prop · H503174 · 2018-03-20 00:00:00 — ter- roristbrott med undantag för terroristbrott som består i hot om att begå någon av de andra gärningar som omfattas av bestämmelsen om terrorist- brott), 4 b (dvs. deltagande i en terroristgrupps verksamhet) och 9 (dvs. resor för terrorismsyften). Bestämmelsens struktur är oförändrad i förhållande till rambeslutet. Det som är nytt är först och främst att punkt c har utvidgats genom att an- vändning av falska administrativa dokument lagts till och att syftesan- givelsen har kompletterats så att den även omfattar gärningar i syfte att begå terrorismresebrott enligt artikel 9. En ytterligare skillnad i sak följer av att direktivets terroristbrott, som samtliga punkter hänvisar till, har ut- vidgats till att omfatta flera gärningar. Regeringen bedömer att tilläggen i punkt c kräver lagändring. De nödvändiga lagändringarna bör, i enlighet med bedömningen i av- snitt 6.1, göras genom ändringar i den befintliga straffskärpningsregeln i 5 § terroristbrottslagen. Den bör för det första utvidgas genom tillägg av det brott som närmast motsvarar direktivets skrivning om användning av falska administrativa dokument. Enligt 14 kap. 10 § döms bl.a. den som brukar något som förfalskats på ett sätt som anges i kapit- let, om åtgärden innebär fara i bevishänseende, för brukande av det för- falskade som om han eller hon själv hade gjort förfalskningen. Straffet för brukande av falsk urkund är därmed detsamma som för respektive förfalskningsbrott. Regeringen anser att det är lämpligt att låta terrorist- brottslagens straffskärpningsregel omfatta brukande av något som för- falskats i enlighet med bestämmelserna om urkundsförfalskning och grov urkundsförfalskning, dvs. de brott som har använts för att genomföra skrivningen om upprättande av falska administrativa dokument. En hän- visning till brott enligt 14 kap. 10 § som avser något som framställts enligt 14 kap. 1 eller 3 § samma balk bör därför läggas till i straffskärpningsregeln. Detsamma gäller försök till sådant brott. Vidare bör uppsåt att främja brott som avses i 5 b § rekryteringslagen (dvs. terrorismresa) läggas till som en straffskärpande omständighet när det gäller urkundsförfalskning, grov urkundsförfalskning, brukande av falsk urkund och försök till dessa brott. I och med dessa ändringar finns det också anledning att justera bestäm- melsens struktur med förebild i 29 kap. 2 § . Försök till brotten i straffskärpningsregeln är redan straffbart Enligt artikel 14.3 i terrorismdirektivet ska försök till brott enligt arti- kel 12 i direktivet vara straffbart. Motsvarande krav gäller enligt artikel 4.3 (ursprungligen 4.2) i rambeslutet. Alla brott som omfat- tas av straffskärpningsregeln är straffbara på försöksstadiet, liksom bruk- ande av falsk urkund som regeringen föreslår ska läggas till i bestämmel- sen (se 8 kap. 12 §, 9 kap. 11 § och 14 kap. 13 § ). Några brott i direktivet och tilläggsprotokollet är redan kriminaliserade fullt ut 6.3.1Brott med anknytning till en terroristgrupp Regeringens bedömning: Det behövs inte någon ny lagstiftning med anledning av terrorismdirektivets och tilläggsprotokollets krav på kri- minalisering av brott med anknytning till en terroristgrupp. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inga invändningar mot utredningens bedömning. ställer sig dock tveksam till bedömningen och anför att det möjligen kan ifrågasättas om särskilt gär- ningar som vidtas under ett tidigt stadium i förhållande till ett fullbordat terroristbrott, t.ex. att förse en terroristgrupp med information, kan bedö- mas som medverkan, försök, förberedelse eller stämpling till terrorist- brott. Hovrätten pekar i sammanhanget på att en förutsättning för ansvar för förberedelse och stämpling till brott är att det förelegat en inte ringa fara för brottets fullbordan. Enligt hovrätten bör frågan om införande av en självständig straffbestämmelse avseende brott med anknytning till en terroristgrupp belysas ytterligare i den fortsatta beredningen. Ekobrotts- myndigheten anser att uttalanden i uppföljningarna av medlemsstaternas efterlevnad av terrorismrambeslutet, sett i ljuset av avgöranden om utlämning där har uttalat att redan själva deltagandet i en organisation inte motsvarar brott enligt svensk lag annat än då det är fråga om olovlig kårverksamhet, gör att det torde vara tveksamt om svensk lagstiftning i dess nuvarande utformning uppfyller direktivets krav. däremot delar uppfattningen att svensk rätt uppfyller kraven på straffansvar för ledande av eller deltagan- de i sammanslutningar som inrättats med avsikt att begå terroristbrotts- lighet. anser att det fortfarande finns skäl att överväga om det i svensk rätt finns behov av ett särskilt straffansvar för deltagande i en terroristorganisation, särskilt om det skulle innebära en effektivare och mer överskådlig reglering på området. Attunda tings- rätt anför att den valda lösningen kan medföra tillämpningsproblem eftersom flera andra artiklar i direktivet hänvisar till bestämmelsen om brott med anknytning till en terroristorganisation. Enligt tingsrätten synes det svenska genomförandet också innebära att inte samtliga gärningar i direktivet kriminaliseras. Flera remissinstanser uppmärksammar uppdraget, för remissvaren ännu pågående, om att överväga om det bör införas ett sär- skilt straffansvar för den som deltar i eller på annat sätt stöder en terror- istorganisation (se Ds 2017:62, Ett särskilt straffansvar för deltagande i en terroristorganisation, som överlämnades ). Hovrätten för , , och anser att förslagen från den utredningen bör beaktas i det nu aktuella sammanhanget. 2017/18:174 Skälen för regeringens bedömning Regleringen i direktivet och tilläggsprotokollet Artikel 4 i terrorismdirektivet avser brott med anknytning till en terrorist- grupp. Enligt artikeln ska medlemsstaterna säkerställa att följande gär- ningar är straffbara om de begås uppsåtligen: a)Att leda en terroristgrupp. b)Att delta i en terroristgrupps verksamhet, inbegripet att förse den med information eller materiella resurser eller att bidra med någon form av finansiering av dess verksamhet, med vetskap om att sådant deltagan- de kommer att bidra till terroristgruppens brottsliga verksamhet. Terroristgrupp definieras i artikel 2.3 som en strukturerad grupp, inrät- tad , bestående av mer än två personer, som handlar i sam- förstånd för att begå terroristbrott. Med strukturerad grupp avses enligt samma artikel en grupp som inte tillkommit slumpartat för att begå ett brott och som inte nödvändigtvis har formellt fastställda roller för medlemmarna, kontinuitet i sammansättningen eller en noggrant ut- arbetad struktur. För brott enligt artikeln gäller särskilda krav på påföljderna, utöver det allmänna krav som följer av artikel 15.1 på effektiva, proportionella och avskräckande straffrättsliga påföljder som kan medföra överlämnande eller utlämning. Enligt artikel 15.3 ska brott enligt artikel 4 beläggas med frihetsstraff, med ett maximistraff för det brott som avses i punkt a och för de brott som avses i punkt b. Enligt artikel 2 i tilläggsprotokollet ska varje part se till att deltagande i en sammanslutning eller grupp för terrorismsyften är straffbelagt i dess nationella lagstiftning, när gärningen begås rättsstridigt och uppsåtligen. Med sådant deltagande avses att delta i en sammanslutnings eller grupps verksamhet i syfte att begå eller bidra till att sammanslutningen eller gruppen begår ett eller flera terroristbrott. har redan den lagstiftning som krävs Terrorismdirektivets bestämmelse om brott med anknytning till en terror- istgrupp och definitionen av begreppet terroristgrupp är desamma som i artikel 2 i terrorismrambeslutet (dock med vissa mindre justeringar i den svenska språkversionen). En skillnad i sak följer av att direktivets terror- istbrott, som definitionen av terroristgrupp hänvisar till, har utvidgats till att omfatta flera gärningar. Vid genomförandet av rambeslutet ansågs det inte rimligt att ge rambe- slutstexten den innebörden att artikel 2 ställer krav på införande av en självständig straffbestämmelse om ledande av och deltagande i en grupp som planerar brottslighet. Enligt vad som anfördes kunde skrivningen i terroristgruppsdefinitionen om att personerna i gruppen ska handla i sam- förstånd för att begå terroristbrott inte förstås på annat sätt än att artikeln endast blir tillämplig på sådana situationer där personerna i gruppen har fattat beslut om och vidtagit ytterligare handlingar med avsikt att begå I propositionen anfördes att medlemskap i en viss organisa- tion eller allmänt sympatiserande med de mål en organisation har faller utanför det straffbara området och att det således endast är aktiva hand- lingar som kan visas bidra till gruppens terroristbrottslighet som är straff- Det bedömdes att de handlingar som ska vara straffbara i svensk rätt torde täckas av ansvar för medverkan, försök, förberedelse och stämpling till brott. Eftersom detta inte var kriminaliserat för samtliga de gärningar som omfattas av rambeslutet föreslogs ny lagstiftning (prop. 2002/03:38 s. 40 f. och 46 f.). Enligt regeringens uppfattning finns det inte anledning att göra någon annan bedömning än den som gjordes vid genomförandet av rambeslutet. Svensk rätt bedöms därför vara förenlig med direktivets krav på krimi- nalisering i detta avseende. Det kan i sammanhanget nämnas att i sin uppfölj- ning av medlemsstaternas efterlevnad av terrorismrambeslutet har haft synpunkter på genomförande i denna del, något som hov- rätt, Attunda tingsrätt och särskilt uppmärksam- mar (se betänkandet s. 141 f. för en närmare redogörelse för kommission- ens synpunkter). Att saknar särskilda brottsbeskrivningar för samverkan med terroristgrupper och ledande av terroristgrupper innebär, enligt vad kommissionen anförde i sin slutliga genomföranderapport av- seende rambeslut, inte automatiskt att rambeslutets syften inte är uppnådda. Däremot menade kommissionen att det kan störa rättsakt- ens systematiska och politiska resultat och försvåra genomförandet av övriga sammanhängande bestämmelser, och av den anledningen ansågs inte helt ha genomfört artikel 2 i rambeslutet. När det gäller den svenska lösningens förhållande till genomförandet av andra bestämmel- ser i har kommissionen endast haft ett konkret påpekan- de. Det gäller rekrytering för terrorismsyften. I den rapport som avser ge- nomförandet av ändringsrambeslut anförde kommissionen att det i en del medlemsstater, bl.a. , endast tycks vara rekrytering för terroristbrott som är straffbart, och inte rekrytering för att delta i en ter- roristgrupps verksamhet enligt definitionen i rambeslutet. Som framgår av avsnitt 6.2.2 beaktar regeringen denna synpunkt i sitt förslag till ut- vidgning av bestämmelsen om rekrytering i 4 § rekryteringslagen. Tilläggsprotokollets bestämmelse om deltagande i en sammanslutning eller grupp för terrorismsyften motsvarar i allt väsentligt de delar av di- rektivets bestämmelse som avser deltagande i en terroristgrupp. En skill- nad är dock att protokollet använder en annan definition av terroristbrott än direktivet. De svenska brott som motsvarar terroristbrott i konvention- ens och tilläggsprotokollets mening (dvs. samtliga brott som utgör sär- skilt allvarlig brottslighet enligt 2 § rekryteringslagen utom terroristbrott enligt 2 § terroristbrottslagen) är i huvudsak kriminaliserade i alla de osjälvständiga brottsformer (medverkan, försök, förberedelse och stämp- ling) som har ansetts relevanta för genomförandet av rambeslutets och direktivets deltagandebrott; medverkan till brotten är kriminaliserad i samtliga fall. Regeringen bedömer mot den bakgrunden att inte heller protokollets bestämmelse påkallar några särskilda åtgärder för genomför- andet. Ett särskilt straffansvar kan vara motiverat av andra skäl än för att genomföra instrumenten Även om det inte behövs med anledning av internationella åtaganden kan det, som anför, av andra skäl finnas anledning att överväga att införa ett särskilt straffansvar för den som deltar i en terror- 2017/18:174 istorganisation. Regeringen har remitterat departe- mentspromemorian Ett särskilt straffansvar för deltagande i en terrorist- organisation (Ds 2017:62) i vilken det föreslås att det i rekryteringslagen ska införas straffbestämmelser om deltagande i en terroristorganisations verksamhet och samröre med en terroristorganisation. Det förslås också att medverkan och försök till brotten ska vara straffbart. Vidare föreslås att offentlig uppmaning och rekrytering i förhållande till deltagande i en terroristorganisations verksamhet ska kriminaliseras, liksom att resa i syfte att delta i en terroristorganisations verksamhet, att finansiera deltag- ande i en terroristorganisations verksamhet och att finansiera en resa i syfte att delta i sådan verksamhet. Flera remissinstanser önskar att förslagen i departementspromemorian ska beaktas i det nu aktuella lagstiftningsärendet. Regeringen konstaterar till att börja med att detta inte är praktiskt möjligt, mot bakgrund av den ovanligt korta genomförandetid som gäller för direktivet och som innebär att alla lagar som genomför direktivet måste vara i kraft . Vidare är förslagen i departementspromemorian inte avsedda att ersätta utan att komplettera befintlig lagstiftning. Offentlig uppmaning till terroristbrott Regeringens bedömning: Det behövs inte någon ny lagstiftning med anledning av terrorismdirektivets krav på kriminalisering av offentlig uppmaning till terroristbrott. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna har inga invändningar mot utredningens bedöm- Skälen för regeringens bedömning Straffansvar för offentlig uppmaning enligt gällande rätt Bestämmelsen om offentlig uppmaning i 3 § rekryteringslagen infördes för att genomföra bestämmelserna om offentlig uppmaning att begå ter- roristbrott i artikel 5 i terrorismkonventionen samt om offentlig uppman- ing till terroristbrott i artiklarna 3.1 a och 3.2 a i terrorismrambeslutet i Enligt bestämmelsen döms den som i ett meddelande till allmänheten uppmanar eller annars söker förleda till särskilt allvarlig brottslighet till fängelse i högst . Se avsnitt 6.1 om straff m.m. Det som är nytt i direktivet kräver ingen lagändring Artikel 5 i direktivet avser offentlig uppmaning till terroristbrott. artikeln ska medlemsstaterna säkerställa att spridande, eller tillgänglig- görande för allmänheten på annat sätt, oavsett metod, såväl på som utan- för internet, av ett meddelande i syfte att anstifta till något av de brott som anges i artikel 3.1 a–i (dvs. terroristbrott med undantag för terrorist- brott som består i hot om att begå någon av de andra gärningar som om- fattas av bestämmelsen om terroristbrott) utgör en straffbar gärning om uppsåtligen, om detta handlande, direkt eller indirekt, till exempel genom förhärligande av terroristgärningar, förespråkar utföran- det av terroristbrott och därigenom medför fara för att ett eller flera såda- na brott begås. Artikeln är i huvudsak densamma som i rambeslutet. En skillnad i sak följer av att direktivets terroristbrott, som artikeln hänvisar till, har utvid- gats till att omfatta flera gärningar. Vidare har det införts vissa klargörande skrivningar. För det första an- ges att det kan vara fråga om spridande eller tillgängliggörande av ett meddelande ”oavsett metod” och ”såväl på som utanför internet” (engel- ska ”whether online or offline”). Detta får anses som rena förtydligan- den, eftersom rambeslutet inte innehåller någon begränsning i dessa av- seenden. För det andra ges i artikeltexten ett exempel – förhärligande av terroristgärningar – på sådant indirekt förespråkande av utförandet av ter- roristbrott som omfattas av uppmaningsbrottet. I direktivets skäl 10 ges ytterligare exempel på indirekta former av offentlig uppmaning till ter- roristbrott. Där anges att brottet bl.a. omfattar att förhärliga och rättfär- diga terrorism eller att på eller utanför internet sprida meddelanden eller bilder, inbegripet sådana som anknyter till offer för terrorism som ett sätt att samla stöd för terroristers sak eller injaga allvarlig fruktan hos befolk- ningen. I övrigt har strukturen på texten ändrat något. Uppmaningsbrottet i 3 § rekryteringslagen infördes för att genomföra rambeslutets och terrorismkonventionens bestämmelser om offentlig uppmaning och regeringen bedömer att den gällande svenska lagstift- ningen är förenlig även med direktivets krav. De tillägg som har gjorts i direktivet i förhållande till rambeslutet är som framgått av förtydligande karaktär. När det särskilt gäller de indirekta former av offentlig uppman- ing till terroristbrott som lyfts fram i direktivet framgår av förarbetena att sådana kan vara straffbara enligt 3 § rekryteringslagen. Där anges att ett förhärligande av brottslighet i vissa fall, på samma sätt som beträffande uppviglingsbrottet i 16 kap. 5 § , torde kunna anses innebära att någon uppmanar eller annars söker förleda till särskilt allvarlig brotts- lighet; dock bör det iakttas betydande försiktighet vid bedömande av om ett uttryck för gillande och sympati kan anses innefatta en uppmaning till efterföljd (prop. 2009/10:78 s. 59). Även om direktivets skälskrivningar framstår som mindre återhållsamma än de svenska förarbetsuttalandena kan det konstateras att det i båda fallen ytterst är fråga om vilka indirekta uttryck som kan anses innebära att någon uppmanar eller annars söker förleda till brott (med det svenska uppmaningsbrottets terminologi) eller förespråkar utförandet av brott (med direktivets uttryckssätt). På det område som skyddas av tryckfrihetsförordningen och yttrande- frihetsförordningen är 3 § rekryteringslagen inte tillämplig. En gärning som har begåtts genom något av de medier som omfattas av dessa grund- lagar kan emellertid lagföras som uppvigling (se vidare om detta brott nedan). Uppvigling utgör ett tryckfrihetsbrott enligt 7 kap. 4 § 10 tryck- frihetsförordningen (7 kap. 5 § med de redaktionella ändringar som före- slås i prop. 2017/18:49) och ett yttrandefrihetsbrott enligt 5 kap. 1 § första stycket yttrandefrihetsgrundlagen. 2017/18:174 Det finns fortfarande behov av en särskild bestämmelse om offentlig uppmaning till särskilt allvarlig brottslighet När terrorismkonventionen och terrorismrambeslutet genomfördes kon- staterades att bestämmelsen om uppvigling i 16 kap. 5 § väl uppfyller de krav som ställs i bestämmelserna om offentlig uppmaning i instrumenten. Eftersom det ansågs råda viss osäkerhet om vad som gäller beträffande uppviglingsbrottets eventuella nationella begränsningar be- dömdes det dock vara motiverat att införa ett särskilt straffstadgande. Be- stämmelsen i 3 § rekryteringslagen har utformats med förebild i uppvig- lingsparagrafen, i den del den senare avser förledande till brott, med av- sikten att den i princip ska ha samma tillämpningsområde som uppvig- lingsbestämmelsen. I fråga om uppmaningsbrottets nationella begräns- ningar angavs i propositionen att den gärning som uppmaningen avser ska utgöra brott enligt svensk lag, vilket ligger i att det för straffbarhet krävs att uppmaningen avsett ”brottslighet”. Någon annan begränsning av bestämmelsens tillämplighet, t.ex. i form av att brottet till vilket det uppmanas är avsett att begås i eller mot svenskt intresse eller att gärningen på något annat sätt är kopplad till , är inte avsedd (prop. 2009/10:78 s. 29 f. och 44). Det får numera anses att inte heller uppviglingsbrottet omfattas av na- begränsningar av det ovan nämnda slaget. Avgörande för bestäm- melsens tillämplighet torde i stället vara att den gärning till vilken det uppviglas utgör ett svenskt brott (prop. 2013/14:146 s. 214 f.). Mot den bakgrunden kan det diskuteras om det finns anledning att behålla rekry- teringslagens särreglering av offentlig uppmaning till särskilt allvarlig brottslighet. Regeringen anser dock att uppmaningsbestämmelsen allt- jämt fyller en viktig funktion genom att särkriminaliseringen betonar det särskilda allvar i den brottslighet som uppmaningarna avser. Straffskalan är strängare för offentlig uppmaning än för uppvigling (fängelse i högst eller, om brottet är grovt, fängelse i lägst och högst , jämfört med böter eller fängelse eller, om brottet är grovt, fängelse i högst ) och återspeglar bättre det klandervärda i det slags uppmaningar som omfattas av brottet. Enligt regeringens upp- fattning bör därför uppmaningsbrottet i rekryteringslagen finnas kvar. 6.3.3Organiserande eller annat underlättande av resor för terrorismsyften Regeringens bedömning: Det behövs inte någon ny lagstiftning med anledning av terrorismdirektivets och tilläggsprotokollets krav på kri- minalisering av organiserande eller annat underlättande av resor för terrorismsyften. Utredningens bedömning överensstämmer med regeringens. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser har inga invändningar mot utredningens bedömning. Attunda tingsrätt anför att den valda lös- ningen kan medföra tillämpningsproblem eftersom det i direktivet före- kommer hänvisningar till artikeln om organiserande eller annat under- lättande av resor för terrorismsyften. Skälen för regeringens bedömning Regleringen i direktivet och tilläggsprotokollet Artikel 10 i terrorismdirektivet avser organiserande eller annat underlät- tande av resor för terrorismsyften. Enligt artikeln ska medlemsstaterna säkerställa att varje åtgärd av organisatorisk eller underlättande art var- igenom en person får hjälp med att resa för terrorismsyften enligt artik- larna 9.1 och 9.2 a, med vetskap om att hjälpen som ges har ett sådant syfte, utgör en straffbar gärning om den begås uppsåtligen. Enligt artikel 6 i tilläggsprotokollet ska varje part se till att organiser- ande eller annat underlättande av utlandsresor för terrorismsyften är straffbelagt i dess nationella lagstiftning, när gärningen begås rättsstridigt Med organiserande eller annat underlättande av utlands- resor för terrorismsyften avses varje åtgärd av organisatorisk eller under- lättande art varigenom en person får hjälp med att resa utomlands för ter- rorismsyften, enligt definitionen i artikel 4, med vetskap om att hjälpen ges för terrorismsyften. har redan den lagstiftning som krävs Direktivets och tilläggsprotokollets bestämmelser har sin bakgrund i FN:s säkerhetsråds resolution (2014). lisering av uppsåtligt organiserande eller annat underlättande, inklusive rekrytering, av sådana terrorismresor som omfattas av resolutionen. framgår av avsnitt 6.2.5 ledde resolutionens krav på kriminalisering av terrorismresor till införandet av bestämmelsen i 5 b § rekryteringslagen Regeringen bedömde då, med hänvisning till att medverkansbe- stämmelsen i 23 kap. 4 § skulle bli tillämplig i förhållande till resebrottet, att det inte krävdes någon särskild lagstiftning för under- lättande av resa (prop. 2015/16:78 s. 41). Regeringen anser att motsvarande bedömning i princip kan göras när det gäller genomförande av direktivets och protokollets motsvarande be- Här är det dock nödvändigt att beakta det som sägs i arti- kel 13 i direktivet om att det inte ska vara nödvändigt att fastställa en koppling till något annat specifikt brott som anges i direktivet. om det kravet medför att gärningen i artikel 10 måste genomföras genom ett självständigt brott. Det framgår inte av direktivet vad skrivningen av- I förklaringen till motsvarande artikel i det ursprungliga direktivför- slaget anges dock beträffande innebörden av rekvisitet ”fastställa en koppling” att det för att kriminalisera rekrytering för terrorismsyften t.ex. inte är nödvändigt att någon har försökt förmå personen att begå ett spe- cifikt terroristbrott eller att den person som tillhandahåller utbildning för terrorismsyften instruerar en person i hur ett specifikt terroristbrott ska Rekvisitet får anses ta sikte på de led i bestämmelserna om rekryter- ing och utbildning som avser det brott som den som rekryteras eller ut- bildas kan komma att begå.