prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — Denna förutsättning korresponderar med den ovan behandlade grunden för att vägra åtkomst som kommer till uttryck i direktivet; nämligen att leverantören har icke auktoriserad tillgång till betalkontot (artikel 68.5) – det finns ju då inte något godkännande från kunden. Det är alltså, som framhåller, kunden som ska ha kontroll och mandat att bestämma över vilka aktörer som ska få tillgång till kontoinformation. Om en betaltjänstanvändare som tidigare lämnat ett meddelande till den kontoförvaltande betaltjänstleverantören att en viss leverantör inte ska ha åtkomst till kontot sedan lämnar ett godkännande till leverantören, får det senare meddelandet uppfattas som ett åter- tagande av det tidigare meddelandet. Den kontoförvaltande betaltjänst- leverantören ska då inte ha rätt att vägra åtkomst. 7.2.10Möjlighet att vägra en betalningsorder som inte strider mot ramavtalet Regeringens förslag: Om villkoren i betaltjänstleverantörens ram- avtal med betalaren är uppfyllda, får betalarens betaltjänstleverantör inte vägra att utföra en godkänd betalningsorder som initierats av en leverantör av betalningsinitieringstjänster, såvida inte utförandet av betalningsordern skulle strida mot annan lag. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: När alla villkor i betalarens ramavtal är uppfyllda, får betalarens kontoförvaltande betaltjänstleverantör, enligt andra betaltjänstdirektivet, inte vägra att genomföra en auktoriserad betalningsorder, oberoende av om betalningsordern initieras av en betalare, inbegripet genom en leverantör av betalningsinitieringstjänster på betalarens vägnar eller av eller via en betalningsmottagare, om inte detta är förbjudet enligt annan relevant unionsrätt eller nationell rätt (artikel 79.2). I första betaltjänstdirektivet finns en motsvarande regel, men den gäller endast betalningsorder som initierats av betalaren eller betalnings- mottagaren (artikel 65.2). Det som är nytt i andra betaltjänstdirektivet är alltså att även betalningsorder som initierats av en leverantör av betalningsinitieringstjänster ska omfattas av regeln. Regeln i första betaltjänstdirektivet har i svensk rätt genomförts i en bestämmelse i betaltjänstlagen (5 kap. 11 §). För att genomföra andra betaltjänstdirektivet bör det i betaltjänstlagen göras ett motsvarande tillägg om betalningsorder initierade av leverantörer av betalnings- initieringstjänster. 7.2.11Underrättelse vid vägran att initiera en betalningstransaktion Regeringens förslag: En betaltjänstleverantör som vägrar att initiera en betalningstransaktion ska underrätta betaltjänstanvändaren om detta på avtalat sätt möjligt och senast vid slutet av nästföljande bankdag eller, om betalningen initierats av eller via en betalnings- mottagare, senast som betalningsordern enligt avtal ska överföras till betalarens betaltjänstleverantör. Av underrättelsen ska om möjligt skälen för vägran framgå liksom vilket förfarande som tillämpas för att rätta till fel som kan ha föranlett vägran. Betaltjänstleverantören får ta ut en avgift för underrättelsen om det finns skälig grund för vägran och leverantören enligt ett ram- avtal med betaltjänstanvändaren får ta ut en sådan avgift. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Av andra betaltjänstdirektivet följer att om betaltjänstleverantören vägrar att genomföra en betalningsorder eller initiera en betalningstransaktion, ska vägran och om möjligt skälen för vägran samt förfarandet för att korrigera eventuella sakfel som lett till vägran meddelas betaltjänstanvändaren, om inte detta är förbjudet enligt annan relevant unionsrätt eller nationell rätt (artikel 79.1 första stycket). Betaltjänstleverantören ska lämna underrättelsen på avtalat sätt möjligt och i alla händelser senast vid slutet av nästföljande bankdag eller, om betalningen initierats av eller via en betalningsmottagare, senast som betalningsordern enligt avtal ska överföras till betalarens betaltjänstleverantör (artikel 79.1 andra stycket och artikel 83). får innehålla villkor som innebär att betaltjänst- leverantören får ta ut en rimlig avgift för denna vägran om vägran varit objektivt motiverad (artikel 79.1 tredje stycket). Samma skyldigheter åligger en betaltjänstleverantör vid vägran att initiera en betalnings- transaktion som vid vägran att genomföra en betalningsorder (artik- el 79.1 första stycket). I första betaltjänstdirektivet finns en motsvarande regel, men denna gäller endast situationen när betaltjänstleverantören vägrar genomföra en betalningsorder (artikel 65.1). De tillägg som har gjorts i andra betal- tjänstdirektivet rör alltså betalningsinitieringstjänster. Regeln i första betaltjänstdirektivet har genomförts i svensk rätt i en bestämmelse i betaltjänstlagen (5 kap. 10 §). Bestämmelsen innebär att en betaltjänstleverantör som vägrar att utföra en betalningsorder ska underrätta betaltjänstanvändaren om detta på avtalat sätt möjligt och senast vid slutet av nästföljande bankdag eller, om betalningen initierats av eller via en betalningsmottagare, senast som betalningsordern enligt avtal ska överföras till betalarens betaltjänst- leverantör. Av underrättelsen ska framgå, om möjligt, skälen för vägran och vilket förfarande som tillämpas för att rätta till fel som kan ha föranlett vägran. Betaltjänstleverantören får ta ut en avgift för under- rättelsen om det finns skälig grund för vägran och leverantören enligt ett ramavtal med betaltjänstanvändaren får ta ut en sådan avgift. genomföra andra betaltjänstdirektivet bör det i betaltjänstlagen göras ett Prop. 2017/18:77 motsvarande tillägg om vägran att initiera en betalningsorder. 7.2.12Återkallelse av en betalningsorder Regeringens förslag: När en betalningstransaktion initieras av en leverantör av betalningsinitieringstjänster ska betalaren inte få åter- kalla betalningsordern efter det att betalaren har gett sitt godkännande att initiera betalningstransaktionen till leverantören av betalnings- initieringstjänster. Efter denna tidpunkt ska betalningsordern få återkallas endast om detta har avtalats mellan betaltjänstanvändaren och berörd betaltjänst- leverantör. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att enligt utredningens förslag ska betalningsmottagarens godkännande av återkallelsen krävas även då en betalningstransaktion har initierats av en leverantör av en betalningsinitieringstjänst. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anför att det bör över- vägas ett förbud mot att den kontoförvaltande betaltjänstleverantören erbjuder betalaren att avbryta en initierad transaktion. Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet ska en betalningstransaktion betraktas som godkänd om betalaren har lämnat sitt samtycke till den (artikel 64.1). Den frågan behandlas närmare i avsnitt 7.2.5. När en betalningstransaktion initieras av en leverantör av betalningsinitieringstjänster eller av eller genom betalningsmottagaren ska betalaren inte återkalla betalningsordern efter att ha gett sitt god- kännande till leverantören av betalningsinitieringstjänster att initiera betalningstransaktionen eller efter att till betalningsmottagaren ha gett sitt godkännande till att betalningstransaktionen genomförs (artikel 80.2). Av direktivet följer vidare att betalningsordern får återkallas efter ut- gången av dessa tidsfrister endast om detta har avtalats mellan betal- tjänstanvändaren och de berörda betaltjänstleverantörerna. Om en betal- ningstransaktion har initierats av en leverantör av en betalningsinitierings- tjänst eller av eller genom betalningsmottagaren får återkallelse ske efter det att betalaren har gett sitt godkännande endast om betalningsmottagaren godkänner återkallelsen. Vid en autogirering får återkallelse ske efter slutet av den bankdag som föregår den dag som avtalats för debitering av medel endast om betalningsmottagaren godkänt återkallelsen (artikel 80.5). I första betaltjänstdirektivet finns motsvarande regler, men dessa om- fattar endast den situationen att betalningen initierats av betalnings- mottagaren (artikel 66). Reglerna om återkallande när en betalnings- transaktion initierats av en leverantör av betalningsinitieringstjänster är alltså nya. Enligt betaltjänstlagen ska en betalningstransaktion betraktas som god- känd om betalaren har lämnat sitt samtycke till att den genomförs (5 kap. 3 §). När en betalningstransaktion initieras av eller via betalnings- mottagaren får betalaren inte återkalla betalningsordern efter det att 2017/18:77 denna har överfört ordern eller gett sitt godkännande till att genomföra transaktionen till mottagaren (5 kap. 14 § första stycket). Bestämmelsen är tillämplig t.ex. när en betalningsorder har initierats genom betalnings- mottagaren vid betalning med kontokort i butik. För att genomföra reglerna i andra betaltjänstdirektivet om återkallelse av betalningsorder som initieras av en leverantör av betalningsinitierings- tjänster bör det i nämnda bestämmelse i betaltjänstlagen göras ett tillägg om återkallelse av betalningstransaktioner som initierats av en sådan leverantör, dvs. återkallelse ska inte kunna ske om betalaren har gett sitt godkännande att initiera betalningstransaktionen till leverantören av betalningsinitieringstjänster. Enligt betaltjänstlagen får en betalningsorder dock återkallas efter överföring eller godkännande om detta har avtalats mellan betaltjänst- användaren och dennes betaltjänstleverantör samt vid transaktioner initierade av betalningsmottagaren under förutsättning att mottagaren godkänner återkallelsen (5 kap. 15 §). För att genomföra andra betal- tjänstdirektivet bör den bestämmelsen ändras så att det anges att avtal om återkallelse av betalningsorder ska ha träffats mellan betaltjänstanvän- daren och de berörda betaltjänstleverantörerna, vilket alltså inkluderar leverantörer av betalningsinitieringstjänster. De bör emellertid inte införas en bestämmelse om att mottagarens godkännande ska krävas vid återkallelse av en betalningstransaktion initierad av en leverantör av en betalningsinitieringstjänst. Att detta krävs framgår visserligen av direktivet (som i artikel 80.5 andra meningen hänvisar till artikel 80.2), men det beror med största sannolikhet på ett förbiseende, då det måste anses orimligt att betalningsmottagarens godkännande ska krävas när betalningen inte initierats av denne. efterfrågar ett förbud mot att den kontoförvaltande betaltjänstleverantören erbjuder betalaren att avbryta en initierad transaktion. Den föreslagna bestämmelsen ger emellertid inte utrymme för sådana erbjudanden. Regeringen anser därför att det saknas skäl att införa ett sådant uttryckligt förbud. Styrkande av att en betalningstransaktion har godkänts och genomförts korrekt Regeringens bedömning: Det behöver inte införas någon uttrycklig bestämmelse om vilken part som har bevisbördan för att en betal- ningstransaktion godkänts och genomförts korrekt. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens bedöm- Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker bedömningen eller har inget att invända mot den. att det kan finnas en risk för att direktivets uttryckliga regel om bevis- bördans placering inte på ett tillräckligt tydligt sätt införlivas med svensk rätt om den inte kommer till uttryck i lagtext. anser att bevisbördans placering får antas ha betydelse för utgången i kommande tvister mellan kontoförvaltande betaltjänstleverantörer och leverantörer av betalningsinitieringstjänster, varför direktivets regler om bevisbördan bör komma till uttryck i lagtexten. efter- frågar ett förtydligande av vad bevisbördan i praktiken innebär. Skälen för regeringens bedömning: Om betaltjänstanvändaren nekar till att ha auktoriserat en genomförd betalningstransaktion eller hävdar att den inte har genomförts på ett korrekt sätt ska betaltjänstleverantören, enligt andra betaltjänstdirektivet, kunna styrka att betalningstransaktionen autentiserats, registrerats, kontoförts och inte påverkats av något tekniskt fel eller någon annan brist i den tillhandahållna tjänsten (artikel 72.1 första stycket). Detta överensstämmer med det som gäller enligt första betaltjänstdirektivet (artikel 59.1). Om betalningstransaktionen initierats genom en leverantör av betalningsinitieringstjänster ska, enligt nya regler i andra betaltjänstdirektivet, bevisbördan ligga på denna leverantör att, inom ramen för sin behörighet, visa att betalningstransaktionen har autentiserats, registrerats korrekt och inte påverkats av ett tekniskt fel eller någon annan brist i samband med den betaltjänst som leverantören har ansvar för (artikel 72.1 andra stycket samt artikel 73.2 andra stycket och artikel 90.1 andra stycket). Vidare anges i andra betaltjänstdirektivet att om en betaltjänst- användare nekar till att ha auktoriserat en genomförd betalningstransak- tion ska användningen av ett betalningsinstrument som betaltjänst- leverantören registrerat, inklusive leverantören av betalningsinitierings- tjänster i förekommande fall, inte nödvändigtvis räcka som bevis för att betalaren auktoriserat betalningstransaktionen eller att betalaren handlat bedrägligt, eller avsiktligen eller av grov vårdslöshet försummat att upp- fylla en eller flera av sina skyldigheter (artikel 72.2). Betaltjänstleveran- tören, inklusive leverantören av betalningsinitieringstjänster i före- kommande fall, ska lägga fram styrkande handlingar för att bevisa bedrägeri eller grov vårdslöshet från betaltjänstanvändarens sida. En motsvarighet till den sistnämnda regeln finns i första betaltjänstdirektivet (artikel 59.2). Förvaltningsrätten i och anser att direktivets regler om bevisbördans placering bör komma till uttryck i lag. Vid genomförandet av första betaltjänstdirektivet gjorde regeringen den bedömningen att direktivets regel om bevisbördans placering i förhållandet mellan betaltjänstleverantören och betaltjänstanvändaren inte krävde någon lagstiftningsåtgärd (jfr prop. 2009/10:220 s. 217 och prop. 2009/10:122 s. 19). Regeringen uttalade där bl.a. att det enligt allmänna principer är leverantören som har bevisbördan för de för- hållanden som anges i direktivet och att omständigheterna ingår i det som betaltjänstleverantören måste visa utan att någon uttrycklig regel om detta behövs (prop. 2009/10:220 s. 217). Regeringen finner inte skäl att göra någon annan bedömning när det gäller den motsvarande regeln i andra betaltjänstdirektivet (artikel 72.1 första stycket). När det vidare gäller den nya regleringen som behandlar den bevis- börda som läggs på leverantörer av betalningsinitieringstjänster (artikel 72.1 andra stycket samt artikel 73.2 andra stycket och artikel 90.1 andra stycket) får denna också anses uttrycka allmänna principer. Som påpekar kommer bevisbördans placering ha betydelse för utgången i kommande tvister mellan kontoförvaltande betaltjänstleverantörer och leverantörer av betalningsinitieringstjänster. Det innebär emellertid inte att det bör tas in bestämmelser om bevis- 2017/18:77 bördans placering i lag. I avsnitten 7.2.14 och 7.2.15 föreslås att det i betaltjänstlagen ska införas bestämmelser om vilken part som bär ansvaret för en obehörig eller felaktigt genomförd betalningstransaktion. De innebär i korthet att en leverantör av en betalningsinitieringstjänst som är ansvarig för en sådan transaktion ska ersätta den kontoförvaltande betaltjänstleverantören för förluster och belopp som har återbetalts av den kontoförvaltande betaltjänstleverantören till betaltjänstanvändaren (artikel 73.2 andra stycket och artikel 90.2 i andra betaltjänstdirektivet). För att en leverantör av en betalningsinitieringstjänst ska undgå ersätt- ningsansvar ska det enligt det förslaget alltså krävas att betalnings- transaktionen är godkänd och i övrigt korrekt genomförd. Dessa omstän- digheter måste alltså åberopas av leverantören av en betalningsinitierings- tjänst i händelse av en tvist med den kontoförvaltande betaltjänst- leverantören och bevis till styrkande av dessa förhållanden kan bara finnas hos leverantören av betalningsinitieringstjänsten. Enligt regeringens bedömning är det leverantören av betalningsinitieringstjänsten som i dessa situationer kommer att bevisbördan för dessa förhållanden även om detta inte anges i lag. Sammanfattningsvis finner regeringen att de nu aktuella reglerna i andra betaltjänstdirektivet (artikel 72.1 andra stycket samt artikel 73.2 andra stycket och artikel 90.1 andra stycket) inte kräver någon lagstift- ningsåtgärd. När det slutligen gäller regeln i direktivet om att det faktum att ett betalningsinstrument använts som bevis inte nödvändigtvis är tillräckligt för att styrka att betalaren godkänt en betalningstransaktion eller att betalaren handlat bedrägligt (artikel 72.2) kan följande anföras. Regeln får anses ge uttryck för principen om fri bevisprövning. Denna princip regleras i (35 kap. 1 §) och är väletablerad i svensk processrätt. Regeringen anser mot den bakgrunden att regeln inte kräver någon lagstiftningsåtgärd. önskar ett förtydligande av vad bevisbördan i prak- tiken innebär. Denna fråga anser regeringen – också med hänvisning till principen om fri bevisprövning – bör överlämnas till rättstillämpningen. 7.2.14Ansvar för obehöriga betalningstransaktioner Regeringens förslag: Om en leverantör av betalningsinitierings- tjänster har orsakat att en obehörig betalningstransaktion kunnat genomföras, ska leverantören ersätta den kontoförvaltande betaltjänst- leverantören för de förluster, inbegripet belopp som betalats till betaltjänstanvändaren, som uppkommit hos betaltjänstleverantören. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Av andra betaltjänstdirektivet följer att om en betalningstransaktion initieras av en leverantör av betalnings- initieringstjänster ska den kontoförvaltande betaltjänstleverantören , och i alla händelser senast i slutet av följande bankdag, betala tillbaka den icke auktoriserade betalningstransaktionens belopp och i tillämpliga fall återställa det debiterade betalkontot till den ställning Prop. 2017/18:77 som skulle ha förelegat om den icke auktoriserade betalningstransak- tionen inte hade ägt rum (artikel 73.2 första stycket). Dessa regler, som reglerar rättsförhållandet mellan den kontoförvaltande betaltjänst- leverantören och betalaren i händelse av en obehörig transaktion, be- handlas i avsnitt 8.4.3. Av andra betaltjänstdirektivet följer att om leverantören av betalnings- initieringstjänster är ansvarig för den icke auktoriserade betalnings- transaktionen ska den ersätta den kontoförvaltande betal- tjänstleverantören på betaltjänstleverantörens begäran för förluster eller betalda belopp till följd av återbetalningen till betalaren, inbegripet den icke auktoriserade betalningstransaktionens belopp (artikel 72.2 andra stycket första meningen). Dessa regler i andra betaltjänstdirektivet har inte några motsvarigheter i första betaltjänstdirektivet eller i betaltjänstlagen. Regeringen anser att det är av vikt att ansvarsfördelningen mellan den kontoförvaltande betaltjänstleverantören och leverantören av betalnings- initieringstjänster framgår tydligt i betaltjänstlagen. Den nu aktuella regeln i andra betaltjänstdirektivet (artikel 73.2 andra stycket första meningen) bör därför genomföras i svensk rätt genom att en motsvarande bestämmelse tas in i betaltjänstlagen. När det gäller terminologin kan konstateras att det i direktivet anges att betalningsskyldigheten upp- kommer när en leverantör av en betalningsinitieringstjänst är ”ansvarig” för den obehöriga betalningstransaktionen. Vad som avses torde vara att denne har orsakat att den obehöriga betalningstransaktionen genomförts. För att tydliggöra detta, och för att terminologin i betaltjänstlagen ska vara enhetlig (jfr 5 kap. 31 § i den nuvarande lydelsen som rör återkrav från mellanhänder och andra betaltjänstleverantörer som inte anlitats av betalaren), bör den nya bestämmelsen utformas så att den gäller leverantörer av betalningsinitieringstjänster som har ”orsakat” att en obehörig transaktion kunnat genomföras. I direktivet anges vidare att återbetalningen ska ske ”” (se artikel 73.2 andra stycket första meningen). Av allmänna fordringsrättsliga principer följer att fordran förfaller till betalning vid anfordran, varför en uttrycklig bestämmelse om detta inte är nödvändig. Följaktligen bör det i betaltjänstlagen införas en bestämmelse om att en leverantör av betalningsinitieringstjänster som har orsakat en obehörig betalningstransaktion ska ersätta den konto- förvaltande betaltjänstleverantören för de förluster som vållats denne till följd av den obehöriga transaktionen. Ansvar för uteblivet, bristfälligt eller försenat genomförande av en betalningstransaktion Regeringens förslag: Om en betalningstransaktion inte har genomförts eller genomförts bristfälligt och den har initierats av betalaren via en leverantör av betalningsinitieringstjänster, ska den kontoförvaltande betaltjänstleverantören betala tillbaka beloppet i betalningstransak- tionen till betalaren eller återställa det debiterade betalkontots ställning till den som det skulle ha haft om den bristfälligt genomförda betal- ningstransaktionen inte hade ägt rum. De bestämmelser i betaltjänst- lagen som reglerar när återbetalning inte behöver ske ska vara tillämp- liga även när betalningen har initierats via en leverantör av betalnings- initieringstjänster. Om en leverantör av betalningsinitieringstjänster har orsakat att en betalningstransaktion inte genomförts eller genomförts bristfälligt, ska leverantören ersätta den kontoförvaltande betaltjänstleverantören för de förluster, inbegripet belopp som betalats till betaltjänstanvändaren, som uppkommit hos den kontoförvaltande betaltjänstleverantören. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: I andra betaltjänstdirektivet finns nya regler om ansvar vid betalningsinitieringstjänster för uteblivet, bristfälligt eller försenat utförande av betalningstransaktioner (artikel 90). När en betalningstransaktion initieras av betalaren via en leverantör av betalnings- initieringstjänster ska den kontoförvaltande betaltjänstleverantören betala tillbaka beloppet för den icke genomförda eller bristfälligt genomförda betalningstransaktionen till betalaren och i tillämpliga fall återställa det debiterade betalkontots ställning till den som skulle ha förelegat om den bristfälligt genomförda betalningstransaktionen inte hade ägt rum (artikel 90.1 första stycket). Det tydliggörs vidare att detta gäller under förutsättning att betaltjänstanvändaren har iakttagit sina skyldigheter enligt direktivet att inom vissa tidsramar underrätta betaltjänstleveran- tören om den felaktigt genomförda betalningstransaktionen och att lämna en riktig identifikationskod samt att regeln inte påverkar betalarens betal- tjänstleverantörs skyldighet att vidta rimliga åtgärder för att återvinna medel (artiklarna 71, 88.2 och 88.3). Om leverantören av betalnings- initieringstjänster är ansvarig för den icke genomförda, bristfälliga eller sent gjorda betalningstransaktionen ska den ersätta den kontoförvaltande betaltjänstleverantören på dess begäran för alla förluster eller betalda belopp till följd av återbetalningen till betalaren (artikel 90.2). De nu aktuella reglerna i andra betaltjänstdirektivet (artikel 90.1 första stycket och artikel 90.2) bör genomföras i svensk rätt genom att mot- svarande bestämmelser tas in i betaltjänstlagen.