prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — Sådana anställda ska enligt första stycket uppfylla kraven i 7 § första stycket 1–4 (se författningskommentaren till den paragrafen). Detta följer av artikel 10.1–10.3 i försäkringsdistributionsdirektivet. Enligt andra stycket är det försäkringsföretaget som ska kontrollera att de anställda uppfyller kraven. Skyldigheten att kontrollera de anställda motsvarar den skyldighet som försäkringsförmedlare som är juridiska personer har när det gäller sina anställda enligt 8 § andra stycket, se författningskommentaren till den paragrafen. Lagrådet anser att regleringen i 9 och 10 §§, som närmast tar sikte på verksamheten, inte passar tillsammans med kraven på tillstånd och registrering. Enligt Lagrådets mening bör det övervägas om direktivet inte blir tydligare och bättre genomfört med vissa justeringar i de i 4 kap. 6 § föreslagna bestämmelserna om rutiner och riktlinjer för försäkrings- distributörers verksamhet, kompletterade med nödvändiga föreskrifter på lägre nivå. De nu aktuella bestämmelserna bör ses som rörelseregler och inte några krav på tillstånd och registrering. De rörelsereglerna innebär emellertid att det i stor utsträckning ställs upp samma krav på de berörda personerna hos försäkringsföretag som bedriver försäkringsdistribution som på motsvarande personer hos en försäkringsförmedlare som är en juridisk person eller på en försäkringsförmedlare som är en fysisk person. Bestämmelserna anges därför samlat i detta kapitel. Även i 6 § finns en bestämmelse som rör anställda hos försäkringsföretag. Övervägandena finns i avsnitten 7.2.2 och 7.2.3. Paragrafen genomför huvudsakligen artikel 10.2 femte stycket och 10.3 tredje stycket i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen, som inte har någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling, innebär att även ledningen för försäkringsföretag omfattas av kraven på god vandel samt kunskap och kompetens. När det gäller juridiska personer får med det senare anses innebära ett krav på tillräck- lig insikt och erfarenhet för att delta i ledningen av en juridisk person. De som ingår i ledningen för ett försäkringsföretag är redan föremål för ledningsprövning enligt försäkringsrörelselagen (2 kap. 4 § första stycket 4). Ledningsprövningen enligt förevarande lag är emellertid något annorlunda och innefattar bl.a. en bedömning av tillräckliga insikter och erfarenheter för att delta i ledningen av en juridisk person som bedriver försäkringsdistribution. Tillsyn över försäkringsföretag behandlas i avsnitt 12.1.2. Lagrådet anför samma synpunkter beträffande 9 och 10 §§, se författningskommentaren till 9 §. Övervägandena finns i avsnitt 7.2.5. Paragrafen, som motsvarar 9 kap. 1 § lagen om försäkringsförmedling, innehåller bemyndigande för regeringen att meddela föreskrifter om den del av vandelsprövningen som avser kontroll av förekomst i det register som förs enligt lagen om belastningsregister. En skillnad i förhållande till lagen om försäkringsförmedling är att även försäkringsföretag omfattas av förevarande lag. Kravet på registerkontroll följer av artikel 10.3 i försäkringsdistribu- tionsdirektivet. Av föreskrifterna bör det framgå vilka enskilda brott som registerkontrollen ska avse, vad som för en enskild brottstyp ska anses utgöra ett allvarligt brott och vilken tidsperiod som ska kontrolleras. I föreskrifterna bör det vidare tydligt regleras hur registerkontrollen ska gå till, se även 4, 5, 7 och 8 §§ och författningskommentarerna till de paragraferna. Övervägandena finns i avsnitt 7.2.3. I paragrafen, som delvis motsvarar 9 kap. 2 § lagen om försäkrings- förmedling, finns bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter. Enligt punkt 1 får föreskrifter meddelas om vad en ansökan om tillstånd enligt 1 § och en anmälan om registrering enligt 4 eller 5 § ska innehålla. Ipunkt 2 finns ett bemyndigande att meddela föreskrifter om vad försäkringsföretag respektive en annan anmälare (vanligtvis en annan försäkringsförmedlare) ska iaktta vid kontrollen av anknutna sidoverk- samma försäkringsförmedlare eller anknutna försäkringsförmedlare vid anmälan av dessa förmedlare för registrering hos . Frågan om vilka uppgifter som försäkringsföretaget respektive försäkringsför- medlaren har i detta avseende berörs i avsnitt 7.1.2. Föreskrifter som meddelas med stöd av denna punkt bör inte avse bara själva anmäl- ningsförfarandet utan även vad anmälaren ska iaktta innan en anmälan görs, t.ex. vid kontrollen av anknutna försäkringsförmedlares kvalifika- tioner. När det särskilt gäller kontrollen av om en person förekommer i belastningsregistret, se 11 § och författningskommentaren till den para- grafen. Punkt 3 motsvarar bemyndigandet i 9 kap. 2 § 2 lagen om försäkrings- förmedling att meddela föreskrifter om vad som ska avses med sköt- samhet i ekonomiska angelägenheter. Ipunkt 4 finns ett bemyndigande att meddela föreskrifter om vilken kunskap och kompetens samt fortlöpande fortbildning och yrkesutveck- ling som krävs. Bemyndigandet har när det gäller kunskap och kompe- tens sin motsvarighet i 9 kap. 2 § 3 lagen om försäkringsförmedling. Med anledning av kravet i artikel 10.2 i försäkringsdistributionsdirektivet om- fattar bemyndigandet i punkten även fortlöpande fortbildning och yrkes- utveckling (se 7 § och författningskommentaren till den paragrafen). Punkt 5 avser föreskrifter om ansvarsförsäkring. Ett motsvarande bemyndigande finns i 9 kap. 2 § 4 lagen om försäkringsförmedling. För att uppfylla de krav som följer av artikel 10.4 i försäkringsdistributions- 2017/18:216 direktivet krävs föreskrifter med ytterligare bestämmelser om ansvars- försäkring. I punkt 6 finns ett bemyndigande att meddela föreskrifter om vad som ska avses med i övrigt lämplig att utöva verksamhet och i övrigt lämplig att ingå i ledningen i ett företag. Frågan om vad som bör avses med det behandlas i avsnitt 7.2.4. Se även 7 och 8 §§ och författningskom- mentarerna till de paragraferna. Punkt 7 avser den insikt och erfarenhet som ska krävas och motsvarar 9 kap. 2 § 5 lagen om försäkringsförmedling. Kravet på insikt och erfarenhet behandlas i författningskommentaren till 8 § första stycket 3, se även punkt 6 när det gäller kravet på att vara även i övrigt lämplig att ingå i ledningen. Punkt 8 innehåller ett bemyndigande att meddela föreskrifter om vad som ska avses med den som ska ingå i den juridiska personens ledning eller vara ersättare för denne. I sådana föreskrifter kan den krets av personer som bör anses ingå i ledningen avgränsas. Kontrollen av att anställda hos en försäkringsförmedlare uppfyller förutsättningarna för tillstånd för en fysisk person ska skötas av försäkringsförmedlaren själv enligt 8 § andra stycket. Genom bemyndig- andet i punkt 9 kan föreskrifter meddelas om vad försäkringsförmedlaren ska iaktta vid denna kontroll. När det särskilt gäller kontrollen av om den anställde förekommer i belastningsregistret, se 11 § och författnings- kommentaren till den paragrafen. Punkten motsvarar 9 kap. 2 § 6 lagen om försäkringsförmedling. Övervägandena finns i avsnitten 7.1.1, 7.2.2, 7.2.3 och 7.2.5–7.2.7. Paragrafen genomför delvis artiklarna 4 och 6 i försäkringsdistributions- Paragrafen motsvarar delvis 3 kap. 1 § lagen om försäkringsförmed- Paragrafen innehåller bestämmelser om rätt för utländska försäkrings- förmedlare med hemvist i ett annat land inom EES att bedriva verk- samhet i och det förfarande som gäller när en sådan försäkrings- förmedlare utövar denna rätt. I första stycket anges de krav som ska vara uppfyllda för att en EES- försäkringsförmedlare ska få bedriva försäkringsdistribution i utan att inrätta filial eller en permanent närvaro (punkt 1) respektive från filial eller en permanent närvaro här i landet (punkt 2) (se artiklarna 4 och 6 i samt skäl 25 till försäkringsdistributionsdirektivet). I andra och tredje styckena finns handlingsregler för Finansinspek- Inspektionen ansvarar för att upplysa de EES-försäkringsförmed- lare som vill bedriva verksamhet i om de bestämmelser som gäller för verksamheten här i landet. Det följer av artikel 11 i försäkrings- distributionsdirektivet att sådana bestämmelser ska offentliggöras på kan alltså välja att upplysa EES-försäk- ringsförmedlare om var information om dessa bestämmelser finns att tillgå eller att uttryckligen upplysa om innehållet i dem i varje enskilt Upplysningen ska alltid lämnas till den behöriga myndigheten i Direktivet förutsätter att informationen därefter vidare- Prop. 2017/18:216 befordras av den behöriga myndigheten till försäkringsförmedlaren (artiklarna 4.2 och 6.2 andra stycket). Kravet i tredje stycket att Finans- inspektionen ska bekräfta mottagandet av en underrättelse genomför kravet i direktivet på att den behöriga myndigheten i värd- landet ska bekräfta en underrättelse utan dröjsmål. Övervägandena finns i avsnitt 8.2.1. Paragrafen genomför delvis artiklarna 4.1 och 6.1 i försäkringsdistri- butionsdirektivet. Paragrafen, som inte har någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling, innehåller krav på vilka uppgifter som ska finnas med i en underrättelse om avsikt att bedriva försäkringsdistribution genom att inrätta filial eller genom att tillhandahålla tjänster i utan att inrätta filial eller en permanent närvaro här i landet. Övervägandena finns i avsnitt 8.2.1. Paragrafen motsvarar 3 kap. 2 § lagen om försäkringsförmedling. Paragrafen innebär att försäkringsförmedlare från ett land utanför EES (tredjeland), efter tillstånd från , får bedriva försäk- ringsdistribution i från en filial eller en permanent närvaro. Av hänvisningen till 2 kap. 7 eller 8 § följer att det ställs motsvarande krav på försäkringsförmedlare från tredjeland för att få tillstånd som dem som ställs på svenska försäkringsförmedlare. Bestämmelser om registre- ring av försäkringsförmedlare hos finns i 5 §. Övervägandena finns i avsnitt 8.2.2. Paragrafen motsvarar 3 kap. 3 § lagen om försäkringsförmedling. Paragrafen innebär att tillstånd för en filial till en försäkringsför- medlare från tredjeland får begränsas till att avse vissa slag av försäkring eller vissa försäkringsklasser på samma sätt som för svenska försäkrings- förmedlare enligt 2 kap. 2 § (se författningskommentaren till den para- grafen). Övervägandena finns i avsnitt 8.2.2. Paragrafen motsvarar 3 kap. 4 § lagen om försäkringsförmedling. Paragrafen innebär att försäkringsförmedlare från tredjeland som har fått tillstånd enligt 3 § ska anmäla sig för registrering hos på motsvarande sätt som svenska försäkringsförmedlare enligt 2 kap. 3 § (se författningskommentaren till den paragrafen). Övervägandena finns i avsnitt 8.2.2. Paragrafen genomför delvis artikel 4.1 och 4.2 i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen motsvarar delvis 4 kap. 2 § lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen reglerar förutsättningarna och proceduren för svenska försäkringsförmedlare som vill bedriva försäkringsdistribution i ett annat land inom EES utan att inrätta en filial eller en permanent närvaro där. Den är utformad efter förebild av motsvarande bestämmelser i lagen om värdepappersfonder (jfr 2 kap. 15 och 15 a §§, se prop. 2002/03:150). Övervägandena finns i avsnitt 8.3. 7 och 8 §§ Paragraferna genomför delvis artikel 6.1–6.3 i försäkringsdistributions- direktivet. Paragraferna motsvarar delvis 4 kap. 1 § lagen om försäkringsförmed- ling. Paragraferna reglerar förutsättningarna och proceduren för svenska försäkringsförmedlare som vill bedriva försäkringsdistribution i ett annat land inom EES genom inrättande av en filial eller en permanent närvaro. De är utformade efter förebild av motsvarande bestämmelser i lagen om värdepappersfonder (2 kap. 12 och 13 §§, se prop. 2002/03:150). Övervägandena finns i avsnitt 8.3. Paragrafen genomför artiklarna 4.3 och 6.4 i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen innebär en skyldighet för svenska försäkringsförmedlare som bedriver försäkringsdistribution i ett annat land inom EES att anmäla ändringar av de uppgifter som de har lämnat i en underrättelse om sin avsikt att bedriva verksamhet i det landet. Av första stycket följer att en underrättelse om ändring ska göras skrift- ligt och senast en månad innan ändringen genomförs. Andra stycket innebär att ska informera den behöriga myndigheten i värdlandet om anmälda ändringar. Detta ska ske skyndsamt och senast en månad från den dag underrättelsen om ändringen togs emot. Övervägandena finns i avsnitt 8.3. Paragrafen motsvarar delvis 4 kap. 3 § lagen om försäkringsförmedling. Paragrafen innebär att ska underrätta om att en svensk försäkringsförmedlare avser att bedriva försäkrings- distribution i ett annat land inom EES eller att en försäkringsförmedlare har anmält ändring i en sådan verksamhet. Övervägandena finns i avsnitt 8.3. I paragrafen finns ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter om vad en ansökan om tillstånd enligt 3 § för en försäkringsförmedlare tredjeland att bedriva försäkringsdistribution i ska innehålla. Övervägandena finns i avsnitt 8.2.2. 4 kap. Regler för verksamheten Paragrafen genomför artiklarna 17.1 och 20.1 andra stycket i försäkrings- distributionsdirektivet. Paragrafen motsvarar delvis 5 kap. 4 § lagen om försäkringsförmed- ling. Första stycket motsvarar delvis 5 kap. 4 § första stycket lagen om försäkringsförmedling och genomför artikel 17.1 i försäkringsdistribu- tionsdirektivet. Begreppet god försäkringsförmedlingssed ersätts med be- greppet god försäkringsdistributionssed som grundläggande lagstadgad kvalitetsnivå för verksamheten. Därigenom förtydligas att kravet på god sed vid försäkringsdistribution gäller för såväl försäkringsförmedlare som försäkringsföretag. För de försäkringsdistributörer som är försäkringsföretag gäller kravet på god försäkringsdistributionssed i den del av deras verksamhet som kan sägas motsvara en försäkringsförmedlares verksamhet, dvs. exempelvis i fråga om den information eller rådgivning som lämnas till kunden. Det kan även vara fråga om andra åtgärder som ett försäkrings- företag vidtar och som kan påverka vilken försäkring kunden väljer eller vilka dispositioner som kunden vidtar inom ramen för en försäkring. Det bör dock noteras att frågan om vad som utgör god försäkrings- distributionssed och tillbörlig omsorg om kundintresset i vissa avseenden kan tänkas skilja sig mellan olika försäkringsförmedlare och mellan försäkringsförmedlare och försäkringsföretag. Exempelvis kan en försäkringsförmedlare som är ett ombud för försäkringstagaren ha en högre lojalitetsplikt gentemot kunden (sin huvudman) än vad en försäk- ringsförmedlare som är försäkringsföretagets ombud har gentemot kunden. När det gäller försäkringsföretag är det dessutom så att ett sådant företags tillvaratagande av vissa kunders intressen inte får gå ut över försäkringskollektivets intressen. Det kan förutsättas att vad som är förenligt med god försäkrings- distributionssed inte är oförenligt med kravet på god försäkringsstandard enligt försäkringsrörelselagen (4 kap. 3 §), liksom att god försäkrings- standard innefattar att följa grundläggande krav vid försäkrings- distribution, däribland god försäkringsdistributionssed. Andra stycket motsvarar 5 kap. 4 § andra stycket första meningen och tredje stycket lagen om försäkringsförmedling och genomför artikel 20.1 andra stycket i försäkringsdistributionsdirektivet. Övervägandena finns i avsnitt 9.1. Paragrafen grundar sig i artiklarna 20.3, 22.3 och 29.3 i försäkrings- distributionsdirektivet. Paragrafen motsvarar delvis 5 kap. 4 § andra stycket lagen om försäk- ringsförmedling. Paragrafen gäller för rådgivning som lämnas efter det att försäkrings- förmedlaren har informerat en kund om att rådgivningen till denne sker grundad på en opartisk och personlig analys. Paragrafen gäller även om försäkringsförmedlaren i andra ordalag beskriver rådgivningen som ”fristående” eller liknande i förhållande till tredjepart. Den gäller också om försäkringsförmedlaren i anslutning till rådgivningen beskriver sig själv eller sin verksamhet som fristående, oberoende eller opartisk eller om förmedlaren uttrycker sig på något annat sätt som kan ge kunden uppfattningen att även rådgivningen kommer att lämnas eller har lämnats grundad på en opartisk och personlig analys. Första stycket motsvarar i huvudsak 5 kap. 4 § andra stycket andra meningen lagen om försäkringsförmedling och genomför artikel 20.3 i försäkringsdistributionsdirektivet. Vid bedömningen av om antalet avtal och leverantörer som förmedlaren beaktar är tillräckligt stort, bör hänsyn tas till bl.a. kundens behov, antalet leverantörer på marknaden, dessa leverantörers marknadsandelar, antalet relevanta och tillgängliga försäkringsprodukter hos varje leverantör och dessa produkters egen- skaper (se skäl 47 till direktivet). Andra stycket, som inte har någon motsvarighet i lagen om försäkrings- förmedling, grundar sig i artikel 29.3 i försäkringsdistributionsdirektivet. Bestämmelsen ställer upp strängare krav än direktivet i två avseenden. Dels innebär den ett förbud för försäkringsförmedlare att låta rådgivning som uppges vara opartisk omfatta egna eller närstående företags produkter medan det enligt direktivet endast krävs att sådan rådgivning inte enbart får avse egna eller närstående företags produkter. Dels gäller bestämmelsen all försäkringsdistribution medan artikeln i direktivet gäller enbart för distribution av försäkringsbaserade investerings- produkter. Kraven på diversifiering, lämplighet och oavhängighet enligt första och andra styckena gäller även vid rådgivning om finansiella instrument som kan väljas inom ramen för de försäkringar som förmedlarens tillstånd omfattar. Här kan även förarbeten och praxis avseende det som gäller för investeringsrådgivning på oberoende grund enligt lagen om värde- pappersmarknaden tjäna som vägledning (se 9 kap. 20 § den lagen och prop. 2016/17:162 s. 432–436). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om villkor för rådgivning som lämnas grundad på en opartisk och personlig analys (19 § 2). Övervägandena finns i avsnitt 9.2. Paragrafen genomför delvis artiklarna 17.3 och 22.3 i försäkrings- distributionsdirektivet. Paragrafen som inte har någon motsvarighet i lagen om försäkrings- Prop. 2017/18:216 förmedling innehåller bestämmelser om ersättningar till försäkrings- distributörer från någon annan än kunden. Enligt första stycket som genomför artikel 17.3 i försäkrings- distributionsdirektivet får en försäkringsdistributör inte ta emot ersättning i samband med försäkringsdistributionen från någon annan än kunden, om ersättningen kan motverka distributörens möjligheter att uppfylla sina skyldigheter enligt 1 §. Bestämmelsen innebär en avvikelse i förhållande till artikel 17.3 i direktivet som anger att en försäkringsdistributör inte får ta emot ersättning som står i strid med skyldigheten att agera i enlighet med kundernas bästa intresse. Någon ändring i sak är dock inte avsedd. I andra stycket finns ett förbud för försäkringsförmedlare som lämnar rådgivning om försäkring grundad på en opartisk och personlig analys att ta emot och behålla ersättning i samband med försäkringsdistributionen från någon annan än kunden. Av bestämmelsen i tredje stycket följer att förbudet enligt andra stycket inte gäller mindre icke-monetära förmåner som försäkringsförmedlaren har informerat kunden om och som kan höja kvaliteten på tjänsten till kunden och som är av en sådan omfattning och art att de inte kan anses hindra förmedlaren från att uppfylla sina skyldigheter enligt 1 §. Bestämmelserna i andra och tredje styckena är utformade efter förebild av motsvarande bestämmelser i lagen om värdepappersmarknaden (9 kap. 22 §). Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om hur ersättning ska vara utformad för att inte mot- verka att en försäkringsdistributör uppfyller kraven i 1 § (19 § 3). Övervägandena finns i avsnitt 9.3. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen innehåller regler som begränsar försäkringsförmedlares möjligheter att marknadsföra finansiella tjänster. I första stycket finns ett förbud för försäkringsförmedlare att marknads- föra andra finansiella tjänster och produkter än de som förmedlaren har tillstånd att distribuera. Med marknadsföring avses detsamma som i 3 § marknadsföringslagen (2008:486). Med finansiella tjänster avses det- samma som i 3 kap. lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler. Även kreditavtal inbegrips i begreppet finansiella tjänster, vilket medför att en försäkringsförmedlare inte får marknadsföra bostads- krediter som ett möjligt sätt att finansiera en investering. Andra stycket innebär att förbudet i första stycket inte omfattar sådana tjänster som en försäkringsförmedlare har tillstånd att marknadsföra enligt någon annan författning och produkter som inte tillhandahålls inom ramen för tillståndet att bedriva försäkringsdistribution. Det vanligast förekommande fallet torde bli att en försäkringsförmedlare har tillstånd för värdepappersrörelse enligt lagen om värdepappersmarknaden som omfattar investeringsrådgivning eller mottagande och vidarebeford- ran av order. Rätten för en försäkringsförmedlare att marknadsföra 2017/18:216 tjänster och produkter som den erbjuder inom ramen för sin värde- pappersrörelse regleras i lagen om värdepappersmarknaden. Övervägandena finns i avsnitt 9.4. Paragrafen genomför delvis artikel 17.3 i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsför- medling. Paragrafen innebär att en försäkringsdistributörs system för ersätt- ningar till anställda som är sysselsatta inom försäkringsdistributionen ska vara utformat så att det inte motverkar distributörens förmåga att uppfylla de grundläggande kraven vid försäkringsdistribution enligt 1 §. Den är utformad efter förebild av 4 kap. 3 § lagen (2016:1024) om verk- samhet med bostadskrediter (se prop. 2015/16:197 s. 142–145). Paragrafen omfattar enbart anställda som är sysselsatta med försäk- ringsdistributionen. Kravet på utformning av ersättningssystem är därför inte tillämpligt på den personal som är sysselsatt inom stödfunktioner som administration eller it. Inte heller personal som arbetar inom eventu- ella andra verksamhetsgrenar omfattas. Paragrafen omfattar inte heller uppdragstagare utan enbart personer som är anställda av försäkringsdistributören. Detta är i enlighet med artikel 17.3 i försäkringsdistributionsdirektivet där det uttryckligen anges att reglerna ska gälla anställda. En uppdragstagare som sysslar med försäkringsdistribution torde i samtliga fall behöva vara registrerad eller ha ett tillstånd för att bedriva försäkringsdistribution. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om en försäkringsdistributörs ersättningssystem (19 § 4). Övervägandena finns i avsnitt 9.5. Paragrafen genomför artikel 10.8 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har ingen motsvarighet i lagen om försäkringsförmedling. I första stycket ställs krav på att försäkringsdistributörer ska ha rutiner och riktlinjer för intern kontroll av att distributören och dess anställda uppfyller vissa krav på kunskap och kompetens, fortbildning och yrkes- utveckling och god vandel. Det ställs vidare krav på att försäkrings- distributören ska inrätta, upprätthålla och uppdatera register för dokumentation av de åtgärder som den vidtar för att uppfylla dessa krav. Enligt andra stycket ska en försäkringsdistributör utse en eller flera personer som ansvarar för att distributören fullgör de skyldigheter som anges i första stycket och på begäran av lämna ut namnet på den eller de personerna.