prop · H503225 · 2018-04-19 00:00:00 — Detsamma ska gälla om paket- reseavtalet innefattar passagerartransport och resenären inte får något erbjudande om ersättningsarrangemang eller avvisar ett sådant erbju- dande. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig särskilt i frågan. Skälen för regeringens förslag: Enligt artikel 13.6 tredje stycket i direktivet är arrangören i vissa fall skyldig att erbjuda resenären likvärdig hemtransport utan onödigt dröjsmål och utan extra kostnad. Rätten till hemtransport förutsätter, enligt direktivet, att en bristande överens- stämmelse väsentligen inverkar på fullgörandet av paketresan och att arrangören inte har avhjälpt inom den skäliga tid som resenären angett, att det är omöjligt för arrangören att finna alternativa arrangemang eller att resenären avvisar erbjudna alternativa arrangemang. Transporten ska ske till avreseplatsen eller någon annan plats som de avtalsslutande parterna har enats om. Liknande regler finns lag och omfattar de fall då resenären på godtagbara grunder avvisar ett erbjudande om ersättningsarrangemang (15 § andra stycket). Rätten till hemtransport förutsätter dock enligt lag att det är skäligt. Om paketreseavtalet innefattar passagerartransport bör det i den nya lagen anges att resenären ska ha rätt till hemtransport vid hävning. Det bör därför anges att om att resenären i ett sådant fall häver avtalet ska arrangören erbjuda resenären likvärdig transport utan extra kostnad tillbaka till orten för avresan eller till någon annan ort som arrangören och resenären kommer överens om. En rätt till hemtransport bör vidare finnas om arrangören inte erbjuder lämpliga ersättningsarrangemang eller om resenären avvisar ersättningsarrangemang som arrangören erbjuder på grund av att erbjudandet inte är jämförbart med vad som skulle ha tillhandahållits enligt avtalet eller om det prisavdrag som erbjuds inte är skäligt. 2017/18:225 5.6.6 Regeringens förslag: Resenären ska ha rätt till ersättning för den skada som han eller hon drabbas av till följd av fel i paketresan, om inte felet beror på resenären eller på någon som saknar koppling till fullgörandet av paketresan och felet inte kunde förutses eller undvikas. Resenären ska inte heller ha rätt till ersättning om felet beror på ound- vikliga och extraordinära omständigheter. Ersättningen ska omfatta ekonomisk förlust och ideell skada till följd av felet. Utredningens förslag överensstämmer delvis med regeringens förslag. Utredningen föreslår dock att det införs en bestämmelse om att ersättning ska lämnas utan onödigt dröjsmål. Utredningen föreslår vidare att ett av undantagen ska gälla om arrangören visar att felet beror på en tredje part som saknar anknytning till tillhandahållandet av de resetjänster som om- fattas av paketreseavtalet och felet inte skäligen hade kunnat förutses eller undvikas. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller har inga invändningar mot det. Allmänna reklama- tionsnämnden vill att det förtydligas vem som inte skäligen hade kunnat förutse eller undvika felet för att undantaget ska vara tillämpligt. Skälen för regeringens förslag: Resenären ska, enligt direktivet, ha rätt till skälig ersättning från arrangören för eventuella skador som han el- ler hon drabbas av till följd av bristande överensstämmelse (artikel 14.2). Ersättningen, som ska lämnas utan onödigt dröjsmål, kan omfatta person- skada, sakskada och ren förmögenhetsskada. Det kan vara fråga om såväl ekonomisk som ideell skada. Ett exempel på en ideell skada är att resenären inte har kunnat njuta av resan eller semestern på grund av omfattande problem vid fullgörandet av resetjänsterna (skäl 34). Resenären har dock inte rätt till ersättning för skador, om arrangören visar att den bristande överensstämmelsen kan tillskrivas resenären eller att den kan tillskrivas en tredje part som saknar anknytning till till- handahållandet av de resetjänster som omfattas av paketreseavtalet och den bristande överensstämmelsen inte kunnat förutses eller undvikas. Skadestånd är också uteslutet om arrangören visar att den bristande överensstämmelsen har uppkommit på grund av oundvikliga och extraordinära omständigheter (artikel 14.3). lag ger resenären rätt till skadestånd när en väsentlig del av de avtalade tjänsterna inte kan tillhandahållas och ett ersättningsarrange- mang eller ett uteblivet sådant arrangemang innebär en försämring för resenären. I 14 och 16 §§ lag föreskrivs ett s.k. kontrollansvar för arrangören. Det innebär att resenären inte har rätt till skadestånd, om arrangören visar att felet beror på ett hinder utanför arrangörens kontroll som denne inte skäligen kunde förväntas ha räknat med när avtalet ingicks och vars följder arrangören inte heller skäligen kunde ha undvikit eller övervunnit. Om felet beror på någon som arrangören har anlitat, är arrangören fri från skadeståndsansvar endast om den som arrangören anlitat också skulle vara fri enligt dessa grunder. felet beror på någon annan i ett tidigare led. Det huvudsakliga skälet till att regleringen utformades som ett kontrollansvar, trots att detta skilde sig från direktivet, var att kontrollansvaret var etablerat i den svenska förmögenhetsrätten och att det ansågs vara av värde att reglerna i de svenska lagarna i princip stämde överens med varandra. En regel om kontrollansvar ansågs också vara mer ändamålsenlig än en regel om force majeure, bl.a. eftersom den uttryckligen reglerar vad som gäller om felet beror på någon som den primärt ansvariga näringsidkaren anlitat eller någon i tidigare led (prop. 1992/93:95 s. 46). Direktivets undantag för fel som beror på oundvikliga och extraordi- nära omständigheter har visserligen likheter med kontrollansvaret lag. Detta skulle kunna tala för att även fortsatt använda kontroll- ansvaret. Det framstår dock som sannolikt att innebörden av uttrycket oundvikliga och extraordinära omständigheter kommer att utvecklas ge- nom rättspraxis från . Det skulle vara olyckligt om en av annan nationell lagstiftning inspirerad reglering skulle behöva ges en av- vikande innebörd i paketresesammanhang till följd av praxis från EU- domstolen. Det bör därför i stället i den nya lagen införas en skadestånds- bestämmelse som nära knyter an till direktivets lydelse och som innebär att resenären ska ha rätt till ersättning för den skada som han eller hon orsakas till följd av fel i paketresan. I enlighet med vad som gäller enligt andra lagar om köp och tjänst finns det däremot inte någon anledning att i lagen uttryckligen ange att ersättningen ska vara skälig. Direktivet innehåller som berörs ovan ett antal undantag då skadestånd inte ska utgå. När det gäller undantaget för fel som beror på någon som saknar koppling till fullgörandet av paketresan, föreslår utredningen att det måste göras en rimlighetsbedömning som innebär att felet inte skäligen hade kunnat förutses eller undvikas. Den föreslagna lösningen har en förebild i den nuvarande regleringen, men saknar stöd i direktivet. Lösningen får dessutom antas innebära en lägre skyddsnivå för resenä- rerna. I likhet med direktivet bör det i stället krävas att felet inte hade kunnat förutses eller undvikas för att arrangören ska undgå skadestånds- skyldighet. vill att det förtydligas vem som inte hade kunnat förutse eller undvika felet för att undantaget ska vara tillämpligt. Det krävs att felet inte hade kunnat förutses eller und- vikas av arrangören eller någon vars prestation arrangören svarar för, dvs. Detta torde inte behöva anges uttryckligen i lagtexten. Undantag bör vidare göras för fel som har uppkommit på grund av oundvikliga och extraordinära omständigheter. Som konstateras i avsnitt 5.3.4 skulle det tynga lagtexten att i detalj ange vad som menas med oundvikliga och extraordinära omständigheter. Uttrycket utvecklas därför i författningskommentaren. Ersättningen bör omfatta ideell skada, som t.ex. ersättning för att resenären inte har kunnat njuta av resan eller semestern på grund av omfattande problem vid fullgörandet av paketresan (skäl 34). Enligt praxis från ersätts enligt lag såväl ekonomisk förlust som ideell skada till följd av felet, utan att det särskilt framgår av lagen (jfr mål C-168/00, mot . KG., ECLI:EU:C:2002:163). I linje med Lagrådets synpunkter kan det finnas anledning att i den nya lagen 2017/18:225 tydliggöra att ersättningen omfattar ekonomisk förlust och ideell skada till följd av felet. Direktivet föreskriver att ersättningen ska utges utan onödigt dröjsmål. Vad följden blir om ersättning inte betalas inom denna tidsfrist framgår dock inte. I svensk rätt gäller, om det saknas en uttrycklig betalningsfrist, att en fordran på skadestånd i allmänhet är förfallen till betalning i den mening som avses i räntelagen (1975:635) i och med att krav har fram- ställts och behövlig utredning har lagts fram (se rättsfallet NJA 1991 s. 796 och prop. 1975:102 s. 126). Skadeståndet ska alltså betalas i sin helhet så snart som dessa förutsättningar är uppfyllda, och enligt 4 § tredje stycket räntelagen börjar dröjsmålsränta löpa på detta belopp (jfr prop. 2000/01:68 s. 59 och 60). Detta får anses motsvara direktivets krav på betalning utan onödigt dröjsmål. Någon särskild föreskrift behövs alltså inte i den nya lagen. 5.6.7Begränsningar av arrangörens skadeståndsansvar Regeringens förslag: I den utsträckning i lagen angivna unions- rättsakter, internationella instrument och lagar begränsar en resenärs rätt till ersättning för en skada från en transportör, ska samma begräns- ningar tillämpas i fråga om resenärens rätt till ersättning för en skada från arrangören. I andra fall ska resenärens rätt till skadestånd få begränsas i paketreseavtalet. En sådan begränsning ska dock inte få innebära att resenärens rätt till ersättning understiger paket- resans pris. Begränsningen ska inte heller få avse ersättning för personskador eller sådana skador som orsakats uppsåtligen eller av oaktsamhet. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: Ingen remissinstans yttrar sig särskilt i frågan. Skälen för regeringens förslag: Direktivet innehåller inga belopps- mässiga begränsningar av arrangörens ersättningsskyldighet för en skada som resenären drabbas av till följd av ett fel i en paketresa. begränsningar finns emellertid i förhållande till transportören enligt andra regler som rör transportörens ansvar för skada. Det kan t.ex. gälla transportörens skadeståndsskyldighet vid förseningar vid utförande av en transport som ingår i en paketresa. En sådan begränsning kan innebära att arrangören, som har fullt ansvar för paketresans fullgörande, inte kan kräva ersättning av en transportör som orsakat skadan. föreskriver därför att arrangören ska få åberopa samma begränsningar vad gäller omfattningen och villkoren för ersättning som en resetjänst- leverantör – dvs. transportören – kan åberopa enligt internationella kon- ventioner (artikel 14.4). Även enligt lag är arrangören primärt ansvarig (18 § andra Den lagen bygger dock på att skadeståndsfrågan ska prövas enligt den ansvarsordning som finns i ett antal i lagen angivna unions- rättsakter, internationella instrument och lagar. Det är dock tydligt i det nya direktivet att arrangörens ansvar ska bedömas enligt direktivets ersättningsregler, men att arrangören i förhållande till resenären ska få åberopa de begränsningar som transportören får åberopa enligt inter- nationella konventioner som rör transportörens ansvar. Regeringen be- Prop. 2017/18:225 dömer att det inte finns förutsättningar att gå ifrån direktivets systematik. Det bör därför anges att i den utsträckning vissa unionsrättsakter, inter- nationella instrument och lagar begränsar resenärens rätt till ersättning för en skada från en transportör, tillämpas samma begränsningar i fråga om resenärens rätt till ersättning för en skada från en arrangör. För att underlätta för rättstillämparna bör det dock anges vilka regelverk som innehåller begränsningsregler. De transporträttsliga regelverk som anges lag har bedömts uppfylla det tidigare kravet på konventions- rättslig grund – ett krav som alltså finns även i det nya direktivet (jfr artikel 5.2 tredje stycket i det tidigare paketresedirektivet, prop. 1992/93:95 s. 28, prop. 2002/03:18 s. 64 och 65, prop. 2009/10:95 s. 391, prop. 2013/14:239 s. 46 och 47, prop. 2014/15:95 s. 62 och 63, och prop. 2017/18:62 s. 70). De lag angivna regelverken bör anges även i den nya lagen (se förslaget till 4 kap. 10 §). Liksom enligt lag bör de hänvisningar som avser EU-förordningar vara statiska, dvs. avse en viss angiven lydelse. Denna hänvisningsteknik bör väljas eftersom ändringar i förordningarna kan föranleda behov av överväganden av lagstiftaren om huruvida regleringen behöver ändras (jfr prop. 2017/18:62 s. 70). Enligt direktivet ska arrangören ges möjlighet att i paketreseavtalet be- gränsa sin skadeståndsskyldighet till paketresans totala pris, om en sådan ansvarsbegränsning inte följer av en internationell konvention (artikel 14.4). En möjlighet att införa ansvarsbegränsningsregler fanns i det tidigare paketresedirektivet, men utnyttjades inte lag. Nå- gon motsvarande möjlighet att välja om regeln ska införas i den natio- nella rätten finns inte enligt det nya direktivet. Det bör alltså införas en regel som ger arrangören rätt att i paketreseavtalet begränsa ansvaret, om det inte är begränsat enligt lagen. 5.6.8Förhållandet till regler om transportörens ansvar Regeringens bedömning: Det bör inte införas någon reglering om hur paketreselagens ansvarsregler påverkar resenärens rätt till prisav- drag eller skadestånd enligt EU:s passagerarförordningar eller interna- konventioner. Det bör inte heller införas någon reglering om att ersättning som resenären beviljats enligt någon av de nämnda förordningarna och konventionerna eller enligt lagen ska dras av från varandra. Utredningens förslag överensstämmer inte med regeringens bedöm- ning. Utredningen föreslår att resenärens rätt till ersättning enligt interna- konventioner och EU:s passagerarförordningar inte ska påverkas av den nya lagen. Utredningen föreslår vidare att ersättning som rese- nären beviljats enligt internationella konventioner och EU:s passagerar- förordningar ska dras av från motsvarande ersättning som beviljas enligt paketreselagen. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. 2017/18:225 och vill att det tydliggörs att det inte är arrangören som är ansvarig enligt EU:s passagerarförordningar. Skälen för regeringens bedömning: Enligt artikel 14.5 ska rätten till ersättning eller prissänkning enligt direktivet inte påverka resenärernas rättigheter enligt EU:s passagerarförordningar och internationella konven- tioner. Paketresedirektivet hindrar alltså inte resenären från att rikta krav mot den som är ansvarig enligt angivna förordningar och internationella konventioner. i och framhåller påverkar direktivet inte ansvaret enligt förordningarna, konventionerna eller lagstiftning som genomför konven- tionerna i svensk rätt. Att arrangören och transportören har ett parallellt ansvar var en ut- gångspunkt redan när lag infördes. Det angavs nämligen att resenären kan kräva såväl arrangören som transportören (prop. 1992/93:95 s. 94). Någon uttrycklig reglering om detta finns inte lag. Någon sådan reglering behöver inte heller införas i den nya lagen. Av artikel 14.5 sista meningen i direktivet framgår att ersättning eller prisavdrag som har beviljats enligt direktivet och ersättning eller prissänk- ning som beviljats enligt passagerarförordningarna och internationella konventioner ska dras av från varandra i syfte att undvika överkompen- sering. Att ersättningen ska försätta den skadelidande i samma ekonomi- ska situation som om den omständighet som föranleder ersättning inte hade inträffat är en allmän princip i svensk rätt (se m.fl., Skadeståndsrätt, 9 uppl., s. 331; jfr prop. 1975:12 s. 99). Det finns inte skäl att i den nya lagen reglera att ersättning som resenären beviljats enligt nämnda förordningar och konventioner ska dras av från ersättning som resenären beviljats enligt den nya lagen. Regeringen delar utredningens bedömning att det inte i den nya lagen bör anges att ersättning som beviljats enligt lagen ska dras av från ersättning som beviljats enligt någon av passagerarförordningarna eller enligt en internationell konvention. Regeringens förslag: Arrangören ska utan onödigt dröjsmål tillhanda- hålla resenären lämplig assistans om resenären befinner sig i svårig- heter. Om resenären uppsåtligen eller av oaktsamhet har orsakat behovet av assistans, ska arrangören ha rätt att ta ut en avgift för assistansen. Avgiften ska vara skälig och inte få överstiga arrangörens faktiska kostnader. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens. utredningens förslag anges dock särskilt att skyldigheten finns när svårig- heterna beror på oundvikliga och extraordinära omständigheter. ningen föreslår vidare att det föreskrivs att assistansen kan bestå i att ge resenären information om hälso- och sjukvårdstjänster, om lokala myndigheter och om konsulärt bistånd eller att hjälpa resenären att upp- rätta distanskommunikation och att hitta alternativa researrangemang. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker förslaget Prop. 2017/18:225 eller har inga invändningar mot det. fram att det bör anges att arrangören utan onödigt dröjsmål alltid ska till- handahålla resenären lämplig assistans och inte att skyldigheten finns även när svårigheterna beror på oundvikliga och extraordinära omstän- digheter. vill att det klargörs vad som avses med att en resenär befinner sig i svårigheter. Svensk Försäkring anser att det bör föreskrivas att resenären vid behov av sjukvård i första hand bör kontakta försäkringsbolaget eller dess larmcentral för råd innan sjukvård söks. Skälen för regeringens förslag: Enligt direktivet är arrangören skyl- dig att tillhandahålla resenären lämplig assistans när resenären befinner sig i svårigheter (artikel 16). Detta gäller även när svårigheterna beror på oundvikliga och extraordinära omständigheter. Om resenären uppsåtligen eller genom vårdslöshet har orsakat sitt behov av assistans, har arrangören, enligt direktivet, rätt att ta ut en skälig avgift för assistansen. Avgiften får dock inte får överstiga arrangörens faktiska kostnader. undrar vilka svårigheter som ålägger arrangören en skyldighet att tillhandahålla assistans. Direktivet ger inte något besked om detta. Genom regleringen om vad assistansen huvudsakligen bör be- stå i kan slutsatsen dras att det kan gälla situationer när resenären är i be- hov av hälso- eller sjukvård eller av någon anledning måste kontakta en lokal myndighet. Det kan också gälla situationer när resenären har råkat i svårigheter som berättigar till ekonomiskt konsulärt bistånd (se 6–8 §§ lagen [2003:491] om konsulärt ekonomiskt bistånd). Det kan dessutom gälla mer praktisk hjälp som att få tillgång till en telefon eller dator eller att hitta alternativa researrangemang (skäl 37). Direktivets reglering är inte uttömmande och även andra omständigheter kan innebära att assi- stans måste ges. En reglering motsvarande direktivets bör införas i den nya lagen. I ut- redningens förslag finns även en föreskrift om att regleringen innefattar sådana situationer där svårigheterna beror på oundvikliga och extraordi- nära omständigheter. Som påpekar finns det inte anledning att särskilt peka ut dessa situationer. Det kan inte råda något tvivel om att även nyssnämnda svårigheter ryms av bestämmelsen. Det finns därutöver inte anledning att tynga lagtexten med exempel om vad assistansen kan bestå i. I många fall innebär det givetvis praktiska fördelar om resenären vid behov av sjukvård i första hand kontaktar försäkringsbolaget eller dess larmcentral för råd innan sjukvård söks. Direktivet ger dock inte något utrymme för att – som Svensk Försäkring föreslår – ta in bestämmelser om detta i den nya lagen. Regeringens förslag: I den utsträckning en arrangör eller återförsäl- jare betalar ersättning till eller på något annat sätt kompenserar en resenär för fel i paketresan, ska arrangören eller återförsäljaren inträda i resenärens rätt till ersättning från den som orsakat felet. Utredningens förslag överensstämmer i sak med regeringens. Remissinstanserna: De flesta av remissinstanserna tillstyrker utred- ningens förslag eller har ingen invändning mot det. nämnden vid föreslår att det tydliggörs att åter- kravsrätten inte behöver motsvara den prestation som den återkravs- berättigade utgett utan i stället bör beskrivas som den rätt som resenären kan ha mot skadevållaren. slaget kan leda till tillämpningssvårigheter, eftersom det saknas reglering av resetjänstleverantörens ansvar i förhållande till arrangören eller en näringsidkare som ansvarar på samma sätt som en arrangör. Bussföretag anser att förslaget är svårtolkat och kan leda till en oenhetlig Skälen för regeringens förslag: Enligt direktivet ska medlemsstaterna se till att en arrangör eller en återförsäljare som betalar ersättning, bevil- jar prissänkning eller fullgör sina övriga skyldigheter enligt direktivet har rätt att begära gottgörelse från en tredje part som bidrog till den händelse som utlöste ersättningen, prissänkningen eller andra skyldigheter (arti- kel 22). Det tidigare paketresedirektivet innehöll en regel om regressrätt mellan avtalsparter (artikel 5.1 andra meningen). Vid införandet av pa- ketreselag gjordes bedömningen att det saknas skäl att särskilt reglera regressrätten mellan arrangören, alternativt återförsäljaren, och de rese- tjänstleverantörer som arrangören eller återförsäljaren har ett avtalsför- hållande med, eftersom regressrätten i dessa fall följer av allmänna rätts- grundsatser och beror på vad som i det enskilda fallet har avtalats mellan arrangören och den som har utfört tjänsten. Någon sådan regel finns där- för inte lag. (Se prop. 1992/93:95 s. 27 och 28.) En viktig skillnad i förhållande till det tidigare direktivet är att det nya direktivets bestämmelser sträcker sig längre än till regressrätt mellan av- Som utredningen konstaterar kan det finnas situationer då arrangören har det primära ansvaret för en skada som uppkommit på grund av en tredje part utan att arrangören enligt allmänna rättsgrund- satser kan kräva ersättning från den tredje parten. anledning att särskilt reglera rätten till återkrav i den nya lagen. Två remissinstanser menar att förslaget kan leda till tillämpningssvå- reser särskilt frågan om hur rese- tjänstleverantörens ansvar förhåller sig till arrangörens ansvar. kan alltid vända sig mot arrangören med sina anspråk på grund av av- Arrangörens ansvar gäller även för prestationer som ska fullgöras av någon annan. Arrangören kan alltså inte i något sammanhang hänvisa till att någon annan ansvarar för fel eller brister i vad resenären har rätt att fordra till följd av avtalet (se avsnitt 5.6.11; jfr även prop. s. 77). Lagen hindrar dock inte resenären från att vända sig direkt till en resetjänstleverantör för att söka kompensation på annan grund. hindrar inte heller att ett utomobligatoriskt krav framställs mot en tredje Syftet med direktivets reglering får anses vara att åstadkomma en ordning där arrangören kan övervältra den förlust som han eller hon gör vid fullgörandet av sitt primära ansvar i förhållande till resenären. ska alltså inte för slutresultatet spela någon roll vem resenären riktar sitt anspråk mot först. I vilken utsträckning arrangören kan kräva ersättning av den som har orsakat felet blir beroende av om resenären har rätt till ersättning från honom eller henne. Resenärens rätt kan vila på inom- eller Det kan också vara fråga om rätt till ersättning Prop. 2017/18:225 för resenären enligt någon av EU:s passagerarförordningar, en inter- nationell konvention eller en lag.