prop · H503147 · 2018-03-14 00:00:00 — Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytter- ligare föreskrifter som är nödvändiga som komplettering av EU-bestämmelserna. Bestämmelsen, som innehåller upplysningar om de EU-bestämmelser som lagen kompletterar och ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter som är nödvändiga som komplettering av EU-bestämmelserna, motsvarar i huvudsak 1 a § i nuvarande djurskyddslag. Med ”grundförordningar” avses lagstiftningsakter beslutade av och rådet eller av rådet ensamt enligt äldre lydelse av . detta sammanhang också avse förordningar beslutade av kommissionen med rättsligt stöd i ett direktiv beslutat av och rådet eller av rådet. Det föreskrivs dock inte längre att regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer också i enskilda fall får fatta be- slut som behövs som komplettering av EU-bestämmelserna. dena finns i avsnitt 6.5. 2 kap. Allmänna bestämmelser om hur djur ska hanteras, hållas och skötas 1 § Djur ska behandlas väl och skyddas mot onödigt lidande och sjukdom. Djur som används i djurförsök ska inte anses vara utsatta för onödigt lidande eller sjukdom vid användningen om denna har godkänts av en djurförsöksetisk Bestämmelsen, som anger den grundläggande principen för djurskyddet, motsvarar i sak 2 § i nuvarande djurskyddslag. I första stycket anges att djur ska behandlas väl och skyddas mot onö- digt lidande och sjukdom. Med lidande avses både fysiskt och psykiskt Djur ska inte heller utsättas för onödig sjukdom oavsett om sjukdomen innebär lidande för djuret. Av andra stycket följer att djur som används i djurförsök som är god- kända av en djurförsöksetisk nämnd inte ska anses vara utsatta för onö- digt lidande eller sjukdom. Det är däremot tveksamt om bestämmelsen i första stycket kan tillämpas på djurklasser som inte kräver etiskt god- kännande eftersom det i dessa fall saknas kunskap om arternas förmåga att uppleva lidande (se även överväganden i avsnitt 6.2 och 6.3). djurförsök ska utföras med en djurklass som inte omfattas av kravet på verksamhetstillstånd och etiskt godkännande ankommer det på den som ansvarar för försöket att bedöma om användningen är förenlig med kra- ven i 7 kap. 1 § i lagen (den s.k. 3R-principen efter engelskans replace, reduce och refine). Om så är fallet bör användningen av djuren som huvudregel inte anses innefatta ett onödigt lidande. God djurmiljö och naturligt beteende 2 § Djur ska hållas och skötas i en god djurmiljö och på ett sådant sätt att 1. deras välfärd främjas, 2.de kan utföra sådana beteenden som de är starkt motiverade för och som är viktiga för deras välbefinnande (naturligt beteende), och Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före- skrifter om villkor för eller förbud mot viss djurhållning för att tillgodose kraven enligt första stycket. Bestämmelsen, som innehåller vissa grundläggande krav på hur djur ska hållas och skötas, inklusive djurens möjlighet att utföra naturligt bete- ende, motsvarar delvis 4 § i nuvarande djurskyddslag. Övervägandena finns i avsnitt 7.2. I första stycket första punkten har det nuvarande kravet på att djur ska hållas och skötas på ett sådant sätt att det främjar deras hälsa ersatts med ett krav på att djur ska hållas och skötas på ett sådant sätt att deras väl- färd främjas. Vidare har det i andra punkten förtydligats att djur ska kunna utföra sådana beteenden som de är starkt motiverade för och som är viktiga för deras välbefinnande (naturligt beteende). Bestämmelsen ersätter det nuvarande kravet på att djur ska ha möjlighet att bete sig naturligt. Genom den nya skrivningen förtydligas innebörden av den nuvarande bestämmelsen. Avsikten är inte att alla beteenden som djur utför när de lever fria i naturen ska kunna utföras även när djur hålls av människan. Det finns även beteenden som djur är starkt motiverade för som är oönskade eller svåra att tillgodose i djurhållning såsom att slåss eller att para sig. Skäl som kan tala emot att ett beteendebehov ska tillgodoses kan t.ex. vara att det motverkar en god djurvälfärd genom att innebära djurhälsomässiga risker. Vissa begränsningar i djurens möjlighet att utöva beteenden kan också i vissa fall anses vara godtagbara på grund av avvägningar mellan djurskyddsintresset och andra angelägna samhälls- intressen. Djuren ska dock alltid få utföra beteenden i sådan utsträckning som krävs för att de ska må bra. I allmänhet bör beteenden som ger djuret en funktionell återkoppling, dvs. minskar djurets motivation att utföra beteendet, anses viktiga för djurets välbefinnande. Det har vidare i tredje punkten lagts till ett krav på att djur ska hållas och skötas på ett sådant sätt att beteendestörningar förebyggs. Den som håller djur ska således vara skyldig att arbeta förebyggande för att mot- verka uppkomsten av beteendestörningar hos djur. I detta ingår att känna till vilka riskfaktorer som finns inom djurhållningen och som kan leda till att djur utvecklar stereotypier eller andra beteendestörningar. Om be- teendestörningar har uppstått måste orsaken fastställas och åtgärder vid- tas både för att komma tillrätta med den uppkomna situationen men också för att förebygga framtida problem. I andra stycket bemyndigas regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer, att meddela ytterligare föreskrifter om villkor för eller förbud mot viss djurhållning för att tillgodose kraven enligt första styck- et. Genom de mer detaljerade reglerna för djurhållning i förordning och myndighetsföreskrifter kan lagens krav på bl.a. naturligt beteende kon- kretiseras. De bestämmelser som meddelas med stöd av bemyndigandet kan därmed avse både den miljö där djuren hålls eller hanteras i övrigt och åtgärder som vidtas i samband med hållande eller annan hantering av djur. 3 § Den som håller djur eller på annat sätt tar hand om djur ska ha tillräcklig kompetens för att tillgodose djurets behov. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före- skrifter om krav på särskild kompetens eller utbildning vid viss djurhållning eller viss annan verksamhet med djur. Bestämmelsen, som behandlar kompetenskrav för den som håller eller på annat sätt tar hand om djur, saknar motsvarighet i nuvarande djurskydds- lag. Övervägandena finns i avsnitt 7.3. I första stycket anges att den som håller djur eller på annat sätt tar hand om djur ska ha tillräcklig kompetens för att tillgodose djurets behov. Med uttrycket kompetens avses bl.a. den kunskap som krävs för att tillgodose det aktuella djurets fysiologiska och beteendemässiga behov. Nödvändig kunskap kan inhämtas genom en formell utbildning eller på annat sätt. I kompetenskravet ligger också att ha, eller från annat håll inhämta, sådan erfarenhet av den aktuella djurhanteringen att man också kan omsätta sina kunskaper praktiskt. Den som saknar praktisk erfaren- het eller endast har en begränsad erfarenhet, kan kompensera detta genom att ta råd och stöd från andra personer som har tillräcklig erfaren- het. I kravet ingår även att fortlöpande ta till sig ny information om hur djur bör skötas och hanteras. Med uttrycket ”på annat sätt tar hand om djur" avses mer kortvarig hantering av djur som utförs av någon annan än den som håller djuret. Även personer som endast kortvarigt hanterar ett djur som omfattas av lagen ska ha den kunskap och erfarenhet som behövs för genomförandet av uppgiften. Som exempel kan nämnas situationer när en person tar hand om någon annans djur. I andra stycket anges att regeringen eller den myndighet som regering- en bestämmer får meddela föreskrifter om krav på särskild kompetens eller utbildning vid viss djurhållning eller viss annan verksamhet med djur. Med stöd av bemyndigandet kan t.ex. föreskrivas uttryckliga krav på utbildning på de områden och i de sektorer där det bedöms vara nöd- vändigt med formella krav på utbildning för att nå målet med tillräcklig kompetens. Krav på tillsyn, foder och vatten 4 § Djur ska ges tillräcklig tillsyn. Djur ska ges tillräckligt med foder och vatten som är av god kvalitet. Foder, vatten och utfodringsrutiner ska anpassas efter djurets behov. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytter- ligare föreskrifter om krav på tillsyn, utfodring och vattning av djur. Bestämmelsen, som innehåller krav på tillsyn och på foder och vatten till djur, motsvarar delvis 3 § första och tredje styckena i nuvarande djur- skyddslag. Övervägandena finns i avsnitt 7.4. Kravet på tillräcklig tillsyn i första stycket innebär att djur ska ges en tillsyn som är anpassad till djurets behov. I kravet ligger att tillsynen ska vara kontinuerlig. Tillsyn ska i allmänhet ske minst en gång per dag men kan ibland behöva ske mer ofta än så. Situationer när det är motiverat med en tätare tillsyn än en gång per dag är t.ex. när ett djur är skadat eller sjukt, är högdräktigt eller har fått ungar. I vissa situationer kan det Prop. 2017/18:147 även vara motiverat med en lägre tillsynsfrekvens än . t.ex. vara fallet för djur som gräver ner sig eller för djur som har gått i vintersömn. Även för vissa vanliga tamdjursarter, t.ex. nötkreatur och får, kan det ibland vara tillräckligt att tillsyn sker mer sällan än en gång per dag. Så kan t.ex. vara fallet när grupper av friska djur, som varken innehåller nyfödda eller högdräktiga djur, går på vidsträckta beten med fri tillgång till föda och vatten. Tillsynen måste också anpassas till djur- hållningen så att den sker på ett sådant sätt att förhållanden som behöver åtgärdas kan upptäckas. Kravet på tillsyn bör i största möjliga utsträck- ning uppfyllas genom tillsyn av varje enskild djurindivid. Vid vissa typer av djurhållning, t.ex. när många djur hålls tillsammans i en grupp eller när djur tillåts att ströva fritt över stora arealer, kan det dock i praktiken vara mycket svårt att närmare inspektera varje enskild djurindivid. I andra stycket anges, liksom i nuvarande lag, att djur ska ges tillräck- ligt med foder och vatten samt att fodret och vattnet ska vara av god kvalitet. Det nuvarande kravet på att foder och vatten ska vara anpassat efter djurslag har utökats på så sätt att även utfodringsrutinerna ska vara anpassade och inte bara efter det djurslag som utfodras utan efter det individuella djurets behov. Mängden foder eller fodrets sammansättning kan t.ex. behöva ändras om man har ett dräktigt djur, ett växande djur, ett gammalt djur eller om man har ett djur som är skadat eller sjukt. Genom formuleringen förtyd- ligas också betydelsen av utfodringsrutinerna för djurets välfärd. Vissa djur bör ges foder ofta medan andra djur bör äta mer sällan eller mycket sällan. Ytterligare andra djur mår bra av att arbeta för att få åtkomst till födan. Med utfodringsrutiner avses även rutinerna för att vattna djur. Kravet på att foder och utfodringsrutiner ska vara anpassade till djurets behov innebär att djur inte heller får utfordras med så stora mängder foder, med en sådan frekvens eller genom sådana metoder som kan orsaka lidande för djuret. Det är t.ex. inte tillåtet att tvångsmata fjäderfä i syfte att få en viss kvalitet på levern. Användning av sådana metoder kan också strida mot andra bestämmelser i lagen, t.ex. kravet på att skydda djur mot onödigt lidande. Bemyndigandet i tredje stycket har, jämfört med nuvarande lag, utökats till att även avse ytterligare föreskrifter om tillsyn. Bindning och fixering av djur 5 § Ett djur får bindas endast om det görs på ett sätt som inte är plågsamt för djuret samt under förutsättning att djuret får behövlig rörelsefrihet och vila och tillräckligt skydd mot väder och vind. Ett djur får fixeras eller på annat liknande sätt få sin rörelsefrihet begränsad endast om det sker tillfälligt och om det är nödvändigt 1.av veterinärmedicinska skäl eller djurskyddsskäl, 2.med hänsyn till säkerheten för den som hanterar djuret, eller 3.av liknande berättigade skäl. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytter- ligare föreskrifter om under vilka förutsättningar djurs rörelsefrihet får begränsas på de sätt som anges i första och andra styckena. 2017/18:147 Bestämmelsen, som reglerar bindning och fixering av djur, motsvarar delvis 6 § i nuvarande djurskyddslag. Övervägandena finns i avsnitt 7.6. I första stycket anges att djur får bindas endast om det görs på ett sätt som inte är plågsamt för djuret samt under förutsättning att djuret får behövlig rörelsefrihet och vila och tillräckligt skydd mot väder och vind. Bestämmelsen innebär ingen ändring i sak i förhållande till 6 § första stycket i nuvarande lag. Begränsningar i möjligheten att binda djur kan följa också av andra bestämmelser i lagen, t.ex. bestämmelsen om god djurmiljö och naturligt beteende. Med att binda ett djur menas att fastgöra djuret eller på annat liknande sätt omöjliggöra för djuret att förflytta sig annat än i begränsad utsträck- ning, t.ex. genom att binda fast djuret vid en vägg eller ett annat föremål. Att leda ett djur med grimskaft eller koppel kan däremot inte anses vara att binda ett djur i bestämmelsens mening. I andra stycket anges att ett djur får fixeras eller på annat liknande sätt få sin rörelsefrihet begränsad endast om det sker tillfälligt och om det är nödvändigt av veterinärmedicinska skäl eller djurskyddsskäl, med hän- syn till säkerheten för den som hanterar djuret eller av liknande berätti- gade skäl. Bestämmelsen är ny och saknar motsvarighet i nuvarande djurskyddslag. Med fixera avses att för hand, genom rep eller andra lik- nande hjälpmedel eller genom användandet av anordningar, hålla fast eller på annat sätt helt förhindra djuret från att röra sig eller från att röra på vissa delar av sin kropp. Exempel på utrustning som används för att fixera ett djur är en verkstol, dvs. en anordning för nötkreatur som används för att hålla fast djuret i samband med verkning av klövar. Med att ”på annat liknande sätt få sin rörelsefrihet begränsad” avses att för hand, genom rep eller andra liknande hjälpmedel eller genom användan- det av anordningar, hålla fast eller på annat sätt begränsa djurets möjlig- heter att röra hela eller delar av sin kropp. Exempel på förfaranden som bör omfattas av uttrycket är användandet av behandlingsspilta eller användandet av skyddsgrind, vilka i och för sig tillåter djuret att röra på alla sina kroppsdelar men som ändå innebär en mycket kraftig begräns- ning av djurets möjligheter att röra sig. Med tillfälligt avses för en begränsad tid. I vissa fall är behovet av att begränsa djurets rörelsefrihet mycket kortvarigt, t.ex. i samband med vissa ingrepp på djur, medan det i andra fall kan röra sig om en avsevärt , t.ex. vid transport av djur eller i samband med behandling av sjuka djur. I vissa fall kan det för djurets egen skull finnas ett behov av att begränsa djurets rörelsefrihet , t.ex. för att ge ett djur en möjlighet att tillfriskna. Hur ett djur kan få fixeras bör med hänsyn till detta avgöras med beaktande av anledningen till att djurets rörelsefrihet begränsas i den aktuella situationen och till om den aktuella tidsåtgången är skälig. Enligt tredje stycket får regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer meddela ytterligare föreskrifter om under vilka förutsättning- ar djurs rörelsefrihet får begränsas på de sätt som anges i första och andra styckena. Föreskrifterna kan således avse uppbindning, fixering eller liknande begränsningar av djurs rörelsefrihet. Stall och andra förvaringsutrymmen 6 § Stall och andra förvaringsutrymmen för djur samt hägn ska ge samtliga djur tillräckligt skydd. De ska även ge djuren utrymme att kunna röra sig obehindrat och att kunna vila på ett för djuren lämpligt sätt. Stall och andra förvaringsutrymmen för djur ska hållas rena. Klimat, ljus- och ljudförhållanden i stall och andra förvaringsutrymmen ska vara anpassade till djurens behov. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytter- ligare föreskrifter om krav på stall och andra förvaringsutrymmen för djur samt hägn. Bestämmelsen, som innehåller krav på stall, andra förvaringsutrymmen för djur och hägn, motsvarar delvis 3 § andra och tredje styckena i nuva- rande djurskyddslag och 1 b § och 2 § i nuvarande djurskyddsförordning. Övervägandena finns i avsnitt 7.7. I första stycket har förtydligats att stall och andra förvaringsutrymmen för djur samt hägn ska ge samtliga djur tillräckligt utrymme att kunna röra sig obehindrat. Det har också lagts till ett krav på att samtliga djur ska kunna vila på ett för djuren lämpligt sätt. Kravet på att samtliga djur ska kunna röra sig obehindrat bör förstås som att varje djur ska ha ut- rymme nog för att – när djuret så vill – t.ex. kunna lägga sig ner, resa på sig, vända sig, klia sig och putsa sin päls eller fjäderdräkt. Uttrycket inkluderar också att kunna äta på ett sådant sätt och i en sådan ställning som är naturlig för djuret. Vad som är ett lämpligt sätt att vila bör bl.a. bestämmas utifrån vilken djurart som det rör sig om. För djurslag som nötkreatur, hästar och hundar är det t.ex. av betydelse att djuren har till- gång till ett tillräckligt stort, torrt, rent och lugnt utrymme med lagom fast underlag att vila på. När det gäller andra djur, t.ex. höns, är det bety- delsefullt att de har tillgång till ett ställe som är upphöjt från marken att vila på, som t.ex. en sittpinne. Det nuvarande kravet i 3 § andra stycket djurskyddslagen på att stall, andra förvaringsutrymmen och hägn ska ge djuren tillräckligt skydd har också förts över. Kravet i andra stycket på att stall och andra förvaringsutrymmen för djur ska hållas rena överensstämmer med nuvarande bestämmelse i 3 § andra stycket andra meningen djurskyddslagen. I tredje stycket har ett krav på att klimat, ljus- och ljudförhållanden ska vara anpassade till djurens behov införts. Kravet motsvarar delvis nuva- rande bestämmelse i 2 § första stycket första meningen djurskyddsför- ordningen. Kraven på klimat, ljus- och ljudförhållanden omfattar alla förvaringsutrymmen för djur, inte enbart sådana förvaringsutrymmen som traditionellt benämns stallar. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer bemyndi- gas i fjärde stycket att meddela ytterligare föreskrifter om krav på stall och andra förvaringsutrymmen för djur samt hägn. Bestämmelsen över- ensstämmer i sak med 3 § tredje stycket andra punkten i nuvarande djur- skyddslag. 7 § Inredning och utrustning i stall, andra förvaringsutrymmen för djur och inhägnader utomhus för djur får inte utformas på ett sätt som 1. medför en risk för att djuren skadas eller för att djurens hälsa försämras, 2. otillbörligt inskränker djurens rörelsefrihet eller annars verkar störande på Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela ytter- ligare föreskrifter om krav på inredning och utrustning i stall, andra förvarings- utrymmen för djur och inhägnader utomhus för djur. Bestämmelsen innehåller krav på inredning och utrustning i stall, andra förvaringsutrymmen för djur och inhägnader utomhus för djur. vägandena finns i avsnitt 7.8. Bestämmelsen i första stycket motsvarar i huvudsak 3 § i nuvarande djurskyddsförordning men det har tydliggjorts att alla former av inhäg- nader utomhus för djur omfattas. Det har också förtydligats att inredning eller utrustning inte får medföra en risk för att djur skadas. kravet på att inredning inte får hindra djuren att bete sig naturligt har Detta framgår nu av bestämmelsen i 2 kap. 2 § första stycket I andra stycket anges att regeringen eller den myndighet som regering- en bestämmer får meddela ytterligare föreskrifter om krav på inredning och utrustning i stall, andra förvaringsutrymmen för djur och inhägnader utomhus för djur. Förbud mot att överge djur 8 § Djur av tamdjursart får inte överges. Bestämmelsen innehåller ett förbud mot att överge djur och saknar direkt motsvarighet i nuvarande djurskyddslag. Övervägandena finns i avsnitt Enligt bestämmelsen är det förbjudet att överge djur av tamdjursart. Med djur av tamdjursart avses djur som inte naturligt lever i den svenska naturen (se även under kommentaren till 1 kap. 2 §). I den gruppen ingår både djur som traditionellt hållits av människan (husdjur) och exotiska Detta innebär att situationer när vilda djurarter hålls och sedan åter- igen släpps ut i naturen faller utanför förbudets tillämpningsområde. Exempel på sådana situationer är viltrehabilitering, dvs. som har skadats tillfälligt omhändertas i syfte att vårdas för att sedan släppas ut igen, när vilda djur ingår i ett djurförsök samt utsättning av vilt, dvs. när djur av viltarter föds upp och sätts ut i naturen för syften som t.ex. viltvård, jakt eller fiske. Med att överge ett djur avses att djurhållaren lämnar djuret med insikt om att djuret kommer att sakna tillsyn. Att lämna ett djur i förhoppningen om att någon annan, okänt vem, ska ta sig an djuret faller också inom det föreslagna förbudets tillämpningsområde. För att det ska vara fråga om att överge ett djur ska avsikten dessutom vara att lämna djuret , Kravet på permanent bristande tillsyn bör däremot inte förstås som att man måste vänta för att kunna konstatera att den bristande tillsynen pågått under en tillräckligt . kan redan från början vara sådan att det framgår att djurhållaren medvetet har försökt att avhända sig ansvaret för djuret. Så kan t.ex. vara fallet när en person släpper ut ett djur utomhus och sedan åker därifrån eller om djurhållaren stänger in djuret i huset eller i något annat förvarings- Prop. 2017/18:147 utrymme och sedan flyttar därifrån. Ett tydligt exempel på företeelser som träffas av förbudet mot att överge djur är övergivande av s.k. sommarkatter. Med detta avses att man skaffar en kattunge att ha , oftast under sommarsemestern, och sedan lämnar den helt utan tillsyn efter semesterperioden. Om en djurhållare mer tillfälligt underlåter att se till sitt djur eller visserligen ser till djuret men inte tar hand om det i tillräcklig omfattning, handlar det snarare om bristande tillsyn än om att överge djuret. Att lämna ett djur utan tillsyn i sin bostad under en semesterresa bör t.ex. inte utgöra ett övergivande i den här avsedda meningen. Däremot kan en sådan handling fortfarande innebära att djurhållaren brister i sitt tillsyns- ansvar. Ansvaret för ett djur omfattar vidare även ett ansvar för att ta hand om eventuella avkommor som ett hållet djur föder. Detta innebär att även situationer där en person medvetet underlåter att ta hand om avkommor till sitt djur, träffas av förbudet mot att överge djur. Förbud mot att aga, skada eller överanstränga djur 9 § Djur får inte agas, tillfogas skada eller överansträngas. Utrustning får inte användas på ett sätt som kan orsaka djuret lidande eller skada. Förbudet mot att tillfoga skada enligt första stycket och förbudet enligt andra stycket gäller inte åtgärder som utförs eller utrustning som används 1.av veterinärmedicinska skäl, 2.som en del av ett djurförsök som har godkänts av en djurförsöksetisk nämnd, 3. av liknande berättigade skäl. Regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer får meddela före- skrifter om krav på hur utrustning ska vara utformad och användas för att före- bygga lidande eller skada hos djur. Bestämmelsen innehåller förbud mot att aga, skada eller överanstränga djur samt mot viss användning av utrustning och motsvarar delvis 5 § i Övervägandena finns i avsnitt 7.11. Förbudet i första stycket mot att aga eller överanstränga djur överens- stämmer med 5 § i nuvarande djurskyddslag. För att betecknas som aga i djurskyddslagens mening ska åtgärden vara förenad med ett visst lidande för djuret och orsaka djuret obehag av någon intensitet. med ett spö eller handen i tillrättavisade syfte kan inte anses innebära aga även om det medför en viss smärta. Däremot kan det vara fråga om aga om tillrättavisningen innebär ett mera varaktigt obehag. åtgärder som utförs i tillrättavisande eller bestraffande syfte eller som syftar till att driva på eller styra ett djur. Det kan t.ex. handla om slag