prop · H60326 · 2018-12-11 00:00:00 — I skäl 30 i EU:s geoblockeringsförordning förklaras att när dessa näringsidkare tillhandahåller tjänster som levereras elektroniskt skulle ett förbud mot att tillämpa olika allmänna villkor för åtkomst av skäl som rör kunders nationalitet, bosättningsort eller etableringsort innebära ett krav för dem att registrera sig för redovisning av mervärdesskatt i andra medlemsstater. Detta skulle kunna medföra merkostnader, vilket skulle vara en oproportionerlig börda med tanke på de berörda näringsidkarnas storlek och egenskaper. Dessa näringsidkare undantas därför från förbudet i punkt 1 b så länge en sådan ordning är tillämplig. I punkt 1 c anges den tredje situationen. Den gäller när en kund avser att ta emot tjänster från en näringsidkare, förutom tjänster som levereras elektroniskt, på en fysisk plats inom en medlemsstats territorium där näringsidkaren bedriver verksamhet. Det förklaras i skäl 25 i förordningen att de tjänster som omfattas av artikeln är andra tjänster än de tjänster som levereras elektroniskt. Hotellövernattningar, idrottsevenemang, biluthyrning och inträdesbiljetter till musikfestivaler eller nöjesparker nämns som exempel på tjänster som omfattas av punkten. I punkt 2 förtydligas att förbudet i punkt 1 inte ska hindra näringsidkare från att erbjuda allmänna villkor för åtkomst, inbegripet försäljningspriser, som skiljer sig åt mellan medlemsstater eller inom en medlemsstat och som erbjuds kunder på ett visst territorium eller vissa kundgrupper på ickediskriminerande grund. Artikelns punkt 3 anger att den omständigheten att en näringsidkare iakttar förbudet i punkt 1 inte i sig medför att en näringsidkare ska vara skyldig att uppfylla utomobligatoriska nationella rättsliga krav som rör respektive varor och tjänster i kundens medlemsstat eller att informera 2018/19:26 kunderna om sådana krav. I skäl 29 i förordningen förklaras att sådana utomobligatoriska nationella rättsliga krav kan vara t.ex. märkningskrav eller sektorsspecifika krav. I punkt 5 finns undantag från förbudet i punkt 1. Enligt första stycket ska förbudet inte vara tillämpligt när en specifik bestämmelse som fastställs i unionsrätten, eller i medlemsstaternas lagstiftning i enlighet med unionsrätten, hindrar näringsidkaren från att sälja varorna eller tillhandahålla tjänsterna till vissa kunder eller till kunder på vissa territorier. Enligt andra stycket ska förbudet, när det gäller försäljning av böcker, inte hindra näringsidkare från att tillämpa andra priser för kunder på vissa territorier i den utsträckning detta krävs enligt medlemsstaternas lagstiftning i enlighet med unionsrätten. 5.5 Artikel 5 – förbud mot diskriminering av skäl som rör betalning Artikel 5 innehåller bestämmelser om förbud mot diskriminering av skäl som rör betalning. I punkt 1 anges att en näringsidkare, inom det utbud av betalningsmedel som denne godtar, inte får tillämpa olika villkor för en betalningstransaktion av skäl som rör en kunds nationalitet, bosättnings- ort eller etableringsort, den plats där betalkontot finns, betaltjänst- leverantörens etableringsort eller betalningsinstrumentets utfärdandeort Detta gäller under förutsättning att betalnings- transaktionen görs i form av en elektronisk transaktion via girering, autogirering eller ett kortbaserat betalningsinstrument av samma betal- märke och kategori, att autentiseringskraven är uppfyllda i enlighet med direktiv (EU) 2015/2366 samt att betalningstransaktionerna görs i en valuta som näringsidkaren godtar. I skäl 32 i förordningen förklaras att enligt unionsrätten är närings- idkare i princip fria att besluta vilka betalningsmedel de vill godta. näringsidkarna väl har gjort sina val bör de dock inte diskriminera kunder inom unionen genom att neka vissa transaktioner, eller genom att på annat sätt tillämpa vissa andra betalningsvillkor för dessa transaktioner av skäl som rör kunders nationalitet, bosättningsort eller etableringsort. Näringsidkaren bör även i fortsättningen ha rätt att ta ut icke- diskriminerande avgifter för användning av ett betalningsinstrument, med förbehåll för vad som följer av unionsrätten. I punkt 2 anges att om det finns objektiva skäl ska förbudet i punkt 1 inte hindra näringsidkaren från att vänta med leveransen av varorna eller tillhandahållandet av tjänsterna tills näringsidkaren fått en bekräftelse på att betalningstransaktionen har initierats på rätt sätt. Punkt 3 föreskriver att förbudet i punkt 1 inte ska hindra näringsidkare från att ta ut avgifter för användning av ett kortbaserat betalnings- instrument för vilket förmedlingsavgifter inte regleras i kapitel II i förordning (EU) 2015/751 och för de betaltjänster som inte omfattas av förordning (EU) nr 260/2012, såvida inte förbudet eller begränsningen av rätten att ta ut avgifter för användning av betalningsinstrument i enlighet med artikel 62.5 i direktiv (EU) 2015/2366 har införts i den lagstiftning i medlemsstaten som näringsidkarens transaktion omfattas av. 2018/19:26 avgifter för användning av ett kortbaserat betalningsinstrument får inte överstiga näringsidkarens direkta kostnader för att använda betalningsinstrumentet. 5.6Artikel 6 – avtal om passiv försäljning Artikel 6 innehåller bestämmelser om avtal om passiv försäljning. I punkt 1 anges att, utan att det påverkar tillämpningen av förordning (EU) nr 330/2010 och artikel 101 i EUF-fördraget, ska EU:s geoblockeringsförordning inte påverka avtal som begränsar aktiv försäljning i den mening som avses i förordning (EU) nr 330/2010 eller avtal som begränsar passiv försäljning i den mening som avses i förordning (EU) nr 330/2010 och som avser transaktioner som inte omfattas av förbuden i artiklarna 3, 4 och 5 i EU:s geoblockeringsförordning. Punkt 2 anger att bestämmelser i avtal genom vilka näringsidkare åläggs skyldigheter, när det gäller passiv försäljning i den mening som avses i förordning (EU) nr 330/2010, att agera på ett sätt som strider mot förbuden i förordningens artiklar 3, 4 och 5 automatiskt ska vara ogiltiga. Syftet med bestämmelsen framgår av skäl 34 i förordningen. Där förklaras att avtal som ålägger näringsidkare skyldigheter att inte bedriva passiv försäljning med avseende på vissa kunder eller kundgrupper på vissa territorier, i allmänhet ses som konkurrensbegränsande och normalt sett inte kan undantas från det förbud som anges i artikel 101.1 i EUF-fördraget. I fall då ett sådant undantag emellertid är tillämpligt, eller då avtalsmässiga begränsningar inte omfattas av artikel 101 i EUF-fördraget, finns det en risk att de kan användas för att kringgå bestämmelserna i geoblockeringsförordning. De relevanta bestämmelserna i sådana avtal är därför automatiskt ogiltiga om de ålägger näringsidkare skyldigheter att agera på ett sätt som strider mot de förbud som anges i EU:s geoblockeringsförordning om åtkomst till onlinegränssnitt, åtkomst till varor eller tjänster och betalning. Exempel på sådana bestämmelser är avtalsmässiga begränsningar som hindrar en näringsidkare från att tillgodose beställningar som enskilda kunder själva tar initiativ till i fråga om försäljning av varor utan leverans, till ett område utanför det som näringsidkaren tilldelats genom avtal, av skäl som rör kunders nationalitet, bosättningsort eller etableringsort. 5.7Artikel 7 – genomförande Artikel 7 innehåller bestämmelser om förordningens genomförande. Punkt 1 anger att varje medlemsstat ska utse ett eller flera organ som ska ansvara för att förordningen genomförs på ett korrekt och verkningsfullt sätt. Medlemsstaterna ska, enligt punkt 2, fastställa reglerna om tillämpliga åtgärder vid överträdelse av bestämmelserna i förordningen och säkerställa att de genomförs. Åtgärderna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. Enligt punkt 3 ska de åtgärder som avses 2018/19:26 i punkt 2 meddelas kommissionen och offentliggöras på kommissionens webbplats. 5.8Artikel 8 – stöd till konsumenter Enligt artikel 8 ska varje medlemsstat utse ett eller flera organ som ska ansvara för att ge praktiskt stöd till konsumenter i händelse av en tvist mellan en konsument och en näringsidkare vid tillämpningen av förordningen. I skäl 36 i förordningen förklaras att konsumenter bör ha möjlighet att vända sig till ansvariga myndigheter – däribland, om så är lämpligt, de organ som inrättats enligt och rådets förordning (EU) nr 524/2013 om tvistlösning online av konsumenttvister –för att få stöd som underlättar lösningen av tvister med näringsidkare som uppstår vid tillämpningen av EU:s geoblockeringsförordning. I är (via ) kontaktpunkt för tvistlösning online enligt förordning (EU) nr 524/2013. 5.9Artikel 9 – översynsklausul I artikel 9 anges att kommissionen ska lägga fram en rapport om utvärderingen av förordningen till , rådet och Europeiska ekonomiska och sociala kommittén , och därefter återkommande . Kommissionen ska därvid beakta de övergripande effekterna av förordningen på den inre marknaden och på den gränsöverskridande e-handeln, däribland i synnerhet potentiella ytterligare administrativa och ekonomiska bördor för näringsidkare till följd av att det finns olika tillämpliga konsumentavtalsrättsliga system. Rapporten ska, vid behov, åtföljas av ett förslag till ändring av förordningen, mot bakgrund av den rättsliga, tekniska och ekonomiska utvecklingen. Den första utvärderingen ska särskilt bedöma tillämpningsområdet för förordningen och räckvidden av förbudet i artikel 4.1 b samt huruvida förordningen borde tillämpas även på tjänster som levereras elektroniskt och som huvudsakligen kännetecknas av att de möjliggör åtkomst till och användning av upphovsrättsskyddade verk eller annat skyddat innehåll, inklusive försäljning av upphovsrättsskyddade verk eller skyddat innehåll i immateriell form, förutsatt att näringsidkaren har de erforderliga rättigheterna för de berörda territorierna. Artikel 10 – ändring av förordningarna (EG) nr 2006/2004 och (EU) 2017/2394 samt direktiv 2009/22/EG I artikel 10 anges att en punkt som hänvisar till EU:s geoblockeringsförordning ska läggas till i bilagan till förordning (EG) nr 2006/2004 och förordning (EU) 2017/2394 samt i bilaga I till direktiv 2009/22/EG. I skäl 38 och 39 i EU:s geoblockeringsförordning förklaras att i syfte att underlätta ett verkningsfullt genomdrivande av Prop. 2018/19:26 bestämmelserna i förordningen bör de mekanismer för säkerställande av gränsöverskridande samarbete mellan behöriga myndigheter som föreskrivs i och rådets förordning (EG) nr 2006/2004 finnas tillgängliga också med avseende på dessa bestämmelser. Dessa mekanismer bör dock vara tillgängliga endast om kunden är en konsument, eftersom förordning (EG) nr 2006/2004 tillämpas uteslutande med avseende på lagar som skyddar konsumenters intressen. Förordning (EG) nr 2006/2004 bör därför ändras i enlighet med detta. Eftersom förordning (EG) nr 2006/2004 upphävs genom och rådets förordning (EU) 2017/2394 med verkan bör även den förordningen ändras i syfte att bibehålla skyddet av konsumenters intressen. I skäl 39 i förordningen förklaras att för att möjliggöra talan om förbudsföreläggande i syfte att skydda konsumenternas kollektiva intressen med avseende på agerande som strider mot EU:s geoblockeringsförordning, i enlighet med och rådets direktiv /22/EG, bör även det direktivet ändras på så sätt att en hänvisning till EU:s geoblockeringsförordning inkluderas i dess bilaga I. Skäl 39 förklarar även att konsumenter bör uppmuntras att utnyttja de mekanismer för lösning utanför domstol av tvister om avtalsförpliktelser som härrör från avtal om onlineförsäljning eller tillhandahållande av tjänster som upprättats inom ramen för förordning (EU) nr 524/2013. 5.11Artikel 11 – slutbestämmelser I artikel 11.1 anges bl.a. att EU:s geoblockeringsförordning ska tillämpas . Av punkt 2 framgår att artikel 6 ska tillämpas på bestämmelser i avtal som ingåtts före och som följer artikel 101 i EUF-fördraget, och eventuella likvärdiga bestämmelser i nationell konkurrensrätt . 6Kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning EU-förordningar är, enligt artikel 288 andra stycket i EUF-fördraget, till alla delar bindande och direkt tillämpliga i varje medlemsstat. De ska tillämpas av domstolar och myndigheter i medlemsstaterna som direkt gällande rätt och de kan åberopas av enskilda. EU:s geoblockeringsförordning är således bindande och direkt tillämplig i från den dag den ska börja tillämpas. Vidare får en EU-förordning inte inkorporeras eller transformeras till nationell rätt, och medlemsstaterna får inte utfärda bestämmelser i sådana frågor som regleras i EU-förordningen. Det förekommer dock att EU- förordningar innehåller bestämmelser som medför en skyldighet för medlemsstaterna att anta nationella bestämmelser i vissa frågor. 2018/19:26 förordning hindrar normalt inte heller att en medlemsstat inför regler av verkställande karaktär. Exempelvis kan det behövas nationella regler om vilken myndighet som ska ansvara för tillämpningen av en EU-förordnings bestämmelser. I artikel 7 i EU:s geoblockeringsförordning anges att medlemsstaterna ska utse ett eller flera organ som ska ansvara för att förordningen genomförs på ett korrekt och verkningsfullt sätt. Medlemsstaterna ska även fastställa regler om tillämpliga åtgärder vid överträdelser av bestämmelserna i förordningen. Det finns därför behov av att komplettera EU:s geoblockeringsförordning med nationella bestämmelser i dessa delar. Mot bakgrund av att EU-förordningar är direkt tillämpliga i varje medlemsstat finns inte skäl att i detta lagstiftningsärende ta ställning till innehållet i EU:s geoblockeringsförordning, dess tolkning eller framtida utvärdering. Lagstiftningsärendet behandlar i stället endast frågan om de kompletterande bestämmelser till förordningen som behöver införas i nationell rätt. 6.1En ny lag införs Regeringens förslag: En ny lag med kompletterande bestämmelser till EU:s geoblockeringsförordning ska införas. Promemorians förslag överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna tillstyrker eller har inga invändningar mot förslaget. Skälen för regeringens förslag De kompletterande bestämmelserna ska regleras i en ny lag Som framkommer ovan förutsätter EU:s geoblockeringsförordning att kompletterande bestämmelser införs i nationell rätt, gällande ansvar för genomförande av förordningen och åtgärder vid överträdelser. De kompletterande bestämmelserna ska således innefatta skyldigheter för enskilda och kan även avse ingrepp i enskildas personliga eller ekonomiska förhållanden. Regeringen bedömer att de kompletterande bestämmelserna därmed bör regleras i lag. Någon befintlig lag där bestämmelserna på ett naturligt sätt kan ingå finns inte. Regeringen instämmer därför i den bedömning som görs i promemorian att de kompletterande bestämmelserna bör införas i en ny lag. I promemorian föreslås att det i lagen ska anges att de termer och uttryck som används i lagen ska vara desamma som i EU:s geoblockeringsförordning. Regeringen anser dock inte att en sådan bestämmelse behövs. Hänvisningar till EU-rättsakter kan göras antingen statiska eller dynamiska. En statisk hänvisning innebär att hänvisningen avser EU- rättsakten i en viss angiven lydelse. En dynamisk hänvisning innebär att hänvisningen avser EU-rättsakten i den gällande lydelsen. Den nya lagen föreslås innehålla bestämmelser om sanktionsavgifter. 2018/19:26 sanktionsavgifter har en straffliknande karaktär anser regeringen att statisk hänvisning bör användas när det gäller påförande av sanktionsavgift för överträdelse av EU:s geoblockeringsförordning (se avsnitt 6.3.1). Övriga bestämmelser som hänvisar till EU:s geoblockeringsförordning är av upplysningskaraktär. Regeringen anser att dynamiska hänvisningar bör väljas i de fallen. Regeringens förslag: Den eller de myndigheter som regeringen bestämmer ska stödja och kontrollera att EU:s geoblockeringsförordning följs. Promemorians förslag överensstämmer delvis med regeringens. I promemorian föreslås att den eller de myndigheter som regeringen bestämmer ska utöva tillsyn enligt EU:s geoblockeringsförordning. Vidare föreslås i promemorian att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer ska få meddela föreskrifter om tillsynen. Remissinstanserna: En majoritet av remissinstanserna har inga invändningar mot förslaget. anser att en och samma myndighet bör kunna ansvara för tillsyn både vad gäller diskriminering av konsumenter och företag. Om ärendena koncentreras till en och samma myndighet kan större kompetens byggas upp och det blir enklare för enskilda att förstå till vilken myndighet de ska vända sig med frågor eller klagomål. Det kan inte uteslutas att ett företag genom ett och samma förfarande, exempelvis omdirigering av en utländsk ip-adress eller icke acceptans av ett utländskt kreditkort, diskriminerar såväl konsument som näringsidkare. Koordineringsproblem, exempelvis att parallella processer inleds i två skilda myndigheter och att tolkningen och tillämpningen av förordningen inte blir konsekvent för båda kundgrupperna, undviks med en tillsynsmyndighet. Om två myndigheter utses bör koordinering av ärenden mellan myndigheterna regleras. uppger att myndigheten skulle kunna vara en lämplig tillsynsmyndighet i de fall en konsument utsatts för omotiverad geoblockering. Artikel 6 i förordningen verkar kräva en fördjupad kunskap inom det konkurrensrättsliga regelverket, vilket inte besitter. Det är viktigt att regeringen säkrar att det finns ett formaliserat samarbete mellan myndigheter om ansvarig myndighet kan komma att behöva rättsligt stöd i sitt tillsynsarbete. anför att det skulle kunna innebära en ändamålsenlig uppdelning av tillsynsansvaret att dela upp tillsynen i en företagsinriktad del och en konsumentinriktad del, men att en sådan fördelning även riskerar att leda till att förordningen tillämpas olika för företag respektive konsumenter och att det kan vara svårt att upprätthålla en sådan uppdelning i praktiken. Det saknas vidare bedömningar kring hur effektivt det är att två eller fler myndigheter bedriver tillsyn enligt samma förordning. 2018/19:26 och Teknikföretagen anser att det medför en risk för otydlighet att dela upp ansvaret på två olika myndigheter och att det framför allt kan försvåra efterlevnad för nystartade och mindre företag. anför, för det fall flera tillsynsmyndigheter utses, att en myndighet behöver pekas ut som huvudsaklig tillsynsmyndighet med ansvar att tillse att samverkan och koordinering mellan samtliga utpekade myndigheter fungerar. Skälen för regeringens förslag En eller flera myndigheter I artikel 7.1 i EU:s geoblockeringsförordning anges att varje medlemsstat ska utse ett eller flera organ som ska ansvara för att förordningen genomförs på ett korrekt och verkningsfullt sätt. I skäl 35 i förordningen anges att organen kan inbegripa domstolar eller administrativa myndigheter. I förordningen anges inte närmare hur artikel 7.1 ska genomföras och tillämpas av medlemsstaterna. När det gäller vilken eller vilka myndigheter som är lämpliga för uppdraget bör det enligt regeringens mening beaktas att syftet med förordningen är att åtgärda omotiverad geoblockering genom att undanröja vissa hinder på den inre marknaden. I artikel 2.13 i EU:s geoblockeringsförordning anges att med kund avses en konsument som är medborgare i eller har sin bosättningsort i en medlemsstat, eller ett företag som har sin etableringsort i en medlemsstat och uteslutande för slutanvändning tar emot en tjänst eller köper en vara eller avser att göra detta inom unionen. Regeringen instämmer i synpunkt att det kan vara svårt att upprätthålla en uppdelning som innebär att ansvaret för förordningens efterlevnad delas upp på två olika myndigheter, beroende på om det är konsumenter eller företag som har blivit utsatta för diskriminering i strid med förordningen. Förordningen tar huvudsakligen sikte på att skydda kunder som är konsumenter eller företag som är slutanvändare mot diskriminering vid gränsöverskridande handel av varor och tjänster. De situationer som rör diskriminering enbart av företag kan emellertid antas vara få. Däremot kan det, precis som anför, i många fall vara så att näringsidkare genom ett och samma förfarande, exempelvis omdirigering av en utländsk ip-adress eller icke acceptans av ett utländskt kreditkort, diskriminerar såväl konsumenter som företag. Regeringen bedömer mot denna bakgrund att det är mest lämpligt att utse en myndighet som ska ha befogenhet att vidta åtgärder mot överträdelser av förordningen, se avsnitt 6.3.1. Andra uppdrag för att säkerställa förordningens genomförande kan dock ges även till andra myndigheter. Det finns ingen myndighet som har ansvar för tillsyn på hela det område EU:s geoblockeringsförordning reglerar. Ett syfte med förordningen kan sägas vara att skydda konsumenter mot diskriminering. har ansvar för tillsyn över vissa konsumentskyddande regler. I 1 § förordningen (2009:607) med instruktion för anges att verket är förvaltningsmyndighet för konsumentfrågor och bl.a. har ansvar för att de konsumentskyddande regler som ligger inom myndighetens tillsynsansvar följs. Mot denna bakgrund bedömer regeringen det vara ändamålsenligt att får ansvara för att EU:s geoblockeringsförordning följs i de fall då kunden är en konsument. Av förvaltningslagen (2017:900) följer att myndigheterna inom sina verksamhetsområden ska samverka med andra myndigheter (8 §). Med beaktande av att de ärenden som rör otillåten geoblockering bedöms bli få anser regeringen att det inte är motiverat att inrätta ett mer formaliserat samarbete mellan myndigheter kring de konkurrensrättsliga aspekter som kan uppstå till följd av artikel 6 i EU:s geoblockeringsförordning. Regeringen avser även att utse () till ansvarigt organ för att ge praktiskt stöd till konsumenter i händelse av en tvist mellan en konsument och en näringsidkare vid tillämpningen av EU:s geoblockeringsförordning, i enlighet med artikel 8 i förordningen. Det bedöms inte vara lämpligt att lägga en uppgift på som avser diskriminering som enbart drabbar kunder som är företag. Som framgår ovan bedömer regeringen att dessa fall kommer att vara få. Regeringen bedömer vidare att systemet med sanktionsavgift (se avsnitt 6.3.1) kommer att ha en avskräckande effekt även när det gäller överträdelser som drabbar främst den kundgrupp som består av företag. Skälet till detta är att det kan antas att det ofta är genom ett och samma förfarande som såväl konsument som företag diskrimineras. Något behov av att utse en särskild myndighet som ska vidta åtgärder mot diskriminering enbart av denna grupp finns inte enligt regeringens mening. Regeringen har däremot för avsikt att ge ett uppdrag till att informera näringsidkare om förordningens innebörd. Om myndigheten får kännedom om överträdelser av EU:s geoblockeringsförordning kan kollegiet lämpligen informera om detta i enlighet med bestämmelserna om samverkan i 8 § förvaltningslagen. Lagrådet anför att det inte kan anses vara förenligt med förordningens syfte att konsumenter och företag behandlas olika på det sätt som föreslås. Regeringen delar inte den bedömningen, utan anser att EU:s geoblockeringsförordning ger utrymme för medlemsstaterna att välja olika metoder för att åstadkomma ett effektivt genomslag för förordningens förbud. Det finns inte heller något som hindrar att en medlemsstat väljer att ägna särskild uppmärksamhet åt konsumentskyddet. Lagrådet anför vidare att det måste anses vara en brist att den tänkta ordningen inte ger ett enskilt företag som i egenskap av kund drabbas av ett agerande i strid med förordningen någon möjlighet att vända sig till en myndighet på motsvarande sätt som en konsument ska kunna vända sig till . Regeringen vill med anledning av Lagrådets kommentarer förtydliga att den föreslagna regleringen inte ger drabbade kunder, oavsett om det rör sig om konsumenter eller företag, möjlighet att genom något särskilt förfarande vända sig till en myndighet. De olika kundgrupperna behandlas därför inte olika i detta avseende.