prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — Om det visar sig att vissa problem på marknaden finns kvar trots det nya regelverket, bör det övervägas om det finns behov av att införa ytterligare åtgärder. 11.5.2Förbud mot vissa tredjepartsersättningar Regeringens förslag: En försäkringsdistributör ska i samband med distribution av försäkringsbaserade investeringsprodukter inte få erbjuda eller ta emot ersättning från någon annan än kunden som till väsentlig del avser tjänster som ännu inte utförts, som till sin storlek baseras på premiebetalningar som inte har betalats av kunden, eller som storleksmässigt står i uppenbart missförhållande till de tjänster som har utförts. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. påpekar att man i flera sammanhang har uppmärksammat att s.k. up front-provisioner skapar intressekonflikter som är mycket svåra att hantera och att sådana provisioner kan ge upphov till att försäkringskapital flyttar med enda syfte att generera betalning till försäkringsförmedlaren. Inspektionen ser därför positivt på förslaget att i svensk rätt införa regler del som går längre än dem i försäkringsdistributionsdirektivet. anser att s.k. up front-provisioner bör anses otillåtna redan enligt reglerna om tredjepartsersättningar i försäkringsdistributions- direktivet och i MiFID II, och att det därför inte behövs något särskilt, riktat förbud mot sådana ersättningar. Enligt föreningen riskerar ett sådant förbud att bli svårtolkat. Svensk Försäkring invänder mot utgångspunkten i promemorian att en förmedlares informationsgivning, kundvård, kundanskaffning och försäljning utgör outsourcing av ett försäkringsföretags verksamhet och inte en naturlig del i en förmedlares verksamhet i förhållande till kunden. Den ersättning som betalas till förmedlaren utgör enligt Svensk För- säkring inte ersättning för outsourcad verksamhet, utan för tjänster som förmedlaren utför inom ramen för sin förmedling. och , som i och för sig är positiva till att försäkringsdistributörer som tillhandahåller investeringsrådgivning ska följa bestämmelserna om tredjepartsersättning i lagen om värdepappersmarknaden, poängterar att det behöver göras tydligt var gränsen går mellan rådgivning om försäkring och rådgivning om investeringar i enskilda finansiella instrument. Svenska försäkringsförmedlares förening (SFM) avstyrker förslaget om ett förbud mot viss ersättning från tredjepart som går utöver vad direktivet kräver. Om det ska införas ett förbud anser SFM att det i vilket fall inte bör införas något särskilt förbud mot ersättningar som är av sådan storlek att de står i uppenbart missförhållande till de tjänster som utförs som föreslås i promemorian. Om det skulle införas ett sådant förbud bör det inte, såsom i promemorian, innebära att all form av ersättning som erbjuds till eller från en försäkringsdistributör omfattas. SFM anser att förslaget innebär en prisreglering vars konsekvenser för marknaden inte är utredda. ProSkandia anser att s.k. up front-provisioner bör förbjudas, men att löpande beståndsersättningar under försäkringens livstid bör tillåtas. anser att förslaget kan tolkas som en statlig pris- reglering av försäkringsdistributionstjänster, vilket är direkt olämpligt och vilar på avsaknad av förståelse om hur marknaden fungerar. Om förslaget skulle genomföras skulle det, enligt , innebära att en stor del av den tjänstepalett som försäkringsförmedlare till- handahåller fördyras och att konkurrensen mellan marknadens försäkringsdistributörer kraftigt påverkas till förmån för försäkrings- företagen. anser att försäkringsföretagen till skillnad från försäkringsförmedlare kommer att kunna ta ersättning baserad på premiernas eller försäkringens värde och därtill utan tillägg för mer- värdesskatt, medan försäkringsförmedlare blir hänvisade till en ersättning vars storlek är kopplad till en hypotetisk kostnad för nedlagt arbete. Skälen för regeringens förslag: En särskilt problematisk form av tredjepartsersättning utgörs av de förskottsbetalningar, s.k. up front- ersättningar, som förekommer på försäkringsmarknaden. En del av bak- grunden till problematiken ligger i att kunder på försäkringsmarknaden, i motsats till t.ex. på värdepappersmarknaden, ofta ingår avtal som sträcker sig över längre tidsperioder och således innebär regelbundna investeringar. Även om det bland aktörerna på den finansiella marknaden råder delade meningar om vad som konstituerar en up front-provision, får det i allmänhet beskrivas som en provision som betalas till försäkrings- förmedlaren direkt när försäkringsprodukten tecknas, vilken till sin stor- lek beräknas efter en viss procent av det investerade beloppet (försäk- ringskapitalet) eller de försäkringspremier som kunden förväntas betala . Ofta inbegriper sådan provision belopp av betydande storlek för en ibland begränsad arbetsinsats. Vidare finns det i vissa fall en återbetalningsskyldighet beträffande en del av provisionen om kunden avbryter försäkringsavtalet . Ersättningsformen får enligt regeringen anses vara problematisk efter- som den riskerar att skapa vissa särskilda intressekonflikter. Bland annat kan det uppstå incitament för försäkringsförmedlaren att underlåta att ge lämpliga råd till kunden som resulterar i att en del av den redan erhållna provisionen behöver betalas tillbaka till försäkringsföretaget. Om den skyldigheten i stället ankommer på kunden så skapar det i sig inlåsnings- effekter (s.k. avgifter för inte amorterade anskaffningskostnader). Vidare kan det i vissa fall förefalla lockande för försäkringsförmedlaren att rekommendera en flytt av försäkringskapitalet, eftersom det kan resultera i en stor engångsbetalning till förmedlaren. Det har på marknaden förekommit uppmärksammade fall med flera tillsynes omotiverade flyttar av kunders försäkringskapital efter varandra (s.k. flyttkarusell). Regeringen anser, i likhet med , att up front- ersättningar i huvudsak bör anses otillåtna redan enligt försäkrings- 2017/18:216 distributionsdirektivet. Till skillnad från och anser regeringen dock att det är motiverat med ett särskilt riktat förbud mot sådana ersättningar. Som redovisas ovan i avsnitt 11.5.1 torde i de allra flesta fall många up front-ersättningar vara otillåtna redan enligt de bestämmelser i den nya lagen om försäkringsdistribution som föreslås för att genomföra de generella reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 17.3), eller i vart fall anses påverka tjänsten eller produkten negativt (artikel 29.2). I synnerhet torde de ytterligare bestämmelser som finns i den delegerade förordningen (i förhållande till artikel 29.2 i direktivet) lämna ett mycket begränsat utrymme för sådana ersättningar. I den delegerade förordningen anges att det som en del i en helhets- bedömning, särskilt bör beaktas, om incitamentet helt eller huvud- sakligen betalas ut när försäkringsavtalet ingås eller om det sträcker sig över hela avtalstiden (artikel 8.2 d). Behovet av ett kompletterande förbud i svensk rätt mot up front-ersätt- ningar borde således i och för sig vara begränsat. I sammanhanget måste dock beaktas att det får anses föreligga en viss osäkerhet i frågan om både tolkningen av de nu aktuella reglerna i direktivet och den delegerade förordningen i denna del. Regeringen anser att det är mycket angeläget att det i svensk rätt blir helt klarlagt att vissa up front- ersättningar inte är acceptabla med hänsyn till kundskyddet – en stånd- punkt som generellt delas av såväl tillsynsmyndigheter och konsument- organisationer som företrädare för branschen. Ett särskilt förbud mot up front-ersättningar bör således införas i svensk rätt. Det bör i sammanhanget dock återigen framhållas att det inte finns någon legaldefinition av up front-ersättning eller andra dylika ersätt- ningar. Samtliga ersättningsmodeller bör som en utgångspunkt vara tillåtna även i fortsättningen, förutsatt att de är utformade på ett sätt som är förenligt med de krav som ställs upp i den nya lagen om försäkrings- distribution. Förslaget innebär således inte något absolut förbud mot att ersättning utgår i förhållande till försäkringsdistribution som ännu inte utförts, så länge ersättningens storlek och den tid som förskotts- betalningen avser inte avviker i någon väsentlig mån. Om en försäkrings- tagare betalar en försäkringspremie bör det alltså i princip vara tillåtet att provision utgår i förhållande till den premien även om någon försäkrings- förmedling inte utförts, om distributionen avses utföras i en relativ närtid. Enligt promemorians förslag ska förbudet även omfatta andra ersätt- ningar vars storlek står i uppenbart missförhållande till den försäkrings- distribution som utförs. SFM motsätter sig förslaget i den delen. Några av remissinstanserna anser att förslaget i det nu aktuella avseendet kan tolkas ett förbud särskilt mot ersättningsmodeller såsom beståndsersättning och stockersättning. Regeringen anser att det finns skäl att närmare behandla den frågan. Med beståndsersättning avses i promemorian att ett försäkringsföretag uppdrar till och ersätter en försäk- ringsförmedlare för att fullgöra en del av sin försäkringsrörelse (ibland benämnt outsourcing). Svensk Försäkring invänder mot det och anser att den ersättning som betalas till förmedlaren i den situationen inte utgör ersättning för verksamhet som försäkringsföretaget uppdragit åt för- medlaren att utföra, utan för tjänster som förmedlaren utför inom ramen för sin förmedling. Regeringen anser, i likhet med det som anges i promemorian, att det först bör framhållas att beståndsersättning och stockersättning kan inne- bära fördelar ur företagsekonomiskt hänseende. Effektivitet och en lägre kostnadsbild skapar även i allmänhet förutsättningar för billigare distribution och försäkringsprodukter. Regeringen instämmer med ProSkandia att även sådana ersättningsmodeller som utgångspunkt bör vara tillåtna. Frågan om huruvida beståndsersättning utgör ersättning för försäkringsrörelse som ett försäkringsföretag har uppdragit åt någon annan att utföra eller försäkringsförmedling alternativt både och, bör emellertid inte ha någon betydelse för tillämpningen av det nu aktuella förbudet. Det bör i det avseendet endast vara tillräckligt att först konstatera om huruvida den verksamhet som försäkringsförmedlaren utför utgör försäkringsdistribution (t.ex. informationsgivning, rådgivning och försäljning). Om någon annan än kunden betalar för den försäkrings- distributionen, bör ersättningen vara föremål för vissa begränsningar. Om ersättningen står i uppenbart missförhållande till den försäkrings- distribution som utförs bör den inte vara tillåten. Skälet för det är, förutom att det får anses oskäligt, bl.a. dels att kostnaden för kunden inte framstår lika tydligt, dels att kunden i många fall inte har något annat val än att acceptera storleken på den kostnaden. anser att förslaget kan tolkas som en statlig pris- reglering av försäkringsdistributionstjänster. Regeringen poängterar här- vid att förslaget inte innebär någon begränsning när det gäller storleken på arvodet i de fall kunden betalar själv. I en sådan situation har kunden helt andra förutsättningar att bedöma om priset motsvarar den tjänst som tillhandahålls. Det bör här nämnas att de intressekonflikter som före- kommer vid beståndsersättning och stockersättning delvis är av annat slag än de som annars förekommer på försäkringsmarknaden. Vid beståndsersättning och stockersättning får försäkringsförmedlaren ofta samma ersättning oberoende av vilka val kunden gör. Det föreligger således i de fallen inte några intressekonflikter i förhållande till själva rådgivningssituationen. Det innebär enligt regeringens uppfattning att om det nu aktuella förbudet inte skulle införas skulle det finnas en risk för att beståndsersättningar och stockersättningar annars skulle falla utanför de allmänna begränsningarna av tredjeparsersättningar i den nya lagen om försäkringsdistribution som föreslås i avsnitt 11.5.1. Beståndsersättningen beräknas ofta som en viss procent av inbetalda som försäkringsförmedlaren förmedlat. Stockersättningen be- räknas ofta på motsvarande sätt som en viss procent av försäkrings- kapitalet. Det får till följd att en försäkringsförmedlare i vissa fall, t.ex. vid höga procentnivåer och försäkringsavtal som löper , ibland erhåller en ersättning vars storlek kan ifrågasättas mot bakgrund av den försäkringsdistribution som tillhandahålls. Det förefaller inte försvarbart att en försäkringsförmedlare som i stor omfattning är passiv eller endast tillhandahåller summarisk verksamhet såsom premie- hantering och vidarebefordran av information, under långa tidperioder erhåller stora belopp i ersättning. Varje sådan kostnad har i längden en betydande inverkan på de försäkrades slutliga försäkringskapital. I de fall försäkringsförmedlaren utför mer kvalificerade tjänster såsom biträde vid förvaltning av själva försäkringsinnehållet, bör det naturligtvis i högre grad föreligga förutsättningar till högre ersättningar än vad som annars är 2017/18:216 fallet. Regeringen finner emellertid, i likhet med och till skillnad från det som anges i promemorian, att någon vikt inte bör läggas vid försäkringsföretagets kostnader att utföra de till försäkrings- förmedlaren uppdragna tjänsterna i egen regi. En sådan bedömnings- grund förefaller onödigt komplicerad och riskerar vila på hypotetiska beräkningar. Det som anförs i promemorian om att sådana ersättningar alltid måste vara affärsmässigt motiverade förefaller inte heller som över- tygande. Det får som en utgångspunkt antas att kommersiella parter i de flesta fall endast ingår sådana överenskommelser. Mot den bakgrunden anser regeringen inte att den bedömningsgrunden bör vara användbar i förevarande fall. Enligt regeringens bedömning bör ersättningen i stället vägas mot bl.a. uppdragets omfattning, svårighetsgrad och betydelse, liksom arbetets resultat. Förslaget innebär vidare att det är ersättningar som uppenbart står i missförhållande till de tjänster som utförs som ska vara förbjudna. Av det rekvisitet följer en viss tröskel som innebär att inte alla ersättningar som kan tänkas stå i missförhållande bör vara förbjudna. Sådana ersättningar kan dock vara oförenliga med andra begränsningar när det gäller tredjepartsersättningar i den nya lagen om försäkringsdistribution (jfr artiklarna 17.3 och 29.2 i försäkrings- distributionsdirektivet och se avsnitten 9.3 och 11.5.1). och anför att det behöver göras tydligt var gränsen går mellan rådgivning om försäkring och rådgivning om investeringar i enskilda finansiella instru- ment. Regeringen hänvisar i denna del till den bedömning som görs när det gäller den gränsdragningen i avsnitt 6.3.2. Bedömning av lämplighet och ändamålsenlighet och rapportering till kunder Regeringens förslag: En försäkringsdistributör ska när den tillhanda- håller rådgivning om en försäkringsbaserad investeringsprodukt hämta in nödvändiga upplysningar från kunden om dennes kunskaper och erfarenheter av produkten samt om kundens ekonomiska situation och mål med investeringen, så att distributören kan rekommendera produkter som är lämpliga för kunden. Om en försäkringsdistributör tillhandahåller rådgivning om en försäkringsbaserad investeringsprodukt tillsammans med investerings- rådgivning ska distributören bedöma lämpligheten av överens- kommelsen eller paketet som helhet. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Svensk Försäkring anser att det behöver förtydligas att försäkringsdistributionsdirektivets krav på specificering av kundens krav och behov respektive krav på lämplighetsbedömning och s.k. passandebedömning, avser tre olika bedömningar, med olika syften. Svensk Försäkring påpekar att krav och behov syftar till att tydliggöra försäkringsbehov och undvika otillbörlig försäljning av Lämplighets- och passandebedömningarna syftar Prop. 2017/18:216 enligt Svensk Försäkring till att klargöra om de investeringar som kunden står i begrepp att göra i en försäkringsbaserad investerings- produkt passar, respektive är lämplig, baserat på kundens förutsättningar. Skälen för regeringens förslag Enligt försäkringsdistributionsdirektivet ska en försäkringsförmedlare eller ett försäkringsföretag när det tillhandahåller rådgivning (vid sidan av den krav- och behovsprövning som försäkringsdistributörer alltid ska utföra innan ett försäkringsavtal ingås), även inhämta nöd- vändiga upplysningar om kundens eller den presumtiva kundens kun- skaper och erfarenheter på det relevanta investeringsområdet (artikel 30.1). Detta gäller för den specifika typen av produkt eller tjänst, den personens finansiella ställning, inbegripet vederbörandes förmåga att bära förluster, och den personens investeringsmål, inbegripet risk- tolerans. Detta så att försäkringsförmedlaren eller försäkringsföretaget kan rekommendera kunden eller den presumtiva kunden de försäkrings- baserade investeringsprodukter som är lämpliga för den personen och i synnerhet är förenliga med den personens risktolerans och förmåga att bära förluster. När en försäkringsförmedlare eller ett försäkringsföretag tillhandahåller investeringsrådgivning med rekommendation om ett paket av kombinerade tjänster eller produkter, ska denne bedöma huruvida hela det kombinerade paketet är lämpligt (artikel 30.1 andra meningen). Försäkringsdistributörer ska, innan rådgivning lämnas, fastställa hur mycket information som ska inhämtas från kunden mot bakgrund av den rådgivning som ska tillhandahållas (artikel 9). Förordningen innehåller bestämmelser som anger vilka upplysningar som försäkringsdistributörer ska inhämta när det gäller kundens kunskaper och erfarenheter på det relevanta investeringsområdet. Försäkringsdistributörer ska, i tillämpliga fall, anpassa inhämtandet bl.a. med tanke på kundens art och på vilken art och typ av produkt eller tjänst som erbjuds eller efterfrågas (artikel 17). Upplysningarna från kunden syftar till att ge förståelse för avgörande fakta om kunden. De ska ge försäkringsdistributören en rimlig grund för att fastställa att försäkringsdistributörens personliga rekom- mendation till kunden uppfyller samtliga i förordningen angivna kriterier. Bland dessa kriterier ingår bl.a. att rekommendationen är förenlig med kundens investeringsmål och risktolerans (artikel 9.2). När försäkrings- distributörer ger rådgivning som innebär byte av underliggande investeringstillgångar ska de också inhämta nödvändiga upplysningar om kundens befintliga underliggande investeringstillgångar och de rekom- menderade nya investeringstillgångarna, och analysera de förväntade kostnaderna och fördelarna med bytet, så att de på rimliga grunder kan visa att fördelarna med ett byte är större än kostnaderna. En försäkringsdistributör får aldrig motverka att en kund eller en presumtiv kund tillhandahåller upplysningarna (artikel 17). distributörer ska enligt förordningen även vidta rimliga åtgärder för att säkerställa att de uppgifter som hämtas in för lämplighetsbedömningen är tillförlitliga (artikel 10). En försäkringsdistributör ska emellertid kunna lita på den information som tillhandahålls av dess kunder, såvida inte den borde känna till att informationen är uppenbart föråldrad, felaktig eller ofullständig (artikel 17.4). Försäkringsdistributörer får inte medverka till att det uppstår tveksamhet eller risk för missförstånd gällande deras ansvar i processen och ska på ett tydligt och enkelt sätt informera kunderna om att skälet till lämplighetsbedömningen är att kunna agera i kundens bästa intresse (artikel 11). Ansvaret att göra en lämplighets- bedömning vid rådgivning minskas inte på grund av att den helt eller delvis sker genom ett automatiskt eller halvautomatiskt system (artikel 12). När det gäller gruppförsäkringar ska försäkringsdistributören inrätta och följa riktlinjer om vem som ska vara föremål för lämplighets- bedömningen om ett försäkringsavtal ingås på vägnar av medlemmarna i en grupp och varje enskild medlem inte kan fatta individuella beslut om att ansluta sig (artikel 13). Riktlinjerna ska också innehålla bestämmelser om hur bedömningen ska göras i praktiken, inklusive från vem man ska samla in upplysningar om kunskaper och erfarenhet, finansiell ställning och investeringsmål. Genomförande i svensk rätt Reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet om bedömning av lämp- lighet i samband med rådgivning är ett av de viktigaste kraven för att uppnå ett högt kundskydd. Syftet med reglerna är att endast rekom- mendationer avseende försäkringsbaserade investeringsprodukter som är lämpliga för kunden ska kunna lämnas. Dessa regler kompletterar den krav- och behovsprövning som försäkringsdistributörer ska utföra innan ingåendet av alla typer av försäkringsavtal, men en lämplighets- bedömning ska därutöver utföras av distributören vid rekommendationer i anslutning till redan ingångna försäkringsavtal. Vidare innefattar reglerna fler och mer detaljerade krav än en passandebedömning, när det gäller beaktande av kundens finansiella situation (se avsnitt 11.6.2). Reglerna om lämplighetsbedömning i direktivet bör genomföras i svensk rätt i motsvarande bestämmelser i den nya lagen om försäkrings- distribution. Regeringen anser, i likhet med Svensk Försäkring, att direktivets krav på specificering av kundens krav och behov respektive krav på lämplighetsbedömning och s.k. passandebedömning, bör avse tre olika bedömningar, med delvis olika syften. Det bör i det avseendet poängteras att bedömningen när det gäller krav och behov syftar till att tydliggöra kundens försäkringsbehov och undvika otillbörlig försäljning av försäkringsprodukter. Lämplighets- och passandebedömningarna syftar till att klargöra om de investeringar som kunden står i begrepp att göra i en försäkringsbaserad investeringsprodukt passar, respektive är lämpliga, baserat på kundens förutsättningar. De nu aktuella reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 30.1) har utformats efter förebild av regler som finns i MiFID II (artikel 25.2). De reglerna i MiFID II har i svensk rätt genomförts i bestämmelser i lagen om värdepappersmarknaden (9 kap. 23 §). Med hänsyn till det anförda bör utgångspunkten vara att även bestämmelserna i den nya lagen om försäkringsdistribution och lagen om värdepappersmarknaden ska vara så lika som möjligt (se avsnitt 11.3.1 om enhetliga bestämmelser Prop. 2017/18:216 i de båda lagarna). I övrigt hänvisas till de överväganden som regeringen gjorde med anledning av genomförandet i svensk rätt av MiFID II (prop. 2016/17:162 s. 371 f.). 11.6.2Passandebedömning vid annan försäkringsdistribution än rådgivning Regeringens förslag: Försäkringsdistributörer ska när de utför annan försäkringsdistributionsverksamhet än rådgivning, begära att kunden lämnar upplysningar om sin kunskap och erfarenhet av den erbjudna eller efterfrågade typen av produkt eller tjänst, så att distributören kan bedöma om den tänkta försäkringstjänsten eller försäkringsprodukten är passande för kunden. Om tjänsten avser en kombination av tjänster eller produkter ska bedömningen avse överenskommelsen eller paketet som helhet. En försäkringsdistributör ska varna kunden i de fall tjänsten eller produkten inte passar kunden. Om en kund inte lämnar uppgifter eller lämnar ofullständiga uppgifter, ska kunden varnas om att försäkrings- distributören inte kan avgöra om produkten passar kunden. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Svensk Försäkring framför samma syn- punkter som när det gäller förslaget i avsnitt 11.6.1. Skälen för regeringens förslag