prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — Utredningen föreslår att ska vara skyldig att underrätta den behöriga myndigheten i det andra landet om vägrar att registrera ombudet eller filialen och och den andra myndigheten inte har samma uppfattning i frågan om det finns risk för penningtvätt eller finansiering av terrorism. Direktivet innebär dock att den behöriga myndigheten i värdmedlemsstaten i en sådan situation ska underrättas om skälen för beslutet. Vidare är regeln i direktivet inte begränsad till situationen att registrering vägras (artikel 28.3 tredje stycket). 2017/18:77 Om trots den andra behöriga myndighetens farhågor väljer att registrera ombudet eller filialen, bör det vara minst lika relevant att informera den andra myndigheten om skälen för detta. Regeringen anser därför att det i betaltjänstlagen bör anges att ska under- rätta den andra behöriga myndigheten om skälen för sitt beslut i fråga om registrering i alla situationer då inspektionen och den andra myndigheten inte har samma uppfattning när det gäller om registrering bör ske eller inte. Tidpunkt för registreringsbeslut och rätt att Regeringens förslag: ska, från det att en underrättelse togs emot från ett betalningsinstitut eller en betaltjänstleverantör som tillhandahåller kontoinformationstjänster om att betaltjänstleverantören avser att tillhandahålla betaltjänster genom ett ombud eller en filial i ett annat land inom EES underrätta den behöriga myndigheten i det andra landet och betaltjänstleverantören om sitt beslut i fråga om registrering. Ett utländskt företag får tillhandahålla betaltjänster genom ombud eller filial i efter det att har tagit emot ett beslut från den behöriga myndigheten i det land där företaget hör hemma om att ombudet eller filialen har registrerats av den myndig- Bestämmelsen i betaltjänstlagen om att ett utländskt företag får tillhandahålla betaltjänster i från sitt hemland så snart Finans- inspektionen har tagit emot en underrättelse från behörig myndighet i företagets hemland som anger vilka betaltjänster företaget avser att tillhandahålla i ska utmönstras. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att enligt utredningens förslag ska det införas en bestämmelse om att ombudet eller filialen inte får tillhandahålla betaltjänster i det andra landet innan registrering hos har ägt rum. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet ska de behöriga myndigheterna i hemmedlemsstaten efter mottagandet av en ansökan från ett betalningsinstitut om att det avser att tillhandahålla betaltjänster i en annan medlemsstat meddela sitt beslut till de behöriga myndigheterna i värdmedlemsstaten och till betaltjänst- leverantören (artikel 28.3 första stycket). Efter det att ombudet eller filialen har införts i det nationella registret över betalningsinstitut kan verksamheten i den berörda värdmedlemsstaten påbörjas (artikel 28.3 andra stycket). I första betaltjänstdirektivet regleras inte inom vilken tidsram som den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten ska meddela sitt beslut i registreringsfrågan, varför någon motsvarande bestämmelse inte finns i Regeln i andra betaltjänstdirektivet om när den behöriga myndigheten ska meddela beslut i fråga om registrering av ett ombud eller ett företag som kommer att driva verksamhet genom filial i ett annat land inom EES bör därför genomföras i svensk rätt i en motsvarande bestämmelse i betaltjänstlagen. I bestämmelsen bör det anges att Finans- inspektionen ska underrätta de behöriga myndigheterna i värdmedlems- staten och betaltjänstleverantören om sitt beslut i fråga om registrering . Av första betaltjänstdirektivet framgår inte heller uttryckligen betaltjänstverksamhet får tillhandahållas i en värd- medlemsstat. Vid genomförandet i svensk rätt av det direktivet togs det emellertid in en bestämmelse i betaltjänstlagen om när ett utländskt företag får börja driva sin verksamhet i genom ombud och filial (3 kap. 26 § andra stycket – se närmare om detta i prop. 2009/10:220 s. 153). Enligt den bestämmelsen får verksamhet inledas efter det att tagit emot en underrättelse från den behöriga myndigheten i företagets hemland med uppgifter om bl.a. kontakt- uppgifter och plan för den avsedda verksamheten. Som redogörs för ovan gäller nu alltså, enligt andra betaltjänstdirektivet, att ombudet eller filialen får börja driva sin verksamhet först efter det att registrering skett i hemmedlemsstaten (artikel 28.3 andra stycket). Den nämnda bestäm- melsen i betaltjänstlagen bör därför ersättas med en bestämmelse som bättre motsvarar regleringen i andra betaltjänstdirektivet, dvs. det bör endast krävas att har tagit emot ett beslut från den behöriga myndigheten i det andra landet om att ombudet eller filialen har registrerats. När det gäller frågan om när svenska betaltjänstleverantörer har rätt att inleda sin verksamhet i ett annat land är detta emellertid en sak för det andra landet och inte något som det finns anledning att reglera i svensk lag (jfr prop. 2002/03:150 s. 185). Regeringen anser därför, till skillnad från utredningen, att det inte bör införas en bestämmelse i lag om att ombudet eller filialen inte får tillhandahålla betaltjänster i det andra landet innan registrering hos har ägt rum. Vid genomförandet av första betaltjänstdirektivet infördes vidare en bestämmelse i betaltjänstlagen om att ett utländskt företag som tillhanda- håller sina betaltjänster i med stöd av ett tillstånd i ett annat land inom EES får tillhandahålla sina tjänster från sitt hemland så snart har tagit emot en underrättelse från den behöriga myndigheten i företagets hemland som anger vilka betaltjänster som företaget avser att tillhandahålla i (3 kap. 27 §). Bestämmelsen infördes efter förebild av regler i och rådets direktiv /39/EG av om marknader för finansiella instrument och om ändring av rådets direktiv /611/EEG och 93/6/EEG och och rådets direktiv /12/EG samt upp- hävande av rådets direktiv /22/EEG (se prop. 2009/10:220 s. 153). Bestämmelsen har inte någon motsvarighet i första eller andra betaltjänstdirektivet. Den regel som finns i andra betaltjänstdirektivet som gäller tidpunkten för när verksamhet i det andra landet får inledas hänför sig endast till situationen att verksamhet drivs i andra länder genom ombud eller filial. Eftersom det därigenom nu har klargjorts i vilka situationer ett betalningsinstitut inte har rätt att inleda verksamhet bör den nu aktuella bestämmelsen i betaltjänstlagen utmönstras. 2017/18:77 Utformningen av den aktuella regeln i andra betaltjänstdirektivet (artikel 28.3 första stycket) kan uppfattas som att det krävs ett beslut om att registrera ett företag som avser att tillhandahålla betaltjänster från sin hemmedlemsstat (dvs. utan anlitande av ombud eller inrättande av filial) eller genom utkontraktering – eftersom det anges att beslut ska fattas senast efter mottagandet av information (enligt artikel 28.1) som även sådana företag ska lämna. Regeringen gör emellertid bedöm- ningen att detta inte varit syftet med regeln i direktivet. Det är en rimlig tolkning dels mot bakgrund av att den regel i direktivet i vilken det anges vad som ska föras in i det nationella registret över betalningsinstitut (artikel 14) inte framgår att detta ska registreras, dels eftersom det inte finns någon regel i direktivet som innebär att det krävs registrering för att en sådan aktör ska få börja tillhandahålla betaltjänster i en annan med- lemsstat (se artikel 28.3 andra stycket som bara gäller tillhandahållande av tjänster genom ombud eller filial). Skyldighet att lämna underrättelse om ändringar i Regeringens förslag: När har tagit emot en anmälan om att ett betalningsinstitut eller en betaltjänstleverantör som tillhandahåller kontoinformationstjänster avser att ändra en verksamhet i ett annat land, ska inspektionen inom en månad från det att anmälan togs emot underrätta den behöriga myndigheten i det andra landet om ändringen. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet ska ett betalningsinstitut utan onödigt dröjsmål underrätta de behöriga myndigheterna i hemmedlemsstaten om alla relevanta ändringar av den information som meddelats i anledning av anmälan om att i en annan medlemsstat tillhandahålla betaltjänster, inbegripet ytterligare ombud, filialer eller enheter till vilka verksamheter utkontrakterats i de värd- medlemsstater där det driver sin verksamhet (artikel 28.4). underrättelse ska samma förfarande tillämpas som när ett betalnings- institut avser att tillhandahålla betaltjänster i en annan medlemsstat (artikel 28.4, som hänvisar till förfarandet i artikel 28.2 och Enligt betaltjänstlagen ska ett betalningsinstitut underrätta Finans- inspektionen ”innan” en ändring av verksamheten i ett annat land inom EES genomförs (3 kap. 25 §). Som behandlas i avsnitt 13.1.4 får ut- trycken ”utan onödigt dröjsmål” och ”innan” anses vara likvärdiga. nu aktuella regleringen i andra betaltjänstdirektivet kräver därför inte någon ändring i betaltjänstlagen. Som anges ovan innebär reglerna i andra betaltjänstdirektivet att samma förfarande som när ett betalningsinstitut avser att tillhandahålla betaltjänster i en annan medlemsstat ska tillämpas när en anmälan om ändring sker. Enligt det förfarandet ska den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten underrätta den behöriga myndigheten i Prop. 2017/18:77 värdmedlemsstaten inom en månad (artikel 28.2). Det bör därför införas en bestämmelse i betaltjänstlagen om att en underrättelse om ändring i en verksamhet som drivs i ett annat land inom EES ska lämnas vidare av till den behöriga myndigheten i det andra landet inom samma tidsfrist, dvs. 13.3Tillsyn när verksamhet drivs i ett annat land inom EES Enligt andra betaltjänstdirektivet är det primärt de behöriga myndig- heterna i ett företags hemmedlemsstat som utövar tillsyn över att nationell rätt som införlivar reglerna i avdelningarna III och IV i direk- tivet följs av företaget när det driver verksamhet i ett annat land. Detta gäller emellertid inte företag som tillhandahåller betaltjänster i andra medlemsstater via ombud eller filial, utan dessa står under tillsyn även av de behöriga myndigheterna i värdmedlemsstaten (jfr artikel 100.4). Enligt direktivet ska de behöriga myndigheterna i hemmedlemsstaten samarbeta med värdmedlemsstatens behöriga myndigheter när det gäller tillsynen över betalningsinstitut som driver verksamhet genom ombud eller filial i en annan medlemsstat (artikel 29.1 första stycket). De behöriga myndigheterna i hemmedlemsstaten ska bl.a. underrätta de behöriga myndigheterna i värdmedlemsstaten när de avser att genomföra en kontroll på plats inom den senare statens territorium (artikel 29.1 andra stycket). Uppgiften att genomföra kontroller av de berörda instituten på plats får dock delegeras till de behöriga myndigheterna i värdmedlems- staten (artikel 29.1 tredje stycket). Vidare är medlemsstaternas behöriga myndigheter skyldiga att utväxla väsentlig och relevant information särskilt när företag som driver verksamhet i ett annat land än hemmedlemsstaten misstänkts ha överträtt bestämmelser som gäller för verksamheten (artikel 29.3). Denna reglering är oförändrad i förhållande till vad som gäller enligt första betaltjänstdirektivet. De reglerna i första betaltjänstdirektivet har i svensk rätt genomförts i bestämmelser i betaltjänstlagen (8 kap. 4 §). I andra betaltjänstdirektivet har det tillkommit vissa regler som syftar till att underlätta tillsynen över företag som driver verksamhet i flera medlemsstater. Skyldighet för utländska företag att lämna Regeringens förslag: Utländska betalningsinstitut som tillhandahåller betaltjänster i från en filial eller genom ett ombud ska lämna de upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär. ska gälla utländska företag som tillhandahåller kontoinformations- tjänster från filial eller genom ett ombud i . 2017/18:77 Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om vilka upplysningar som ska lämnas och när upplysningarna ska lämnas. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att utred- ningen inte föreslår att även utländska företag som tillhandahåller konto- informationstjänster från filial eller genom ett ombud i ska lämna de upplysningar om sin verksamhet och därmed sammanhängande omständigheter som inspektionen begär. Enligt utred- ningens förslag ska även ha möjlighet att begära in uppgifter från utländska betalningsinstitut som tillhandahåller betaltjänster i från en filial eller genom ett ombud. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. framhåller att det innebär ytterligare administrativa kostnader för de utländska betal- ningsinstituten om även , utöver , ska få möjlighet att begära information från dem. Nämnden är kritisk till att detta föreslås utan att det närmare utretts vilken information som har behov av. Skälen för regeringens förslag: I andra betaltjänstdirektivet har, i förhållande till första betaltjänstdirektivet, införts en regel som innebär att de behöriga myndigheterna i värdmedlemsstaten får kräva att betalningsinstitut som har ombud eller filialer inom deras territorier ska lämna periodiska rapporter om den verksamhet som drivs inom deras territorier (artikel 29.2 första meningen). Dessa rapporter ska begäras in för informations- eller statistikändamål och, när ombuden och filialerna genomför betaltjänstverksamheten inom ramen för etableringsrätten, för att övervaka efterlevnaden av bestämmelser i nationell rätt som införlivar avdelningarna III och IV i direktivet (artikel 29.2 andra meningen). I är det som har tillsyn över att bestäm- melserna i betaltjänstlagen följs och som således är behörig myndighet i den mening som avses i andra betaltjänstdirektivet. En utökad möjlighet för att övervaka de betalningsinstitut som driver verksamhet i genom ombud eller filial kan säkerställa ett starkare skydd för konsumenter och övriga betaltjänstanvändare. Vidare ger rapporteringskrav och en skyldighet för utländska betalningsinstitut att på begäran tillhandahålla information en möjlighet för Finansinspek- tionen att inrikta tillsynen där den gör mest nytta. kommer också genom rapporter och annan information att lättare kunna följa utvecklingen på betaltjänstmarknaden för olika aktörer, dvs. de och andra betaltjänstleverantörer och de utländska betalningsinstitut som driver verksamhet här i landet genom ombud eller filial. Detta kan också förenkla samarbetet mellan inspek- tionen och den behöriga myndigheten i betalningsinstitutets hemland. har svenska företag en skyldighet enligt betaltjänstlagen att lämna de upplysningar som inspektionen begär (8 kap. 2 §). Den nu aktuella regeln i andra betaltjänstdirektivet bör genomföras genom att även utländska företag åläggs en sådan skyldighet. Denna skyldighet bör gälla betalningsinstitut och leverantörer av kontoinforma- tionstjänster som tillhandahåller betaltjänster från filial eller genom ett Prop. 2017/18:77 ombud i (se avsnitt 7.3.3). bör vidare få möjlighet att närmare besluta om vilka upplysningar som ska lämnas och . Möjligheten för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att med- dela föreskrifter om vilka uppgifter vissa företag ska lämna bör därför utökas. Utredningen föreslår att även ska utses till behörig myn- dighet för att kunna inhämta information från utländska betalnings- instituts ombud och filialer i . Som skäl för förslaget hänvisar utredningen till det behov som har av god tillgång till statistik. anser att det skulle innebära en ytter- ligare administrativ kostnad för de utländska betalningsinstituten att be- höva tillhandahålla information till flera myndigheter i . har, som utredningen framhåller, ansvar för ett antal statistikområden som rör betalmarknaden och har därför ett behov av god tillgång till statistik och information av hög kvalitet. har , enligt riksbankslagen (6 kap. 9 §), möjlighet att begära in uppgifter som banken anser nödvändiga för att följa utvecklingen på valuta- och kredit- marknaderna och övervaka betalningssystemets stabilitet från finans- institut och andra företag som står under tillsyn. Utredningens förslag innebär alltså att det i betaltjänstlagen ska tas in nya bestämmelser om liknande befogenheter för i förhållande till de nu aktuella aktörerna. Regeringen anser emellertid att frågan om Riks- bankens befogenheter i detta avseende, och i så fall hur de bör regleras, inte är en fråga som bör behandlas i förevarande lagstiftningsärende. 13.3.3 Central kontaktpunkt när verksamhet drivs genom ombud Regeringens förslag: Utländska företag som tillhandahåller betal- tjänster i genom ett ombud ska utse en central kontaktpunkt här i landet om begär det. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att utred- ningen föreslår att den centrala kontaktpunkten ska lämna de upplys- ningar om företagets verksamhet som begär samt att inspektionen ska ges rätt att göra platsbesök hos den. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Enligt en regel i andra betaltjänst- direktivet, som är ny i förhållande till första betaltjänstdirektivet, får medlemsstaterna kräva att betalningsinstitut som tillhandahåller betal- tjänster på deras territorium genom ombud ska utse en central kontakt- punkt på värdmedlemsstatens territorium (artikel 29.4). nya regeln är att detta ska kunna underlätta insamlandet av handlingar och information som behövs för att den behöriga myndigheten ska kunna säkerställa att företaget följer de bestämmelser som gäller för verksam- 2017/18:77 Att ett utländskt företag som driver verksamhet genom ombud i utser en central kontaktpunkt torde förbättra möjlighet att övervaka verksamheten. Detta skulle gagna hela betalmark- naden. Ett krav på en central kontaktpunkt skulle visserligen innebära kostnader för utländska aktörer, men regeringen anser att behovet av en effektiv tillsyn uppväger denna negativa effekt. bör dock ha möjlighet att i det enskilda fallet bedöma om ett betalnings- institut behöver inrätta en kontaktpunkt, t.ex. skulle ett institut som driver en mycket begränsad verksamhet i kunna drabbas oskäligt hårt av att behöva inrätta en sådan. Till ledning för bedömning av behovet av central kontaktpunkt kommer kommissionen att anta tekniska standarder för att närmare specificera under vilka omständigheter det är lämpligt att inrätta en sådan (artikel 29.5 i andra betaltjänstdirektivet). Ett förslag till sådana tekniska standarder har tagits fram av (Final Report Draft regulatory technical standards on central contact points under Directive [EU] 2015/2366 [PSD2] [/RTS/2017/09]). har enligt betaltjänstlagen rätt att begära in upplysningar från företag på betalmarknaden (8 kap. 2 §) samt göra platsbesök hos bl.a. ombud eller filialer till betalningsinstitut och hos utländska företag som driver verksamhet i (8 kap. 3 §). Utred- ningen föreslår att ska ges en motsvarande rätt att begära in upplysningar från, och göra platsbesök hos, en central kontakt- punkt i . När det gäller en begäran om upplysningar följer det redan av förslaget i avsnitt 13.3.2 att ska kunna be- gära upplysningar från ett utländskt företag som tillhandahåller betal- tjänster genom ombud i . Syftet med den centrala kontaktpunkten är just att vara en kontaktpunkt när t.ex. sådana upplysningar begärs. Upplysningarna avser dock det utländska företaget och inte den centrala kontaktpunkten. Regeringen anser inte att det behöver anges i lag att kan begära in upplysningar om det utländska före- taget via den centrala kontaktpunkten. När det gäller platsbesök konsta- terar regeringen att en central kontaktpunkt är en administrativ funktion. Verksamheten som sådan drivs genom ett ombud eller en filial. Det har inte framkommit några skäl för att skulle ha behov av att kunna göra platsbesök hos en central kontaktpunkt för att kunna genomföra sitt uppdrag när det gäller utländska betalningsinstitut som driver verksamhet genom ombud i . 13.3.4Information till behöriga myndigheter i hemlandet när ett utländskt företag brutit mot betaltjänstlagen Regeringens förslag: Om ett utländskt företag som i till- handahåller betaltjänster från en filial eller genom ett ombud inte driver denna verksamhet i enlighet med bestämmelserna i betaltjänst- lagen, ska så snart det kan ske underrätta den behöriga myndigheten i företagets hemland. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: I andra betaltjänstdirektivet har, i förhållande till första betaltjänstdirektivet, införts en regel om att den behöriga myndigheten i värdmedlemsstaten, om den konstaterar att ett betalningsinstitut med ombud eller filial på dess territorium inte följer reglerna i avdelning II i direktivet eller nationell lagstiftning som genomför avdelning III eller IV i direktivet, utan dröjsmål ska informera de behöriga myndigheterna i hemmedlemsstaten (artikel 30.1 första stycket). Av betaltjänstlagen följer att ska underrätta till- synsmyndigheter i utlandet om ett utländskt företag genom ombud eller filial i inte driver sin verksamhet i enlighet med 4 och 5 kap. samma lag (8 kap. 21 §). Underrättelse ska dock göras först om företaget inte följer en uppmaning om rättelse. För att genomföra andra betaltjänstdirektivet i denna del bör det anges i betaltjänstlagen att så snart det kan ske ska informera den behöriga myndigheten i företagets hemland om inspektionen finner att institutets ombud eller filial i inte följer de bestämmelser i den lagen som genomför reglerna i avdelning II, III och IV i direktivet. Informationen ska alltså lämnas så snart det kan ske sedan Finans- inspektionen har konstaterat att de aktuella bestämmelserna har överträtts. Den nuvarande bestämmelsen i betaltjänstlagen om att Finansinspek- tionen ska underrätta den behöriga myndigheten i företagets hemland bör dock finnas kvar, dvs. underrättelse bör lämnas både när en överträdelse av de aktuella bestämmelserna har skett och när en uppmaning till rättelse inte har följts. 13.3.5 Åtgärder om ett svenskt betalningsinstitut överträtt föreskrifter som gäller för institutets verksamhet i ett annat land inom EES Regeringens förslag: Om en behörig myndighet i ett annat land inom EES har underrättat om att en svensk betaltjänst- leverantör som tillhandahåller kontoinformationstjänster överträtt föreskrifter i det landet, ska ingripa om det finns förutsättningar för det. ska så snart det kan ske underrätta den behöriga myndigheten i det andra landet samt de behöriga myndigheterna i övriga berörda länder inom EES om vilka åtgärder som vidtas. En sådan underrättelse ska även lämnas om vidtar åtgärder mot ett svenskt betalningsinstitut efter en underrättelse från en behörig myndighet i ett annat land inom EES om att institutet överträtt föreskrifter i det landet. Regeringens bedömning: Det behövs inte någon uttrycklig bestäm- melse om att ska ingripa mot ett betalningsinstitut utan onödigt dröjsmål om inspektionen har fått ett meddelande från en behörig myndighet i ett annat land inom EES om att institutet har överträtt föreskrifter som gäller för institutets verksamhet i det landet. Regeln i andra betaltjänstdirektivet om att varje sanktion eller ingripande som vidtas av den behöriga myndigheten ska vara väl motiverad och meddelas det berörda betalningsinstitutet kräver inte någon lagstiftningsåtgärd. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag och bedömning.