prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — De krav som ställs upp enligt paragrafen är strängare än dem i direk- tivet på så sätt att de gäller för försäkringsdistributörer generellt medan kraven i direktivet gäller bara för försäkrings- och återförsäkringsföretag. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- Prop. 2017/18:216 dela föreskrifter om vad en försäkringsdistributör ska iaktta för att upp- fylla de krav på rutiner och riktlinjer som anges i första stycket (19 § 5). Övervägandena finns i avsnitt 9.6. Paragrafen genomför artikel 25.1 första stycket i försäkringsdistribu- tionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- ling. Iförsta stycket ställs krav på att de försäkringsdistributörer som tar fram försäkringsprodukter, dvs. olika slag av försäkringsavtal, ska fastställa och löpande se över en process för produktgodkännande. En sådan process kan framgå av någon form av internt styrdokument. Processen ska vara tillämplig både när helt nya försäkringsprodukter tas fram och när betydande ändringar sker i befintliga produkter. Iandra stycket finns krav på godkännande av en ny eller ändrad produkt innan den marknadsförs eller distribueras till kunder. Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2358 av om komplettering av och rådets direktiv (EU) 2016/97 vad gäller produkttillsyns- och styrningskrav för försäkringsföretag och försäkringsdistributörer. Övervägandena finns i avsnitt 9.7. Paragrafen genomför artikel 25.1 tredje stycket i försäkringsdistribu- tionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- ling. Iförsta stycket finns ett krav på att det ska anges en fastställd målgrupp i processen för produktgodkännande. Ordet målgrupp används här av tydlighetsskäl i stället för ordet målmarknad, som används i direktivet. Det innebär inte någon skillnad i sak. Vidare innehåller stycket krav på att det ska ske en analys av risker för målgruppen. Det kan handla om en bedömning av om den produkten ger den tänkta målgruppen ett lämpligt försäkringsskydd utifrån dess behov. Ur företagsekonomisk synpunkt kan det också handla om att beräkna det kapital som krävs av en försäkringsgivare för att kunna erbjuda den planerade produkten. Slutligen ska det bedömas om distributionsstrategin är lämplig. En distributionsstrategi torde kunna inbegripa både hur en försäkring ska distribueras och hur distributionen ska finansieras. Iandra stycket ställs krav på att en försäkringsdistributör som utveck- lar försäkringsprodukter ska vidta alla rimliga åtgärder för att se till att produkterna distribueras till den målgrupp som de är avsedda för. Vilka åtgärder som krävs bör vara beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. 2017/18:216 Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2358. Övervägandena finns i avsnitt 9.7. Paragrafen genomför artikel 25.1 fjärde stycket i försäkringsdistribu- tionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen gäller för försäkringsdistributörer som utvecklar försäkringsprodukter för distribution till kunder och innehåller bestäm- melser om den uppföljning försäkringsdistributören ska göra av de försäkringsprodukter som den tillhandahåller. En försäkringsdistributör ska enligt första stycket regelbundet se över de försäkringsprodukter som distributören erbjuder eller marknadsför. Kravet i försäkringsdistributionsdirektivet på förståelse av erbjudna försäkringsprodukter får anses tillgodosett genom kravet på god försäkringsdistributionssed i 1 §. Vilka händelser som väsentligt skulle kunna påverka riskerna för en försäkringsprodukts målgrupp på det sätt som anges i andra stycket 1 är något som bör avgöras i det enskilda fallet. Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2358. Övervägandena finns i avsnitt 9.7. Paragrafen genomför artikel 25.1 andra stycket i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen innehåller en proportionalitetsregel. En försäkringsdistribu- törs process för produktgodkännande ska stå i proportion till de försäk- ringsprodukter som denne distribuerar. Om de produkterna är väl be- prövade och av lägre komplexitetsgrad, kan processen för produktgod- kännande vara mindre rigorös. Om det däremot rör sig om komplicerade produkter eller produkter som inte funnits på marknaden, ska processen vara mer omfattande. Se även beträffande proportionali- tetsregeln i försäkringsrörelselagen (prop. 2015/16:9 s. 230 och där gjord hänvisning). Övervägandena finns i avsnitt 9.7. Paragrafen genomför artikel 25.1 femte och sjätte styckena i försäkrings- distributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen innehåller krav på produktinformation och produktgod- kännande. I första stycket genomförs artikel 25.1 femte stycket i försäkrings- Prop. 2017/18:216 distributionsdirektivet. Stycket innehåller ett krav på att försäkrings- distributörer som utvecklar försäkringsprodukter ska lämna tillräcklig information till andra berörda försäkringsdistributörer om sina produkter och sin process för produktgodkännande. I andra stycket, som genomför artikel 25.1 sjätte stycket i försäk- ringsdistributionsdirektivet, finns krav som gäller när försäkrings- distributörer inte själva utvecklar de försäkringsprodukter som de distri- buerar. En försäkringsdistributör ska i så fall ha rutiner för att skaffa sig sådan information som enligt första stycket ska lämnas av den som utvecklar produkterna. Vidare krävs att en försäkringsdistributör som inte själv tar fram de försäkringsprodukter som denne distribuerar ska skaffa sig god kännedom om produkterna och målgrupperna för dem. Paragrafen kompletteras av närmare bestämmelser i kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2358. Övervägandena finns i avsnitt 9.8. Paragrafen genomför artikel 25.4 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- Paragrafen innehåller ett undantag från kraven på produkt- godkännande, produktinformation och produktkännedom när det är fråga om distribution av försäkringar mot stora risker. En definition av stora risker finns i 1 kap. 9 § 22. Övervägandena finns i avsnitten 9.7 och 9.8. Paragrafen genomför artikel 24.3 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- Paragrafen innehåller särskilda krav som gäller vid s.k. korsförsäljning. I första stycket genomförs artikel 24.3 första meningen i försäkrings- distributionsdirektivet. Det innebär ett förbud mot s.k. kopplings- förbehåll, dvs. att en försäkringsdistributör ställer som krav att en kund tecknar en försäkring för att få del av ett större paket. Förbudet gäller endast om försäkringen är en underordnad del av hela överens- Andra stycket innehåller två undantag från förbudet mot kopplings- förbehåll i första stycket. Det ena undantaget gäller när en försäkring i en överenskommelse eller som en del i flera överenskommelser är under- ordnad investeringstjänster eller investeringsverksamheter som avses i lagen om värdepappersmarknaden. Det andra undantaget gäller när försäkringen är underordnad ett betalkonto enligt lagen om betaltjänster. De två undantagen är föranledda av artikel 24.3 andra meningen i försäkringsdistributionsdirektivet. Direktivet tillåter nämligen även kopplingsförbehåll att tecknandet av en försäkring är ett villkor för att få ingå ett kreditavtal enligt direktiv /17/EU (bolånedirektivet). kopplingsförbehåll är dock inte tillåtna i enligt 13 c § 2017/18:216 konsumentkreditlagen (2010:1846), se prop. 2015/16:197 s. 42 och 84–86. De är därför inte heller tillåtna enligt den förevarande lagen. Den avvikelsen från artikel 24.3 andra meningen i försäkringsdistributions- direktivet innebär en sådan strängare bestämmelse som medlemsstaterna får behålla eller införa enligt samma direktiv (artikel 24.7). Bestämmelserna i paragrafen är offentligrättsliga och inte civilrättsliga. Avtal som ingås i strid med dem blir således inte ogiltiga. Däremot kan sådana avtal utgöra grund för ett ingripande från . Paragrafen har utformats i enlighet med Lagrådets förslag. Övervägandena finns i avsnitt 9.9. Paragrafen genomför artikel 10.6 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen motsvarar 5 kap. 5 § lagen om försäkringsförmedling. Paragrafen innebär en skyldighet för försäkringsförmedlare att hålla kundernas pengar och andra tillgångar som hanteras inom ramen för förmedlingsverksamheten avskilda från förmedlarens egna tillgångar. Det innebär att en försäkringsförmedlare ska hålla kundmedel avskilda på särskilda konton i enlighet med artikel 10.6 andra stycket c i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen gäller inte värdepappersrörelse som drivs av försäkrings- förmedlare som även har tillstånd för det. Om en försäkringsförmedlare har tillstånd att driva värdepappersrörelse, gäller lagen om värdepappers- marknaden för hanteringen av kunders pengar och finansiella instrument i den verksamheten. Övervägandena finns i avsnitt 9.10. Paragrafen genomför artikel 14 i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen motsvarar 5 kap. 6 § lagen om försäkringsförmedling. Paragrafen innehåller bestämmelser om klagomålshantering. Bestämmelsen gäller, till skillnad från motsvarande bestämmelse i lagen om försäkringsförmedling, för alla försäkringsdistributörer, både försäkringsförmedlare och försäkringsföretag. Artikel 14 i försäkrings- distributionsdirektivet innebär samma utvidgning av tillämpningsområdet i förhållande till artikel 10 i försäkringsförmedlingsdirektivet. Informa- tion om klagomålshantering ska även lämnas av sådana specialombud som en försäkringsförmedlare eller ett försäkringsföretag engagerar en- ligt 1 kap.7 §. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får med- dela föreskrifter om vad en försäkringsdistributör ska iaktta vid hanter- ingen av klagomål (19 § 6). Eiopa har antagit riktlinjer om klagomålshantering för både försäk- ringsföretag och försäkringsförmedlare (se Riktlinjer för försäkrings- företags hantering av klagomål, EIOPA-BoS 12-069, och Riktlinjer för försäkringsförmedlares hantering av klagomål, EIOPA-BoS 13/164). Övervägandena finns i avsnitt 9.10. Paragrafen motsvarar i huvudsak 5 kap. 7 § lagen om försäkrings- förmedling (se prop. 2004/05:133 s. 107–110 och 155). Första stycket stadgar i huvudsak om samma skadeståndsansvar som gäller för en försäkringsförmedlare enligt lagen om försäkrings- förmedling. Av andra stycket följer att samma skadeståndsskyldighet gäller för försäkringsföretag och försäkringsförmedlare gentemot en kund vid försäkringsdistribution. För båda kategorierna av försäkringsdistributörer gäller således att de ska ersätta ren förmögenhetsskada som drabbar en kund på grund av att distributören åsidosätter sina skyldigheter enligt 1 §. Övervägandena finns i avsnitt 9.10. Paragrafen motsvarar 5 kap. 8 § lagen om försäkringsförmedling (se prop. 2004/05:133 s. 107–109 och 155). I förhållande till lagen om försäkringsförmedling ändras bestämmelsen endast på så sätt att den nu gäller även skadeståndskrav som riktas mot en försäkringsdistributör som är ett försäkringsföretag. Övervägandena finns i avsnitt 9.10. Paragrafen motsvarar 5 kap. 9 § lagen om försäkringsförmedling (se prop. 2013/14:86 s. 46 och 120). Bestämmelserna gäller endast privata aktiebolag som har tillstånd att driva verksamhet som försäkringsförmedlare. För försäkringsaktiebolag, dvs. försäkringsdistributörer som är aktiebolag men inte försäkrings- förmedlare, gäller motsvarande krav enligt 11 kap. 7 a § försäkrings- rörelselagen. Övervägandena finns i avsnitt 9.10. Paragrafen innehåller bemyndiganden för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter. Det är bara bemyn- digandet när det gäller hantering av klagomål (punkt 6) som motsvaras av ett bemyndigande i lagen om försäkringsförmedling (9 kap. 2 § 7). Punkt 1 innebär att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer i föreskrifter kan precisera de förpliktelser som enligt 1 § gäller för försäkringsdistributörer. För kravet på god försäkringsdistribu- tionssed bör ledning i vissa fall kunna fås i den branschpraxis som bildats när det gäller begreppet god försäkringsförmedlingssed i lagen om försäkringsförmedling. I föreskrifterna kan det, vid behov, även införas ytterligare bestämmelser om vad som ska iakttas för att uppfylla kraven i lagen när det gäller korsförsäljning och kopplingsförbehåll. I punkt 2 finns ett bemyndigande som gör det möjligt att meddela föreskrifter om villkor för rådgivning grundad på en opartisk och 2017/18:216 personlig analys, utöver de villkor som anges i 2 § och 3 § andra och tredje styckena. Punkt 3 innebär en möjlighet att meddela föreskrifter om hur tredje- partsersättning som avses i 3 § första stycket ska vara utformad för att inte motverka att en försäkringsdistributör uppfyller de grundläggande kraven i 1 §. Punkt 4 avser föreskrifter om en försäkringsdistributörs ersättnings- system. Ett liknande bemyndigande finns i 7 kap. 1 § 7 lagen om verk- samhet med bostadskrediter (se prop. 2015/16:197 s. 19 och 142–145). I punkt 5 finns ett bemyndigande som gör det möjligt att meddela före- skrifter om vad en försäkringsdistributör ska iaktta för att uppfylla kraven på rutiner och riktlinjer i 6 § första stycket. Punkt 6 motsvarar bemyndigandet i 9 kap. 2 § 7 lagen om försäkrings- förmedling. Bemyndigandet gör det möjligt att, vid behov, i bindande föreskrifter införa de riktlinjer om klagomålshantering som antas av Eiopa såväl för försäkringsföretag som för försäkringsförmedlare. Övervägandena finns i avsnitten 9.1, 9.2, 9.3, 9.5, 9.7 och 9.10. 5 kap. Informationskrav och prövning av kundens krav och behov 1 § Paragrafen genomför delvis artikel 18 i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen motsvarar delvis 6 kap. 1 § lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet för försäkrings- distributörer att ge viss allmän information till kunden innan försäkrings- avtal ingås. Skyldigheten gäller dels de informationskrav som ställs upp för försäkringsförmedlare och försäkringsföretag i artikel 18 i försäk- ringsdistributionsdirektivet, dels ett krav på att försäkringsdistributören ska informera kunden om den eller de myndigheter som utövar tillsyn över distributören. I paragrafen anges, till skillnad från i lagen om försäkringsförmedling, att informationen ska lämnas till kunden god tid innan försäkringsavtalet ingås. Innebörden av att information ska lämnas varierar beroende på omständigheterna. Det bör som huvudregel innebära att försäkringsdistributören ska lämna informationen i samband med de inledande kontakterna med kunden och att kunden ska få tillräckligt med tid att ta del av informationen innan avtal ingås. Kravet på att informa- tionen ska lämnas till kunden innan avtalet ingås gäller för merparten av de informationskrav som gäller enligt detta kapitel. Punkt 1 genomför artikel 18 första stycket a i och andra stycket b i i försäkringsdistributionsdirektivet och motsvarar i sak 6 kap. 1 § första stycket 1 lagen om försäkringsförmedling. Informationen ska avse sådana uppgifter som gör det möjligt för kunden att identifiera försäkringsdistributören och som är relevanta för kundens kontakter med distributören, Informationen om identitet ska innehålla uppgift om såväl namn som person- eller organisationsnummer. Vidare ska informationen om adress omfatta såväl postadress som besöksadress, telefonnummer, e-postadress och eventuell webbplatsadress. Enligt punkt 2 ska en försäkringsdistributör informera kunden om den eller de myndigheter som utövar tillsyn över distributören. Det motsvarar i huvudsak det informationskrav som gäller för försäkringsförmedlare enligt 6 kap. 1 § första stycket 3 lagen om försäkringsförmedling. Försäkringsdistributören ska informera kunden om vilken eller vilka myndigheter som utövar tillsyn (i och ). Informationen ska vidare omfatta myndigheternas postadresser, telefonnummer, e-postadresser och webbplatsadresser. Enligt punkt 3, som genomför artikel 18 a ii och b ii i försäkrings- distributionsdirektivet, ska en försäkringsdistributör informera kunden om huruvida distributören tillhandahåller rådgivning om de försäkrings- produkter som distribueras. Något motsvarande krav fanns inte i lagen om försäkringsförmedling. Punkt 4, som genomför artikel 18 a iii och b iii i försäkringsdistribu- tionsdirektivet, motsvarar i sak 6 kap. 1 § första stycket 7 och 8 lagen om försäkringsförmedling. Det innebär att en försäkringsdistributör bör ge kunden fullständig information om de möjligheter som finns att framföra klagomål mot försäkringsdistributörer respektive få tvister med distributörer prövade utanför domstol. Informationen bör innehålla praktiska instruktioner om hur kunden kan gå till väga. Övervägandena finns i avsnitt 10.1.3. Paragrafen genomför delvis artikel 18 i försäkringsdistributionsdirek- tivet. Paragrafen motsvarar delvis 6 kap. 1 § lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet för försäkrings- förmedlare att lämna viss allmän information till kunden innan försäk- ringsavtal ingås utöver den information som alla försäkringsdistributörer ska lämna enligt 1 §. I likhet med det som gäller information enligt 1 § ska försäkringsförmedlare lämna informationen innan försäk- ringsavtal ingås. Därigenom tillgodoses de krav som gäller endast för försäkringsförmedlare enligt artikel 18 a iv och v i försäkringsdistribu- tionsdirektivet. I paragrafen finns även ett krav på att försäkrings- förmedlare ska informera kunden om ansvarsförsäkringen. Enligt punkt 1, som genomför artikel 18 a iv i försäkringsdistribu- tionsdirektivet, ska en försäkringsförmedlare informera kunden om det register som förmedlaren är upptagen i och hur registreringen kan kontrolleras. Det motsvarar det som gäller enligt 6 kap. 1 § första stycket 2 lagen om försäkringsförmedling. Kravet innebär att kunden ska få sådan information som behövs för att kunna kontrollera att försäkringsförmedlaren är registrerad som försäkringsförmedlare och har rätt att bedriva försäkringsdistribution. Kravet i punkt 2 att en försäkringsförmedlare ska informera kunden om ansvarsförsäkringen motsvarar det i 6 kap. 1 § första stycket 6 lagen om försäkringsförmedling. Detta krav avser framför allt sådan information som är av särskild betydelse för den skadelidande vid ett framtida försäk- ringsfall. Försäkringsförmedlaren ska informera kunden om vilken försäkringsgivare som har meddelat ansvarsförsäkringen, om rätten att 2017/18:216 vända sig direkt till försäkringsgivaren och om vilka begränsningar som finns när det gäller försäkringsbelopp och efterskydd. Enligt punkt 3, som genomför artikel 18 a v i försäkringsdistributions- direktivet, ska en försäkringsförmedlare informera kunden om huruvida förmedlaren företräder kunden eller agerar för ett försäkringsföretags räkning. Det innebär att kunden ska få information om de grundläggande förutsättningarna som gäller för den aktuella förmedlingen. Övervägandena finns i avsnitt 10.1.3. Paragrafen genomför delvis artikel 21 i försäkringsdistributionsdirek- tivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet för sidoverksamma försäkringsförmedlare och anknutna sidoverksamma försäkringsförmed- lare att lämna allmän information till kunden innan försäkringsavtal ingås. Den innebär i praktiken att sådana förmedlare undantas från vissa informationskrav som gäller för bl.a. försäkringsförmedlare och försäk- ringsföretag. I första meningen, som delvis genomför artikel 21 i försäkringsdistri- butionsdirektivet, anges vilka informationskrav i 1 och 2 §§ som gäller för sidoverksamma försäkringsförmedlare. Av andra meningen följer att samma informationskrav gäller för anknutna sidoverksamma försäkringsförmedlare, med undantag av information om ansvarsförsäkring. Övervägandena finns i avsnitt 10.1.3. Paragrafen motsvarar 6 kap. 1 § andra stycket lagen om försäkrings- Paragrafen innehåller ett särskilt informationskrav för anknutna försäk- ringsförmedlare och anknutna sidoverksamma försäkringsförmedlare när det gäller ansvarsförsäkringen och är föranlett av den skillnad i fråga om krav på ansvarsförsäkring som finns mellan anknutna försäkrings- förmedlare och andra försäkringsförmedlare (se 2 kap. 7 § andra stycket och 8 § tredje stycket, se även prop. 2004/05:133 s. 86). försäkringsförmedlare gäller i övrigt de informationskrav som anges i 1 och 2 §§. Övervägandena finns i avsnitt 10.1.3. Paragrafen genomför artikel 19.1 a och b i försäkringsdistributionsdirek- Paragrafen motsvarar 6 kap. 1 § första stycket 4 lagen om försäkrings- Paragrafen innebär att en försäkringsförmedlare ska informera kunden om sådana ägarförhållanden som kan medföra att förmedlaren intar en beroendeställning i förhållande till en försäkringsgivare. dock inte att förmedlaren är skyldig att i detalj redovisa t.ex. storleken på Prop. 2017/18:216 olika innehav. En definition av kvalificerat innehav finns i 1 kap. 9 § 14. Övervägandena finns i avsnitt 10.2.2. Paragrafen genomför artikel 19.1 c i försäkringsdistributionsdirektivet. Paragrafen motsvarar i huvudsak 6 kap. 2 § lagen om försäkrings- Paragrafen innehåller bestämmelser om att en försäkringsförmedlare ska informera kunden om huruvida förmedlaren på ett eller annat sätt är begränsad i sitt urval av möjliga försäkringsgivare eller om förmedlaren är fri att ge kunden råd grundade på en opartisk och personlig analys av försäkringsavtal som finns på marknaden. Kravet på information i första stycket 1 ska läsas tillsammans med 4 kap. 2 § där innebörden av opartisk och personlig analys preciseras. Begränsningar i en försäkringsförmedlares urval av försäkringsgivare kan följa direkt av avtal men kan också ha sin grund i andra omstän- digheter. Det väsentliga är att kunden får information om de förutsätt- ningar som gäller för den aktuella förmedlingen. Punkt 2 avser situa- tionen när en försäkringsförmedlare har ett s.k. exklusivitetsavtal med ett försäkringsföretag. Men förmedlaren kan också, utan att ett sådant förhållande föreligger, ha valt att samarbeta med bara ett visst eller vissa försäkringsföretag. Det är den situationen som avses i punkt 3. Andra stycket, som motsvarar 6 kap. 2 § andra stycket lagen om försäkringsförmedling, innebär att försäkringsförmedlaren ska upplysa kunden om namnet på det försäkringsföretag eller namnen på de försäkringsföretag som avses i första stycket 2 och 3. Övervägandena finns i avsnitt 10.2.2. Paragrafen genomför artikel 19.1 e och 19.2 i försäkringsdistributions- direktivet. Paragrafen har inte någon motsvarighet i lagen om försäkringsförmed- ling. Paragrafen innehåller bestämmelser om skyldighet för en försäkrings- förmedlares att ge kunden information om den ersättning som förmed- laren får för förmedlingen. De informationskrav som anges i paragrafen går utöver det som krävs enligt försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 19.1 e och 19.2). Det innebär sådana strängare bestämmelser som medlemsstaterna får behålla eller införa enligt direktivet (se skäl 52). Bestämmelsen är utformad med hänsyn till de informationskrav som gäller för försäkringsförmedlare enligt 6 kap. 5–11 §§ Finans- inspektionens föreskrifter om försäkringsförmedling och de särskilda informationskrav som ställs upp i direktivet när det gäller försäkrings- baserade investeringsprodukter (artikel 29.1 c).