudet mot att ge- nomföra sexuella handlingar med djur. I den nu gällande straffbe- stämmelsen i 36 c § görs dock inget sådant undantag. 2013/14:41 anfördes att det aktuella förbudet visserligen kan omfatta en rad olika beteenden som kan variera i allvarlighetsgrad. Det är dock enbart gär- ningar som begås uppsåtligen som enligt förslaget skulle kunna leda till straff. Med hänsyn till det djurskyddsintresse som låg bakom förslaget till förbud var det enligt regeringen svårt att se att det straffbara området kunde omfatta någon gärning som var så obetydlig att den inte skulle kunna leda till straffrättsligt ansvar. Det fanns därför inte något utrymme för ett undantag för ringa gärningar (prop. 2013/14:41, s. 17). Regeringen ser inte något skäl att nu göra en annan bedömning. 15.8Bestämmelsernas förhållande till vite Regeringens förslag: Det får inte dömas till ansvar för en gärning som omfattas av ett föreläggande om vite, om gärningen ligger till grund för en ansökan om utdömande av vitet. Utredningens förslag: Överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningen föreslår dock att bestämmelsen förs över till den nya lagen i sin nuvarande lydelse. Remissinstanserna: Förslaget kommenteras endast av Kammarrätten i . Kammarrätten förordar att bestämmelsen utformas på så sätt att det inte ska dömas till ansvar för gärning för vilken vite har dömts ut, eftersom det endast är i dessa fall det kan bli fråga om en dubbel bestraff- ning. Kammarrätten påpekar att när förvaltningsrätterna prövar om ett vite ska dömas ut är det flera saker som måste beaktas, t.ex. om vites- föreläggandet har utformats på ett korrekt sätt. Detta kan leda till att ett vite inte kan dömas ut trots att ett vitesföreläggande eller vitesförbud har överträtts. Kammarrätten anför vidare att mot bakgrund av den tid som kan förflyta innan en ansökan om utdömande av vite har prövats av sista instans behöver det också klargöras huruvida domstolen, på motsvarande sätt, är förhindrad att döma ut ett vite om personen har dömts till annan påföljd. Skälen för regeringens förslag: I 37 § första stycket djurskyddslagen anges att om ett vitesföreläggande eller vitesförbud har överträtts, döms inte till ansvar enligt 36 eller 36 a § för gärning som omfattas av före- läggandet eller förbudet. Det bör enligt regeringens mening inte heller i fortsättningen vara möjligt att ingripa med straff och vite mot samma förseelse. Utredningen föreslår att bestämmelsen i den nuvarande lagen förs över till den nya lagen. Regeringen föreslog i lagrådsremissen, lik- som Kammarrätten i , att bestämmelsen i stället borde utfor- mas på så sätt att det inte ska dömas till ansvar för gärning för vilken vite har dömts ut. Lagrådet påtalar dock att den föreslagna utformningen inte omfattar alla fall som skyddas mot dubbelbestraffning i artikel 4 i det sjunde tilläggsprotokollet i . Lagrådet anser inte heller att den är förenlig med den praxis som utvecklats av Högsta dom- stolen och (se NJA 2013 s. 502, NJA 2015 s. 663 och HFD 2014 ref. 65). Enligt Högsta domstolens bedömning i NJA 2013 s. 502 utgör inte bara ett slutligt avgörande ett hinder mot ett andra förfarande utan även en pågående prövning. Detta innebär, när det gäller förhållandet mellan straff respektive vite, att den avgörande tidpunkten för när ett hinder mot ett andra förfarande beträffande samma gärning eller överträdelse upp- kommer, får anses vara när det inleds en domstolsprocess angående frå- gan om utdömande om vite. Regeringen anser, med beaktande av Lagrå- dets yttrande, att detta bör komma till uttryck i bestämmelsen som regle- rar förhållandet mellan straff och vite. Exempel på sådan reglering finns i 5 kap. 13 § lag (2016:1306) med kompletterande bestämmelser till EU:s marknadsmissbruksförordning och regeringen förslår att även be- stämmelsen i djurskyddslagen formuleras på detta sätt. Utformningen överensstämmer med de motsvarande bestämmelser i livsmedelslagen (2006:804) och lagen (2006:805) om foder och animaliska biprodukter som regeringen föreslår i propositionen Effektivare sanktioner i livs- Prop. 2017/18:147 medelskedjan, prop. 2017/18:165. Regeringens förslag: Om gärningarna är belagda med samma eller strängare straff i ska det liksom inte dömas till an- svar enligt djurskyddslagen. Utredningens förslag: Överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Förslaget kommenteras framför allt av olika rätts- liga instanser, vilka ställer sig frågande till om förhållandet mellan de olika typerna av brott är tillfredsställande reglerat genom förslaget. remissinstanser som särskilt kommenterar denna bestämmelse, samt många av de remissinstanser som kommenterar förslaget om ett grovt brott mot djurskyddslagen, resonerar kring behovet av att utreda för- hållandet mellan djurplågeribrottet och brott mot djurskyddslagen. dana kommentarer framförs av Hovrätten för , Domstols- verket, (numera ), Länsstyrelserna i , län, , , Öre- bro län, , , , och samt /Lunds djurförsöksetiska nämnd, Sveri- ges (), , Djurens Rätt och anser att den prioritet som framgår av bestämmelsen är klar och tydlig efterlyser dock hovrätten en översyn av det inbördes förhållandet mellan djurplågeribestämmelsen och brott mot djurskyddslagen samt pekar på att svårigheter kan uppstå vid bedöm- ningen av om en gärning utgör grovt brott mot djurskyddslagen, djurplå- geri eller ett övrigt brott mot djurskyddslagen. län vill inte att reglerna om djurplågeri flyttas till djurskyddslagen eftersom brottets nuvarande placering ger tyngd åt ärendekategorin. anser att det bör övervägas om djurplågeribrottet kan flyttas till djurskyddslagen för att göra reglerna mer överskådliga och för att samla dem i en lag och därunder liggande förordningar och före- i föreslår att man antingen för in grovt djurplågeri i eller ändrar bestämmelsen i 12 kap. 6 § så att man kan döma för båda brotten, i de fall det är Skälen för regeringens förslag: I 36 § fjärde stycket, 36 a § fjärde stycket, 36 b § tredje stycket och 36 c § andra stycket djurskyddslagen anges att till ansvar enligt denna paragraf döms inte om gärningen är belagd med samma eller strängare straff i . innebär att brott mot djurskyddslagen är subsidiära i förhållande till djur- plågeribrott enligt 16 kap. 13 § . I första hand ska således prövas om en gärning är att bedöma som djurplågeri och därefter om det är ett brott mot djurskyddslagen. Utredningen föreslår att en likadan bestämmelse förs in i den nya lagen under en ny rubrik. serna kommer med invändningar mot utredningens förslag mot bakgrund av att utredningen även föreslår införandet av ett grovt brott mot djur- 2017/18:147 skyddslagen med en straffskala på upp till fyra års fängelse. Regeringen har dock inte funnit anledning att föreslå något sådant brott. Flera remissinstanser har dock även av andra skäl efterfrågat en översyn av det inbördes förhållandet mellan djurplågeribestämmelsen och brott mot djurskyddslagen. Regeringen delar uppfattningen att en sådan översyn bör göras, se avsnitt 15.2. Det finns enligt regeringens mening inte något skäl att i detta lagstiftningsarbete ändra nuvarande konstruktion. Avgift om utrymme inte har förprövats Regeringens förslag: Nuvarande bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om att den myndighet som regeringen bestämmer ska besluta att den som inte låter förpröva stall, andra förvarings- utrymmen för djur eller hägn ska betala en särskild avgift, ska i huvudsak föras över till den nya lagen. Även bestämmelserna om att den särskilda avgiften ska uppgå till och högst och att hänsyn ska tas till förprövningens komplexitet och omfattning när föreskrifter om avgiftens storlek meddelas, ska föras över till den nya lagen. Regeringens bedömning: Nuvarande bestämmelser i lagen om att avgiften ska tas ut av den som ägde stallet, förvaringsutrymmet eller hägnet när åtgärden påbörjades och att ägaren av stallet, förvarings- utrymmet eller hägnet helt eller delvis får befrias från avgiften om det finns särskilda skäl, bör inte föras över till den nya lagen. stämmelser bör i stället meddelas med stöd av det föreslagna bemyn- Regeringen kan också i sådana föreskrifter reglera vilken myndighet som ska besluta om avgift. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att skyldigheten att betala avgift ska regleras i lagen. Remissinstanserna: Förslaget kommenteras av endast tre remiss- instanser, varav två har lagtekniska synpunkter på förslaget. rätten i anser att det behöver klargöras om en domstol är för- hindrad att besluta om särskild avgift i de fall en person redan har dömts till ansvar för brott enligt 12 kap. 3 § för överträdelse av kravet på för- prövning i 7 kap. 1 § i förslaget till djurskyddslag, för samma gärning. anser att 12 kap. 9 § och 12 kap. 10 § bör slås samman till en bestämmelse eftersom de behandlar en och samma avgift. styrelsen i anser att avgiftens storlek bör regleras i före- skrift och inte i lag. påpekar att om organisationens medlemmar avses omfattas av kravet på förprövning är det viktigt att avgiftens stor- lek anpassas till att medlemmarna bedriver hobbyverksamhet och inte Skälen för regeringens förslag och bedömning: Motsvarande be- stämmelse finns i 3 a § andra stycket djurskyddslagen där det anges att regeringen får meddela föreskrifter om att den myndighet som rege- ringen bestämmer ska ålägga den som inte låter förpröva stall, andra förvaringsutrymmen för djur eller hägn att betala en särskild avgift. särskilda avgiften ska uppgå till och högst . 2017/18:147 föreskrifter om avgiftens storlek meddelas ska hänsyn tas till förpröv- ningens komplexitet och omfattning. Avgiften ska tas ut av den som ägde stallet, förvaringsutrymmet eller hägnet när en åtgärd som kräver för- prövning vidtogs. Om det finns särskilda skäl får ägaren av stallet, för- varingsutrymmet eller hägnet helt eller delvis befrias från avgiften. Det anges också i 37 § andra stycket djurskyddslagen att den som har ålagts att betala en särskild avgift enligt 3 a § andra stycket för att han inte låtit förpröva stall, andra förvaringsutrymmen för djur eller hägn inte döms till ansvar för brott enligt 36 §. Utredningen föreslår att den nu gällande bestämmelsen förs över till den nya lagen med den skillnaden att det i utredningens förslag i lag- texten slås fast att om en förprövningspliktig åtgärd utförs utan att för- prövning har skett, ska en av regeringen utsedd myndighet besluta om att en särskild avgift ska tas ut. Denna bestämmelse återfinns i 6 a § första stycket djurskyddsförordningen. Regeringen finner dock inte nå- gon anledning att nu föra över bestämmelsen till lagen. I stället anser regeringen att det nuvarande bemyndigandet, med vissa språkliga juste- ringar, bör föras över till den nya lagen. Bestämmelserna om att avgiften ska tas ut av den som ägde stallet, förvaringsutrymmet eller hägnet när åtgärden påbörjades och att ägaren av stallet, förvaringsutrymmet eller hägnet helt eller delvis får befrias från avgiften om det finns särskilda skäl bör dock inte längre finnas i lagen. Sådana bestämmelser bör i stället meddelas av regeringen med stöd av bemyndigandet. Regeringen kan också i sådana föreskrifter reglera vilken myndighet som ska besluta om avgift.