prop · H503257 · 2018-09-04 00:00:00 — vid , ICC , och tillstyrker förslaget att klandergrunden som avser uppdragsöverskridande förtydligas för de fall när en skiljenämnd har dömt utöver vad en part har yrkat eller utöver de omständigheter som en part har hänfört sig till. vid avstyrker förslaget i den delen. vid , ICC , och tillstyrker utredningens förslag att införa ett krav på att ett handläggningsfel ska vara allvarligt för att en skiljedom ska upphävas. ifrågasätter om kravet behöver införas och menar att det är mer relevant att bedöma om felet sannolikt har inverkat på utgången än om felet är allvarligt. Juridiska fakultetsstyrelsen vid anser att det är svårt att avgöra vad som utgör ett allvarligt fel och att detta hindrar möjligheten att förenkla och skynda på klanderprocessen. är positiv till förslaget. Hovrätten föreslår dock att beviskravet ska vara att det inte kan uteslutas att felet har inverkat på utgången. Övriga remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag och bedömning Den klandergrund som avser uppdragsöverskridande skärps Ett av huvudsyftena med skiljeförfarande är att parternas tvist ska kunna lösas på ett snabbt och effektivt sätt. Detta bör i möjligaste mån prägla även klanderprocessen. Det är därför av vikt att domstolar och parter inte tyngs av oönskat processande. Exempelvis finns risk för att en förlorande part angriper en skiljedom trots att parten inser att det i praktiken inte finns några förutsättningar för framgång. Ett skäl till detta kan vara att parten vill åstadkomma en förlikning på bättre villkor än skiljedomen och därför utnyttjar klanderprocessen som ett påtryckningsmedel. 2017/18:257 risk för att en part genom sin processföring får klanderprocessen att bli mer omfattande än vad som är nödvändigt för att pröva en skiljedoms Även om nuvarande regler om upphävande av skiljedomar på det stora hela är ändamålsenliga, finns skäl att överväga hur klander- processen kan effektiviseras. Enligt andra punkten i 34 § första stycket lagen om skiljeförfarande ska en skiljedom upphävas om skiljemännen har meddelat dom efter utgången av den tid som parterna har bestämt, eller om de annars har överskridit sitt Bestämmelsen reglerar så kallat uppdragsöverskridande. Uppdragsöverskridande är en av de klandergrunder som oftast åberopas. ställs inte något krav på att uppdragsöverskridande ska ha påverkat I det fall ett uppdragsöverskridande inte har påverkat utgången kan det med fog ifrågasättas om det är motiverat att upphäva skiljedomen. I enlighet med utredningens förslag, som ingen remissinstans har haft någon invändning mot, bör det därför införas ett krav på att uppdrags- överskridandet har inverkat på utgången, för att en skiljedom ska upphävas på den grunden. En sådan ändring bedöms leda till att vissa skiljedomar som enligt nuvarande ordning skulle kunna upphävas på grund av ett mindre uppdragsöverskridande inte kommer att upphävas. ha en dämpande effekt på benägenheten att klandra skiljedomar om parterna vet att inte varje uppdragsöverskridande leder till ett upphävande. Genom att införa ett krav på att uppdragsöverskridandet ska ha inverkat på utgången uppnås även bättre överensstämmelse med bestämmelsen om handläggningsfel i sjätte punkten (sjunde punkten med regeringens förslag) där ett sådant krav redan finns. Det kan i ett enskilt fall vara svårt att avgöra vad som är ett uppdragsöverskridande och vad som är ett handläggningsfel (jfr NJA 2009 s. 128). Med en ordning där båda klandergrunderna har krav på att utgången ska ha påverkats får det i detta avseende mindre betydelse om en viss brist hänförs till ett uppdrags- överskridande eller ett handläggningsfel. En fråga är vilket beviskrav som ska ställas på att överskridandet har inverkat på utgången. Det kan ifrågasättas om man bör lagreglera ett beviskrav eller om det i stället ska överlämnas till rättstillämpningen att I och med att det redan finns ett beviskrav för hand- läggningsfel är det motiverat att i detta fall överväga ett lagstadgat beviskrav även för uppdragsöverskridande. Utredningen föreslår att beviskravet, i enlighet med kravet för hand- läggningsfel, ska vara att uppdragsöverskridandet sannolikt har inverkat anser att beviskravet inte bör sättas så högt som till sannolika skäl. Hovrätten föreslår att uppdragsöverskridandet ska leda till att skiljedomen upphävs om det inte kan uteslutas att uppdrags- överskridandet inverkat på utgången. Hovrätten motiverar sitt förslag med att ett högre beviskrav komplicerar klanderprocessen genom att omfat- tande bevisning kan komma att åberopas för att nå upp till beviskravet Även om det kan finnas fog för denna synpunkt bör enligt regeringen beviskravet inte fastställas främst utifrån den aspekten. sådant lägre beviskrav som hovrätten föreslår skulle riskera att i viss mån motverka syftet med förslaget, dvs. att begränsa möjligheten till . Beviskravet är också, som framgått, etablerat när det gäller på grund av handläggningsfel. Sammantaget har det inte framkommit till- räckliga skäl för att införa ett annat beviskrav för uppdragsöverskridande. Det bör alltså i enlighet med utredningens förslag införas ett krav på att uppdragsöverskridandet sannolikt ska ha inverkat på utgången, för att en skiljedom ska upphävas. Utredningen föreslår också ett förtydligande av den aktuella klandergrunden. Det föreslås att det i lagen som exempel på uppdragsöverskridande särskilt anges att skiljemännen har dömt över annat än vad parterna har yrkat eller över andra omständigheter än dem som parterna hänfört sig till. När det gäller det första exemplet framgår det av förarbetena att det kan vara fråga om ett uppdragsöverskridande om skiljemännen har dömt över annat än vad parterna har yrkat (se prop. 1998/99:35 s. 145.). Detta får anses vara ett vedertaget fall av uppdragsöverskridande och behöver därför inte anges särskilt i lagen. När det sedan gäller det andra exemplet – om skiljemännen har dömt över andra omständigheter än vad parterna har hänfört sig till – är tanken från utredningen att ändra på vad som utgör ett uppdragsöverskridande. Enligt förarbetena kan det vara fråga om ett uppdragsöverskridande om skiljenämnden har lagt en omständighet som inte har åberopats till grund för sitt avgörande. Därvid hänvisas till 17 kap. 3 § . Enligt förarbetena ter det sig i en tvist mellan svenska parter särskilt naturligt att luta sig mot regler och begrepp, medan detta inte gäller i samma utsträckning i internationella tvister (se prop. 1998/99:35 s. 145). Utredningens förslag avser att skapa en enhetlig tillämpning som motsvarar vad som enligt nuvarande ordning är tänkt för tvister med internationella inslag. Eftersom förslaget frångår regelverket i skulle skiljenämnden kunna få större handlingsutrymme att lägga omständigheter till grund för sitt avgörande, utan att detta bedöms vara ett uppdragsöverskridande. Därmed skulle det i sin tur skapas förutsättningar för att färre skiljedomar upphävs på grund av uppdragsöverskridande. Utredningens förslag tar sikte på möjligheten till av en skiljedom men riskerar att få negativa återverkningar på processföringen i själva skiljeförfarandet. Det är viktigt att yrkanden och grunder framställs på ett klart och tydligt sätt. Skiljemännen måste ha ramen för skiljeförfarandet klar för sig och får i förekommande fall utöva nödvändig materiell processledning. I lagens förarbeten finns, som ovan nämnts, vissa uttalanden om vad som kan krävas beträffande åberopande och grunder i skiljeförfarande mellan svenska parter och skiljeförfaranden med internationella inslag. Som också uttalas i förarbetena kan parterna dra upp gränserna för sin talan på ett sätt som ger både större och mindre rörelsefrihet för skiljemännen än om hade följts (se prop. 1998/99:35 s. 145). Dessa uttalanden har fortfarande giltighet och regeringen är inte beredd att ta initiativ till någon förändring i det avseendet. Uttrycket ”hänfört sig till” är dessutom nytt i sammanhanget och det är oklart efter vilka kriterier man ska bedöma om en part har hänfört sig till en viss omständighet. Detta riskerar att skapa osäkerhet och leda till tillämpningsproblem i skiljeförfarandena. Ett bättre sätt att uppnå en ökad flexibilitet när det gäller den aktuella klandergrunden är att, så som föreslås ovan, införa ett krav på att överskridandet sannolikt ska ha inverkat på utgången. 2017/18:257 Någon särskild reglering av det slag som utredningen föreslår bör därför inte införas. Den klandergrund som avser handläggningsfel bör inte skärpas Utredningen föreslår att det i punkten beträffande handläggningsfel införs ett krav på att felet ska ha varit allvarligt för att skiljedomen ska upphävas. Enligt utredningen har denna klandergrund åberopats i större utsträckning än vad som kan antas ha varit avsett, vilket lett till en överdriven försiktighet hos skiljemän när det gäller rena bedömningsfrågor. Sådana handlingsdirigerande skäl som anges av utredningen kan tala för att skärpa den aktuella klandergrunden. Vad som talar mot en sådan skärpning är framför allt hur kravet lagtekniskt förhåller sig till nästa led i bestämmelsen, dvs. att felet sannolikt ska ha inverkat på utgången. Frågan behandlas i förarbetena till lagen om skiljeförfarande (se prop. 1998/99:35 s. 148). Där uttalas att det är svårt att bedöma ett fels väsentlighet utan att snegla på dess betydelse för utgången. Det uttalas även att det knappast går att hävda att ett fel som har inverkat på utgången inte skulle kunna angripas och att sådana fel i princip bör leda till att skiljedomen helt eller delvis upphävs. Att införa ett krav på att ett handläggningsfel ska ha varit allvarligt medför oklarhet i fråga om det kan finnas fel som inte är allvarliga, men som ändå har haft inverkan på utgången. Följden skulle i så fall kunna bli att en skiljedom inte ska upphävas, trots att det förekommit ett fel som har inverkat på utgången. En sådan ordning är enligt regeringen svår att motivera. Bestämmelsen i dess nuvarande lydelse stämmer även bättre överens med bestämmelsen om uppdragsöverskridande. Det finns därför inte tillräckliga skäl för att ytterligare skärpa bestämmelsen. 7.3Talan mot en skiljedom som innebär avvisning Regeringens bedömning: Reglerna om möjligheten att föra talan mot en skiljedom som innebär avvisning bör inte ändras. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att möjligheten enligt 36 § lagen om skiljeförfarande att föra talan mot en skiljedom som innebär avvisning inskränks till att gälla avvisning på grund av att skiljemännen saknar behörighet enligt ett gällande skiljeavtal. Andra fall av avvisning ska prövas enligt klandergrunderna (se betänkandet s. 128). Remissinstanserna: vid anser att 36 § bör upphävas helt och att frågan om oriktig avvisning eller avskrivning i stället bör regleras i bestämmelserna om i 34 §. Övriga remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens bedömning: Enligt 36 § lagen om skiljeförfarande får talan föras mot bl.a. en skiljedom som innebär avvisning. Avvisning sker om skiljemännen saknar behörighet att avgöra tvisten (jfr även avsnitt 5 där det föreslås en möjlighet till överprövning av ett beslut om skiljemännens behörighet under skiljeförfarandet). är inte definierat i lagen eller i förarbetena. Enligt rättspraxis anses samt- Prop. 2017/18:257 liga frågor som avser behörigheten omfattas av begreppet, dvs. frågor om skiljenämndens kompetens, såsom parternas skiljebundenhet, tvistefrågans skiljedomsmässighet och förekomsten av processhinder, som frågor om skiljenämndens domförhet, exempelvis huruvida skiljeförfarandet har inletts på ett riktigt sätt eller om rätt antal skiljemän har utsetts (se NJA 2016 s. 264). I de fall avvisningen grundas på att skiljemännen funnit sig sakna behörighet enligt ett gällande skiljeavtal bör enligt utredningen talan mot skiljedomen även fortsättningsvis kunna föras i enlighet med 36 §. En sådan talan innebär att frågan prövas i hela dess vidd. Om avvisningen däremot grundas på ett hinder som är hänförligt till själva saken, dvs. tvistefrågan, anser utredningen att skiljedomen i stället ska kunna angripas genom en talan om enligt 34 §. Som exempel på sådana hinder nämner utredningen att den påkallande parten inte har saklegitimation eller att talan avser ett avtal som inte är förfallet till betalning. Skälet för utredningens förslag är att en sådan avvisning anses ligga nära ett ogillande, vilket kan angripas genom . Utredningens förslag riskerar att skapa gränsdragningssvårigheter i fråga om i vilka fall en talan ska föras enligt 34 respektive 36 §. Re- geringen är därför inte beredd att gå vidare med utredningens förslag i denna del. Det har heller inte framkommit tillräckliga skäl för att upphäva 36 § och flytta dessa fall till klandergrunderna, som föreslås av vid . Regeringens förslag: Tidsfristen för att angripa en skiljedom genom förkortas från . Även fristen för att angripa ett avgörande om ersättning till skiljemännen förkortas . Utredningens förslag: Utredningen föreslår ingen ändring av den nuvarande fristen men föreslår att parterna ska kunna avtala om en kortare frist (se betänkandet s. 120 f.). Remissinstanserna: vid och vid anser att den nuvarande fristen inte bör ändras. tillstyrker utredningens förslag men har ingen invändning mot att fristen förkortas . förordar att fristen förkortas . Hovrätten för och anser att fristen bör förkortas . vid är tveksam till förslaget om att parterna ska kunna avtala om en kortare frist utan begränsning och föreslår att det införs en minimifrist . Övriga remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens förslag En klandertalan ska enligt 34 § tredje stycket lagen om skiljeförfarande väckas . Före lagens tillkomst var fristen . Ändringen av fristen motiverades med att fristen borde bestämmas så att den passar för såväl nationella som internationella förhållanden. Det konstaterades att modellagen och andra moderna europeiska lagar har en frist och att detsamma borde gälla i den svenska lagen (se prop. 1998/99:35 s. 149). Utredningen har övervägt att förkorta klanderfristen men har stannat för att inte föreslå en förkortning. Utredningen framhåller att det framförallt i internationella skiljeförfaranden kan vara svårt att kunna förbereda ett . Utredningen föreslår dock att parterna ska kunna avtala om en kortare frist än . En av skiljeförfarandets största fördelar jämfört med en domstolsprocess är att skiljeprocessen erbjuder ett snabbt och effektivt förfarande för parterna. Det är viktigt att även den klanderprocess som kan följa på ett skiljeförfarande inte orsakar onödig fördröjning. I modellagen och i de andra nordiska länderna är klanderfristen . Det finns dock även länder där klanderfristen är kortare. Exempelvis är klanderfristen en månad i den franska skiljemannalagen, i den schweiziska lagen och i den engelska. Med hänsyn till konkurrensen om internationella skiljeförfaranden kan det finnas skäl att förkorta den svenska fristen. Vidare medför användningen av elektronisk kommunikation att det inte finns behov av en lika lång klanderfrist som vid tillkomsten av modellagen och lagen om skiljeförfarande. I syfte att effektivisera den svenska klanderprocessen finns därför skäl för att även i lagen om skiljeförfarande ha en kortare klanderfrist än den nuvarande fristen . En lämplig avvägning mellan att ge parterna tillräckligt med tid för förberedelse av en klandertalan och att effektivisera klanderprocessen är enligt regeringen att förkorta klanderfristen . Det skulle med den föreslagna förkortningen kunna hända att klanderfristen löper ut innan en part vet om en begärd komplettering kommer till stånd eller inte (jfr 32 § andra stycket lagen om skiljeförfarande). I ett sådant fall kan parten komma att behöva klandra skiljedomen inom den ursprungliga klanderfristen, om parten vill vara säker på att den aktuella frågan blir föremål för prövning i händelse av att skiljemännen inte vidtar någon komplettering. Den situationen får dock anses vara så sällsynt förekommande att den i sig inte motiverar att den nuvarande klanderfristen behålls eller att fristen för komplettering förändras. En liknande situation kan uppkomma för rättelse och tolkning, om besked om detta inte ges förrän i slutet av rättelse- och tolkningsfristen (jfr 32 §). I det fall skiljemännen gör en komplettering, rättelse, eller tolkning av skiljedomen, löper tidsfristen för under alla förhållanden från den dag parten fick skiljedomen i dess slutliga lydelse. Mot bakgrund av att klanderfristen förkortas finns inte tillräckliga skäl för att låta parterna avtala om en ännu kortare frist, som En sådan ordning synes tveksam av rättssäkerhets- Prop. 2017/18:257 skäl, särskilt om den inte kombineras med bestämmelser om en viss mini- Följdändringar i andra talefrister Det som anges ovan beträffande ändringen av klanderfristen från gör sig gällande även för tidsfristen för att angripa avgöranden som innebär avvisning eller avskrivning enligt 36 § lagen om skiljeförfarande. Vidare bör av samma skäl tidsfristen i 41 § för möjligheten att angripa ett avgörande beträffande ersättning till skiljemännen förkortas från . Regeringens bedömning: Målen om ogiltighet, och ändring bör inte koncentreras till utan bör liksom handläggas av samtliga hovrätter. Utredningens förslag: Utredningen föreslår att målen om ogiltighet, och ändring ska koncentreras till (se betänkandet Remissinstanserna: Hovrätten för avstyrker utredning- ens förslag och anser bl.a. att förhållandet att det kan uppkomma komplicerade processuella frågor i klanderprocessen inte är ett tillräckligt skäl för att koncentrera målen till en hovrätt. och tillstyrker utredningens förslag. Övriga remissinstanser tillstyrker utredningens förslag eller har ingen invändning mot det. Skälen för regeringens bedömning: Av 43 § lagen om skiljeförfarande framgår att talan mot en skiljedom om ogiltighet, och ändring enligt 33, 34 och 36 §§ ska tas upp av den hovrätt inom vars domkrets skiljeförfarandet har ägt rum. är reservforum i det fall platsen för skiljeförfarandet inte är angiven i skiljedomen. Den plats som parterna valt (sätet med den terminologi som föreslås i avsnitt 6.3) är avgörande för vilken hovrätt som ska ta upp talan. Utredningen föreslår att målen koncentreras till . Utredningen anser att en koncentration skulle vara ägnad att främja snabbheten och effektiviteten i klanderprocessen eftersom den hovrätten har fler klandermål än de andra hovrätterna tillsammans och därmed större vana att hantera sådana mål. De särskilda insatser som behöver göras för att målen ska kunna handläggas på engelska synes enligt utredningen inte lämpligen kunna spridas till alla hovrätter. Vidare anser utredningen att en övergång till att ha skriftligt förfarande som huvudregel (se avsnitt 7.6) innebär att parterna inte behöver komma till domstolen i samma utsträckning som tidigare, vilket talar för att målen kan koncentreras. Som huvudregel ska domstolarna vara behöriga att handlägga alla typer av mål som hör till respektive domstolsslag. Koncentration av mål till en domstol kan undantagsvis komma ifråga om det exempelvis finns behov av särskild kompetens (jfr prop. 2011/12:1, Utgiftsområde 4, s. 27). 2017/18:257 I enlighet med vad utredningen anför kan det finnas vissa fördelar med att koncentrera målen till , bl.a. på grund av att den hovrätten har vana och erfarenhet av att handlägga den aktuella typen av mål. Frågan om att ha som exklusivt forum behandlas i förarbetena till lagen om skiljeförfarande (se prop. 1998/99:35 s. 173 f.). Där uttalas att övervägande skäl talar för att målen inte ska koncentreras, bl.a. eftersom det anses gå emot principen om partsautonomi att samtliga klandermål ska avgöras av trots att parterna har valt att förlägga skiljeförfarandet till andra delar av landet. Vad som uttalas i förarbetena har alltjämt giltighet. Vidare är de åtgärder som regeringen föreslår beträffande möjligheten att använda engelska i hovrätten inte av sådan omfattning att det i sig motiverar att målen koncentreras till en hovrätt. Regeringen föreslår heller inte en övergång till en skriftlig handläggning, vilket var ett argument för att koncentrera målen (se avsnitt 7.6). Till det sagda kommer att även med utredningens förslag skulle många mål och ärenden med anknytning till skiljeförfarande fortfarande kunna bli föremål för prövning av domstolar utanför domkrets. Detta gäller bl.a. mål om ersättning till skiljemännen enligt 41 § och vissa ansökningsärenden som framgår av 44 §. Intresset av att bibehålla kompetens inom skiljeförfarandeområdet inom samtliga domkretsar talar för att alla hovrätter även i fortsättningen bör handlägga klandermålen. Sammantaget har det enligt regeringen inte framkommit tillräckliga skäl för att avvika från den rådande ordningen. Klandermålen bör därför även fortsättningsvis handläggas av samtliga hovrätter. Regeringens bedömning: Klandermålen bör handläggas enligt nuva- rande processordning och inte enligt de regler som gäller för klagan Utredningens förslag: Utredningen föreslår att klandermålen hand- läggs enligt de regler som gäller för klagan över domvilla (se betänkandet s. 134). Remissinstanserna: anser att förslaget skulle innebära att hovrätten fråntas flera processuella verktyg som hovrätten har behov av, bl.a. preklusionsbestämmelserna i 42 kap. 15 och 15 a §§ rättegångsbal- Hovrätten anser att det behövs en fördjupad analys av konsekvenserna av det föreslagna bytet av processordning. anser att frågan om byte av processordning är svår- bedömd men att de argument som utredningen för fram mot en tillämpning av lagen (1996:242) om domstolsärenden inte framstår som övertygande. Övriga remissinstanser tillstyrker förslaget eller har ingen invändning mot Skälen för regeringens bedömning: Klandermål handläggs enligt gällande rätt av hovrätterna i första instans men enligt bestämmelser om rättegången i tvistemål i tingsrätt (se 53 kap. 1 § Denna ordning gäller sedan den nuvarande lagens till- prövades klandermålen av tingsrätt i första instans. Utredningen fick i uppdrag att överväga förändringar i det processuella regelverket som med bibehållen rättssäkerhet säkerställer att klanderprocessen i domstol är effektiv och snabbt leder till ett slutligt avgörande. Utredningen föreslår en övergång till den handläggningsform som gäller för klagan över domvilla enligt 59 kap. . Som skäl för förslaget anför utredningen att klandermålen typiskt sett gäller påstådda formella fel och att den av hovrättens måltyper som mest liknar klandermålen är klagan över domvilla. Enligt utredningen torde den huvudsakliga skriftliga handläggning som följer av reglerna om domvilla underlätta handläggningen och främja snabbheten i klandermålen. Även om klandermålen handläggs som tvistemål enligt rättegångsreglerna för tingsrätt har målen, som utredningen noterar, vissa särdrag i förhållande till vanliga tvistemål. Prövningen avser inte skiljedomens materiella riktighet. Bevisfrågor sägs spela en mer undanskymd roll än i vanliga tvistemål. En ansenlig del av klandermålen avgörs utan att vare sig muntlig förberedelse eller huvudförhandling har ägt rum. Det sagda talar i och för sig för en reform. Regeringen kan konstatera att frågan om eventuellt byte av processordning för klandermålen har visat sig vara svårbedömd. Det är visserligen riktigt att klanderprocessen inte avser en materiell omprövning av själva tvisten i skiljeförfarandet och att den typiskt sett rör påstådda formella fel. Klanderprocessen omfattar emellertid inte endast sådana fel. Även frågor av mer materiell karaktär prövas i klandermålen, t.ex. frågan om skiljeavtalets civilrättsliga giltighet eller om avtalets tillämplighet på tvisten.