prop · H503243 · 2018-04-12 00:00:00 — I doktrinen har uttalats att även om något visst tidsmått inte är angivet, brukar man uppställa den regeln att två mansåldrar ska ha passerat, utgör- ande tillsammans ungefär , för att det ska kunna bli fråga om ur- minnes hävd (, Svensk sakrätt II fast egendom, 1960, s. 141, och NJA 2011 s. 109, stycke 12 i Högsta domstolens domskäl). Detta innebär att urminnes hävd kan omfatta anläggningar och verksamheter som till- kommit , dvs. före jordabalkens ikraftträdande. Privilegiebrev utfärdades i av kungen och riksföreståndaren och gällde i regel inkomstbringande rättigheter som gruvdrift och bergshanter- ing, stadsväsen och handel, fiske, kolonisation och myntning. Vid varje regimskifte bekräftade den nytillträdande regenten tidigare givna privile- gier. Det är ofta oklart enligt vilken lagstiftning privilegiebrev är utfärdade och de kan ge innehavaren vitt skilda rättigheter såsom rätt att bedriva mindre industrier, kvarnar eller tilldela en verksamhet smidesrätt. Privile- giebreven är ofta inriktade på de näringsrättsliga aspekterna och innehåller sällan någon egentlig beskrivning av anläggningens utformning eller den verksamhet som ska bedrivas där. Enligt vattenrättsförordning, dvs. Maj:ts nådiga förord- ning (1880:57) om jordegares rätt öfver vattnet å hans grund, kunde en jordägare som ville tillgodogöra sig en vattenresurs genom nybyggnad eller ombyggnad av något vattenverk få domstols prövning av om företa- get fick komma till stånd och i så fall på vilka villkor. Detta framgick av 10 § som hade följande lydelse. Vill någon för vattenverk göra ny eller förändra äldre dam, göre anmälan derom hos domaren med uppgift å vattendraget och den fastighet, å hvars grund byggnaden skall göras, samt socken och härad, hvartill fas- tigheten hörer. Domaren begäre hos Konungens Befallningshafvande förordnande för lämplig person att i afseende å företaget bevaka talan, till betryggande af det allmännas rätt, och förfare i öfrigt på sätt i 19 och 20 §§ stadgas angående utsättande af syn på stället, kungörelse om tiden för häradsrättens sammanträde samt tillkallande af sakkunnig man för afvägning eller annan undersökning af vattendrag med dess af- och tillopp, ofvan eller nedan. Efter det frågan sålunda vunnit nödig utredning med alla tillhörande omständigheter, bestämme rätten, om och under hvilka villkor byggna- den må inrättas, så att annan i sin rätt deraf ej må förnärmas, huruvida och till hvad storlek damlucka bör anbringas, vid hvilka tider den skall hållas öppen, och huru vattenmärke till utvisande af lofliga vattenhöjden bör på vattenverksegarens bekostnad inhuggas i berg, jordfast sten eller annat fast föremål, med hvad öfrigt må finnas nödigt föreskrifva. Anmälningsplikten omfattade således ny damm eller ändring av gammal damm för vattenverk. Enligt 13 § jämställdes med vattenverk annan med dylikt verk jämförlig inrättning till vattnets nyttjande under förutsättning att det krävdes byggnad i vattnet. Enligt 17 § omfattade anmälningsplikten vidare vattens bortledande eller annan åtgärd som förändrade vattendra- gets djup eller läge, liksom återställande av vattendrag som hade ändrat sitt lopp. Enligt 24 § omfattades även fiskebyggnad. Prövningen ägde rum vid en syneförrättning hos den lokala allmänna domstolen, som ofta bi- träddes av någon tekniskt sakkunnig, vanligen en lantmätare eller väg- och vattenbyggnadsofficer. Kriterierna för tillåtlighet var att verksamheten inte fick medföra skada för annan, dock att dämningsskador kunde tillåtas om skadan var ringa mot den nytta som dämningen medförde. Skadan skulle i så fall ersättas. Lagligheten av de vattenverksamheter som inte gjort en anmälan disku- terades i förarbetena till vattenlag enligt följande. En anmärkning, som med rätta gjorts mot vattenrättsförordningens före- skrifter i fråga om förundersökning, är att de ej visat sig fullt effektiva. Påbudet om en dylik undersökning är visserligen för de fall, som därmed avses, ovillkorligt, men uraktlåtenheten att iakttaga detsamma är icke – frånsett de tillfällen, då det är fråga om ett förfarande i strid mot någon betämmelse i allmänna strafflagen – belagd med någon påföljd av kri- minell natur. Ej heller medför en sådan uraktlåtenhet, att byggnaden under alla förhållanden betraktas som olaglig. Väl utsätter sig den, som bygger utan föregående prövning enligt 10 §, för risken att på yrkande av någon, vilken genom byggnaden tillskyndas skada, nödgas ändra eller utriva byggnaden. Men om byggnaden sker så, att annans rätt eller all- männa intressen ej förnärmas, upphör denna risk och byggnaden måste, oaktat föreskriften om förundersökning ej blivit iakttagen, anses vara av laga beskaffenhet. Det är således beroende av den byggande själv, om han vill utsätta sig för den nämnda risken eller genom att påkalla offent- lig förundersökning förskaffa sig trygghet. Det fanns således en möjlighet att bygga på egen risk. Så länge byggnaden inte kränkte annans rätt eller allmänna intressen ansågs byggnaden vara laglig trots att prövning enligt 10 § inte skett (Se t.ex. Högsta domstolens bedömningar i rättsfallen NJA 1892 s. 148, NJA 1892 s. 409, NJA 1894 s. 289 och NJA 1900 s. 478). Genom dikningslag bröts det som kan beskrivas som mark- avvattningsbestämmelser ut ur byggningabalk. I dikningslagen stadgades att om någon ville göra en dikning eller avvattning som berörde flera fastigheter och man inte var överens om hur diket skulle utformas eller placeras eller om hur underhållet skulle fördelas, skulle dikningsföre- taget prövas genom en syneförrättning. Konungens befallningshavande () skulle efter ansökan förordna en förrättningsman, normalt statens lantbruksingenjör, lantmätare eller någon annan behörig tjänste- Prop. 2017/18:243 man med biträde av två goda män. mans med två synemän ett förslag till hur markavvattningen skulle genom- föras och hur kostnaderna för arbetet och underhållet skulle fördelas. Om deltagarna enades om förrättningsmannens förslag fick det rättslig kraft genom att det avslutande protokollet tillsammans med övriga handlingar skickades till länets lantmäterikontor. Om förslaget överklagades till häradsrätten, fick det rättslig kraft först efter det att rätten avgjort ärendet och skickat handlingarna till lantmäteriet. Prövning krävdes dock inte om deltagarna var överens. Också enligt vattenlag skulle en syneförrättning hållas när någon ville utföra en markavvattning som berörde andra fastigheter än den egna och de inblandade fastighetsägarna inte kunde komma överens. En nyhet var dock att det blev möjligt att frivilligt pröva en markavvattningsåtgärd för att få en tryggare situation . skulle efter ansökan utse statens lantbruksingenjör eller någon annan behörig tjänste- man till att handlägga syneförrättningen. Sedan alla frågor blivit utredda upprättade förrättningsmannen ett utlåtande med bl.a. uppgifter om hur och var de ingående dikena skulle anläggas, hur broar och trummor skulle anläggas eller byggas om, vilka som skulle anses som delägare i mark- avvattningsföretaget och hur kostnaderna för utförandet och underhållet skulle fördelas. Förrättningsmannens utlåtande kungjordes, och efter en besvärstid fick förrättningen rättslig kraft om ingen framfört synpunkter på förslaget. Markavvattning enligt undantagsbestämmelser vattenlag vattenlag infördes en generell tillståndsplikt som även omfattade markavvattningsföretag. Vissa undantag föreskrevs dock. Exempelvis be- hövde tillstånd inte sökas om det var uppenbart att varken allmänna eller enskilda intressen skadades genom företagets inverkan på vattenförhållan- dena. Tillstånd till detaljdränering genom täckdikning krävdes endast om det förelåg sannolika skäl att allmänna eller enskilda intressen skadades genom företaget. Skyddsdikning i skogen med stöd av undantag från tillståndsplikten i naturvårdslagen infördes i naturvårdslagen (1964:822) en ny bestämmelse som innebar att markavvattningsåtgärder inte fick utföras utan tillstånd. Definitionen av markavvattning överfördes års vatten- lag. Tillståndskravet gällde all typ av markavvattning, viss täckdikning och när frågan om markavvattning prövades inom ramen för lagen (1985:620) om vissa torvfyndigheter. Skyddsdikning i skogen undantogs, eftersom sådan dikning inte ansetts omfattas av vattenlagens definition av markavvattning. Annan markavvattning enligt undantag års vattenlag efter att tillståndsplikt enligt naturvårdslagen infördes Den införda tillståndsplikten enligt naturvårdslagen innebar att markav- vattningsföretag i vissa fall prövades både enligt vattenlag och naturvårdslagen. Prövningen enligt naturvårdslagen förutsattes ske före prövningen enligt vattenlagen. I förarbetena konstaterades dock att ett meddelat tillstånd enligt naturvårdslagen ofta kunde leda till att pröv- ningen enligt vattenlagen kunde undvikas eller förenklas. Detta då ett till- stånd enligt naturvårdslagen i regel torde kunna tolkas som att det var uppenbart, åtminstone såvitt gäller naturmiljön, att allmänna intressen inte skulle skadas. En sådan bedömning skulle således innebära att undantaget från tillståndsplikt enligt vattenlagen aktualiserades. Tillstånd enligt vat- tenlagen skulle då inte behöva sökas annat än om det behövdes en särskild tvångsrätt eller när två eller flera skulle delta i företaget och någon över- enskommelse inte träffats om delaktigheten eller om enskilda intressen på annat sätt berördes (se prop. 1985/86:159 s. 12 f. och s. 42). infördes ett bemyndigande för regeringen att förbjuda mark- avvattning i områden där det är särskilt angeläget att våtmarker bevaras. Följaktligen föreskrevs i naturvårdsförordningen (1976:484) inom vilka områden markavvattning skulle vara förbjuden. Förbudet trädde 1994. Ett okänt antal dikningsföretag har därefter prövats som dispens- ärenden hos länsstyrelserna utan att frågan om tillstånd enligt naturvårds- lagen tagits upp. De äldre rättigheternas hantering i 1918 och vattenlagar vattenlag kom till mot bakgrund av den ökande vattenkraftsut- byggnaden och var således exploateringsinriktad. Syftet var till stor del att skapa en prövningsordning som kunde handskas med stora och komplexa kraftutbyggnader. Tillståndsprövningen inriktades mycket på den sam- hällsekonomiska tillåtligheten, alltså prövningen av om nyttan med före- taget tillräckligt mycket översteg värdet av kostnaderna, den skada och det intrång som det förde med sig. Det fanns också flera olika skyddsbestäm- melser för motstående intressen vad gällde boende, näringsliv, naturför- hållandena och allmänna intressen i övrigt. En nyhet var att vissa större företag kunde nyprövas, första gången och sedan . Nyprövningen skulle innebära att den avvägning mellan tillståndshavaren och motstående allmänna intressen som gjordes vid tillståndsprövningen utfördes på nytt, med hänsyn till inträffade förändringar i lagstiftningen. Som framgått blev reglerna och prövningsordningen för markavvattning- ens del i stort sett oförändrade i förhållande till tidigare bestämmelser. Enligt vattenlag var vissa specificerade vattenföretag skyldiga att söka förhandstillstånd. När det gällde byggande i vatten gällde följande. Ej må i älv, ström, å eller större bäck arbete för uppförande eller för- ändrande av damm påbörjas, förrän efter ansökan i den ordning, som i 11 kap. sägs, meddelat besked, huru och under vilka villkor arbetet må göras. Om genom annat byggande i älv, ström, å eller större bäck märkbar inverkan kan ske på vattenståndet eller vattnets lopp, gälle ock därom vad nu sagts, såframt det ej är uppenbart, att var- ken allmän eller enskild rätt genom byggnaden förnärmas. Äro i andra fall än ovan nämnts sannolika skäl, att genom byggande i vatten allmän eller enskild rätt förnärmas, erfordras jämväl domstolens prövning. Dock äge vad nu sagts icke tillämpning i fråga om fiskebygg- nad i allmänt vatten; ej heller beträffande sådan byggnad i enskilt vatten, såframt det icke kan antagas, att byggnaden förnärmar allmän rätt eller inverkar på vattenståndet eller vattnets lopp. Liknande krav på förhandstillstånd fanns även för vissa andra särskilt an- givna vattenföretag. Exempelvis var i vissa fall utrivning av anläggning i vatten respektive anläggande eller nyttjande av grundvattentäkt för annat än viss fastighets husbehovsförbrukning underkastade förprövningsskyl- dighet. vattenlag fanns en särskild bestämmelse med fokus på s.k. äldre rättigheter. Den fanns i 2 kap. 41 § och hade följande lydelse. Genom vad i detta kap. finnes föreskrivet göres ej rubbning i den rätt och frihet, som är förunnad bergverk, kvarnar och fiskeverk, ej heller i annan rättighet att stänga eller uppdämma vattendrag eller i övrigt för- foga över vattnet; dock vare den, som njuter sådan rättighet till godo, icke fri från skyldighet att, efter ty förut är i detta kap. stadgat, tåla för- lust, skada eller intrång till förmån för den, som äger eller vill verkställa byggnad i vatten, eller till fiskets befrämjande. Bestämmelserna vattenlag skapade osäkerhet om tillståndsplik- tens omfattning. Gränsdragningsproblemen fick till följd att vattenföretag med icke obetydlig omgivningspåverkan inte alltid tillståndsprövades. Mot denna bakgrund infördes vattenlag en generell tillstånds- plikt, dock med vissa angivna undantag (4 kap. 1 a–4 §§). Exempelvis krävdes inte tillstånd omdetvar uppenbartatt varken allmännaeller enskilda intressen skadades genom företagets inverkan på vattenförhållandena. Med vattenlag ändrades tillåtlighetsreglerna. De många olika bestämmelserna vattenlag om förutsättningar för tillstånd fördes ihop till fyra paragrafer som föreskrev att företaget inte fick strida mot allmänna planeringssynpunkter (i stort sett naturresurslagen) eller mot detaljplan, inte fick ha en oacceptabel inverkan på allmänna intressen och måste vara samhällsekonomiskt lönsamt. En annan nyhet var att alla tillstånd skulle kunna omprövas med hänsyn till för- ändringar i omgivningen som inträffat efter tillståndet. Rättigheter som enligt promulgationslag anses vara tillstånd enligt Enligt 5 § lagen (1998:811) om införande (pro- mulgationslag) ska bl.a. beslut om tillstånd, godkännanden, lagligförklar- ingar, undantag, dispenser och medgivanden fortsätta att gälla om de har meddelats enligt någon av de lagar som räknas upp i 2 § samma lag, enligt motsvarande bestämmelser i en äldre lag eller enligt föreskrifter som med- delats med stöd av någon sådan lag. Besluten ska anses meddelade med stöd av , om inte något annat följer av promulgationslagen eller föreskrifterna. En rättighet som framgår av ett sådant beslut har alltså rättskraft på det sätt som framgår av 24 kap. 1 § , dvs. 2017/18:243 ska anses vara ett tillstånd enligt och gäller mot alla. Rätts- kraften gäller bara frågor som har prövats i beslutet. Om en äldre rättighet stöds på ett beslut som inte omfattas av 5 § miljö- balkens promulgationslag, saknar rättigheten rättskraft enligt 24 kap. 1 § . Det är oklart vilka rättigheter som enligt promulgationslag anses vara tillstånd eller en annan särskild rättighet enligt har gjort en genomgång av äldre lagstift- ning och av den rättspraxis och doktrin som finns i frågan om en viss äldre rättighet ska anses vara tillstånd enligt (SOU 2013:69 s. 187– 197). Av genomgången av äldre lagstiftning framgår att tillstånd enligt vattenlag eller äldre vattenrättslig lagstiftning, t.ex. vatten- rättsförordning, ansågs ha samma rättskraft som ett tillstånd enligt vattenlag. Detta gällde även äldre vattenreglerings- och markavvatt- ningsföretag och sådana särskilda rättigheter som avses i 2 kap. 41 § vattenlag, dvs. ”den rätt och frihet, som är förunnad bergverk, kvarnar och fiskeverk” och ”annan rättighet att stänga eller uppdämma vattendrag eller i övrigt förfoga över vattnet” (SOU 2013:69 s. 189). Av genom- gången kan också dras den slutsatsen att i samband med inför- andet av vattenlag ville förtydliga att urminnes hävd var en sådan rättighet (SOU 2013:69 s. 190). Av genomgången av rättspraxis och dokt- rin kan det också antas att såväl urminnes hävd som privilegiebrev och andra servitutsliknande handlingar är sådana äldre rättigheter som avses i 2 kap. 41 § vattenlag och därför kan anses ha samma rättskraft som ett tillstånd enligt vattenlag (SOU 2013:69 s. 191). Med hänsyn till detta fann att det finns fog för att anse att sådana nu nämnda äldre rättigheter omfattas av 5 § i miljöbal- kens promulgationslag och därför kan anses vara rättigheter som tillkom- mit enligt motsvarande bestämmelser i . konstaterade dock att frågan inte har något klart svar. Det finns nämligen bestämmelser i promul- gationslag som tyder på motsatsen. I en bestämmelse (34 §) anges att om- prövning enligt kan göras av en sådan rättighet att förfoga över vattnet som avses i 2 kap. 41 § vattenlag och i en annan bestämmelse (40 §) anges att särskilda övergångsbestämmelser i ett visst avseende ska tillämpas vid omprövning av en sådan rättighet. Enligt Vat- tenverksamhetsutredningen hade dessa bestämmelser inte behövts om de äldre rättigheterna ansågs vara tillstånd enligt . Även Lagrå- dets synpunkter på förslaget till miljöbalk kan, enligt Vattenverksamhets- utredningen, tolkas som att de nu ifrågavarande äldre rättigheterna inte skulle anses vara tillstånd enligt . Lagrådets synpunkt gällde en bestämmelse om återkallelse av tillstånd och Lagrådet konstaterade att återkallelse bara kan bli aktuell i fall då tillstånd har getts. Rättspraxis från Mark- och och doktrinen kring denna praxis tyder på att rätt enligt urminnes hävd och rätt enligt ett privi- legiebrev utgör sådana särskilda rättigheter att förfoga över vattnet som avses i 2 kap. 41 § vattenlag men att sådana rättigheter inte omfattas av 5 § i promulgationslag och därför inte anses vara Däremot anses tillstånd enligt vatten- rättsförordning, vattenlag eller vattenlag vara tillstånd enligt . I ett avgörande från har ett privi- legiebrev ansetts ha tillkommit i samma ordning som en författning och därför kunnat betraktas som ett tillstånd enligt sådana motsvarande äldre bestämmelser och därför omfattas av 5 § i promulgationslag. Av sin genomgång av praxis och doktrin kom Vattenverksamhetsutred- ningen fram till den slutsatsen att tillstånd enligt vattenrättsför- ordning, vattenlag eller vattenlag är sådana beslut som omfattas av 5 § i promulgationslag och därför anses vara tillstånd enligt och ha rättskraft i de frågor som har prövats i beslutet. I fråga om andra äldre rättigheter som avses i 2 kap. 41 § vattenlag kom utredningen fram till att de också ska anses vara tillstånd enligt , eftersom de – genom en bestämmelse i promulgations- lagen till vattenlag – anses ha stöd i en sådan äldre bestämmelse som avses i 5 § i promulgationslag (SOU 2013:69 s. 196). Enligt bör det göras tydligt i lagtexten att 5 § i promulgationslag omfattar urminnes hävd, privile- giebrev och andra sådana särskilda rättigheter att förfoga över vattnet som avses i 2 kap. 41 § vattenlag. Även verksamheter som bedrivs med stöd av s.k. äldre rättigheter kan behöva bli prövade enligt krav Det svenska prövningssystemet måste innebära att verksamheter och åt- gärder blir prövade enligt krav när en sådan prövning behövs med hänsyn till skyddet för miljön. Detta gäller även verksamheter som bedrivs med stöd av s.k. äldre rättigheter (t.ex. enligt privilegiebrev eller urminnes hävd) och alldeles oavsett om verksamheterna i formell mening anses ha ett tillstånd enligt eller inte. Den remitterade promemorians förslag utgår från att det inte ska göras någon ändring av de bestämmelser som rör frågan om huruvida de s.k. äldre rättigheterna ska anses ha tillstånd enligt . Den utgångs- punkten möts av kraftig kritik från flertalet av remissinstanserna. Av remissvaren och de dialoger som i beredningen av detta lagstift- ningsärende har hållits med de berörda intresseorganisationerna framgår att förslag i denna del bör genomföras så att det klargörs att en verksamhet som bedrivs med stöd av en s.k. äldre rättighet ska anses ha tillstånd enligt . Syftet med ett sådant klargörande är att verksamheterna inte ska behöva tillståndsprövas som om verksamheterna ännu inte hade påbörjats. I beredningen har intresse- organisationerna förklarat att de är införstådda med att många av verksam- heterna inte har genomgått någon sådan miljöprövning som sker när en verksamhet prövas enligt men att en sådan prövning kan, om den behövs, åstadkommas genom omprövning. Det viktiga för remissin- stanserna är att hitta en lösning som gör det möjligt att koncentrera pröv- ningarna till det som behövs från miljösynpunkt och att inte behöva pröva andra frågor som redan är avgjorda. Det problem som måste lösas handlar alltså om huruvida det behöver ställas miljökrav på verksamheterna, vilka miljökrav som i så fall ska ställas och hur det ska gå till. Verksamheter som bedrivs med stöd av s.k. 2017/18:243 äldre rättigheter bör därför på ett enkelt sätt komma in i ett system där denna äldre rättighet synliggörs och erkänns och där det sedan ges tid för såväl verksamhetsutövarna som myndigheterna att koncentrera sig på de frågor som rör behovet av miljöanpassning och miljöprövning. Vatten- verksamhetsutredningens förslag bör kunna genomföras, om det kombine- ras med ändringar som underlättar för de omprövningar som kan behövas för att säkerställa att verksamheterna bedrivs på ett sätt som går att förena med och den bakomliggande miljökrav. Vad som omfattas av en s.k. äldre rättighet? Den som påstår sig ha ett tillstånd eller påstår sig ha stöd för sin verk- samhet i en s.k. äldre rättighet har naturligtvis bevisbördan för tillståndets eller rättighetens existens och dess innehåll. I de flesta fall bör man kunna kräva skriftlig dokumentation. När det gäller urminnes hävd kan det vara så att det inte finns någon skriftlig dokumentation. Då får bevisningen fullgöras t.ex. genom en utredning som visar på vilket sätt verksamheten har bedrivits utan invändning från motstående intressen. Den som inte kan styrka sin rätt, är inte skyddad mot tillsyns- myndighetens krav på att tillstånd ska sökas eller krav på att vidta skydds- åtgärder eller andra försiktighetsmått. Ett beslut eller en äldre rättighet som anses vara ett tillstånd enligt har rättskraft endast beträffande de frågor som har prövats eller, i fråga om urminnes hävd, kan visas vara tillåtna i förhållande till hur anläggningen är konstruerad och verksam- heten bedrivits. Det önskade förtydligandet i lagtexten Mot bakgrund av det som har sagts, bör det tydliggöras i lagtexten att även de äldre rättigheter som avses i 2 kap. 41 § vattenlag ska anses vara tillstånd enligt . Det görs lämpligen i promulgationslag och i anslutning till den befintliga bestämmelsen i 5 §. Den bestämmelsen är utformad med en uppräkning av olika slags beslut som alla ska fortsätta att gälla ”om de har meddelats genom beslut enligt bestämmelser i en lag som anges i 2 §” eller motsvarande. föreslog ett nytt stycke i 5 § med lydel- sen ”Första stycket gäller även för urminnes hävd, privilegiebrev och andra sådana särskilda rättigheter att förfoga över vattnet som avses i 2 kap. 41 § vattenlagen (1918:523)”. Den lagtekniska konstruktionen är mindre lyckad med hänsyn till svårigheten att betrakta urminnes hävd som ett beslut och att det kan vara oklart vad som ligger i formuleringen ”Första stycket gäller även…”. Det har visat sig oklart vad som omfattas av ”mot- svarande bestämmelser i äldre lag”. Första stycket avser dessutom även andra slags beslut än sådana som kan liknas vid tillståndsbeslut. Därför är det lämpligare att införa en särskild bestämmelse som utfor- mas på ett sätt som är anpassat till att en verksamhet bedrivs med stöd av en s.k. äldre rättighet, oavsett om rättigheten har uppkommit genom ett beslut eller genom urminnes hävd. På grund av att det är oklart vad som i 5 § avses med ”motsvarande bestämmelser i äldre lag”, kan den nu valda lagtekniska lösningen medföra att en och samma äldre rättighet anses vara ett tillstånd enligt