prop · H503120 · 2018-03-06 00:00:00 — Innehåller riktlinjerna regler för hur avtal ska ingås bör dessa respekteras vid den avtalsrättsliga bedömningen. Det bör dock inte införas någon ny bestämmelse med en civilrättslig sanktion i mark- nadsföringslagen. I stället bör näringslivet på ett mer aktivt sätt än ta ansvar för utvecklingen av tydliga normer för marknadsföring mellan näringsidkare. De avtalsrättsliga reglerna skyddar den som drabbas av fakturabedrägeri Avtalslagens regler är generellt tillämpliga och har betydelse för många typer av avtalssituationer. Det avtalsrättsliga skyddet mot olika former av fakturabedrägeri utgörs dels av avtalslagens regler om ogiltighet m.m. men också av de avtalsrättsliga regler och den praxis som bestämmer hur avtalsbundenhet överhuvudtaget uppstår. Tillsammans ger den avtals- rättsliga reglering som finns i huvudsak det rättsliga skydd som behövs för att de drabbade ska kunna undgå betalningsskyldighet vid Såsom civilprocessen fungerar förutsätter emellertid tillämpningen av reglerna att den enskilde själv åberopar de omständig- heter som är relevanta i sammanhanget. Reglerna skulle visserligen kunna moderniseras eller förtydligas men det skulle förutsätta noggranna över- väganden om ändringar i 1 och 3 kap. avtalslagen och att såväl den praxis som de principer som är av betydelse i sammanhanget kodifiera- Det låter sig inte göras inom ramen för utredningens uppdrag. ningen lämnar därför inte några förslag till ändringar av avtalslagens Det bör ställas högre krav på bevisningen vid telefonförsäljning Ett vanligt förfaringssätt vid fakturabedrägeri är att den drabbade vilse- leds av en telefonförsäljare som därefter kräver betalning enligt ett avtal som denne hävdar har träffats vid telefonsamtalet. Det råder ingen tvekan om att det i dessa fall är telefonförsäljaren som har att styrka sitt påstående om att avtal har träffats. Vad som krävs för att muntligt avtal per telefon ska anses styrkt kan emellertid variera. I en del avgöranden har det ansetts tillräckligt att det som hörts under ljudinspelningen av telefonsamtalet har tolkats som en bekräftelse på ett avtal som har ingåtts tidigare under samtalet. I praktiken kan bevisläget i vissa fall därför vara sådant att den drabbade kan ha svårt att få rätt. Risken för missförstånd och utrymmet för oegentligheter, i förening med telefonförsäljarens över- lägset bästa förutsättningar att säkra bevisning, talar för att ställa högre krav på försäljarens bevisning vid direktmarknadsföring per telefon. Som minimikrav bör gälla att det tydligt ska framgå av bevisningen att den som tar emot samtalet har förstått att avtal har träffats och vad avtalet går ut på. En förändring kan visserligen åstadkommas genom att formkrav avseende telefonförsäljning införs i lag. I första hand bör emellertid efter- strävas en lösning som stämmer bättre överens med vår rättstradition. De etiska riktlinjer för telefonförsäljning som branschen själv har tagit fram ålägger försäljaren att visa bl.a. att kunden har varit införstådd med villkoren för avtalet. Riktlinjerna bör tillmätas betydelse också vid den civilrättsliga bedömningen av avtal som träffas vid telefonförsäljning. Mot bakgrund av den uppmärksamhet som har ägnats åt fakturabedrägeri och andra problem vid telefonförsäljning är det rimligt att utgå ifrån att praxis kommer att utvecklas i denna riktning. När det gäller telefonförsäljning till konsumenter har Utredningen om konsu- mentskydd vid telefonförsäljning dessutom föreslagit att ett skriftlighets- krav införs. Vi anser därför att det inte är motiverat att föreslå lagstiftningsåtgärder för att ytterligare reglera telefonförsäljning. Reglerna om ansvar för rättegångskostnaderna i förenklade tvistemål bör ändras för att ge ett bättre skydd mot missbruk Tappande parts ersättningsskyldighet för motpartens rättegångskostnader är begränsad i förenklade tvistemål. Det gäller även när parten har inlett rättegången trots att parten insett eller borde ha insett att dennes talan var ogrundad. Understiger kravet ett halvt basbelopp kan det därför vara mer ekonomiskt att betala än att bestrida, även för den part som har goda chanser att vinna målet. Det finns visserligen straffrättsliga bestämmelser som syftar till att motverka dessa former av rättegångsmissbruk men de Detsamma gäller den processrättsliga bestämmelse som möjliggör omedelbar dom vid uppenbart ogrundad talan. begränsningen av ersättningsskyldigheten för rättegångskostnaderna i alla förenklade tvistemål skulle motverka syftet med processformen och skulle därför inte vara någon bra lösning. Det framstår också alltjämt som olämpligt att införa ett krav på att käranden i vissa fall ska ställa säkerhet för rättegångskostnaderna. Utredningen föreslår i stället att det införs en regel om full ersättningsskyldighet för rättegångskostnaderna när part i förenklat tvistemål har inlett rättegången trots att parten insett eller borde ha insett att käromålet var ogrundat. Regeln föreslås träffa enbart kärandeparter som är eller i rättegången uppträder som näringsidkare. rättegångskostnadssanktion av detta slag väntas få en avskräckande effekt på dem som överväger att ansöka om stämning för att driva in oriktiga krav, även om regeln kan förväntas bli tillämpad endast i Regeln är också av principiell betydelse. solidariskt ersättningsansvar för motpartens rättegångskostnader föreslås också för ställföreträdare, ombud och biträden som företrätt eller biträtt käranden i dessa fall, trots att de insett eller borde ha insett att käromålet En sådan rättegångskostnadssanktion bedöms kunna motverka att dessa aktörer åtar sig uppdrag från företag som har som affärsidé att driva in oriktiga eller tveksamma krav, t.ex. s.k. katalog- Det bör inte införas några ändringar i regelverket för inkassoverksamhet Den som tar emot ett inkassokrav får i regel uppfattningen att kravet kommer från en tredje part, ett inkassoföretag. Det kan i sig öka pressen att betala, bl.a. därför att den enskilde kan ha svårt att avgöra till vem denne ska vända sig för att invända mot kravet. Många inkassokrav kommer emellertid från samma part som står bakom kravet. Egeninkasso eller koncerninkasso får bedrivas utan inkassotillstånd och tillsynen över verksamheten är därmed begränsad. För att åstadkomma en mer transpa- rent inkassoverksamhet och förbättra förutsättningarna för tillsynen har utredningen övervägt att införa en generell tillståndsplikt alternativt en registreringsplikt. Sådana åtgärder skulle emellertid öka den administra- tiva bördan – och därmed leda till högre kostnader – för såväl företagen som myndigheterna. Om en tillståndsplikt infördes skulle de företag som inte har tillstånd antingen få ökade kostnader för inkassotjänster eller för ansökan om betalningsföreläggande alternativt tvingas avstå från kraven. Det skulle i sin tur leda till att fler skulle ansöka om betalnings- föreläggande utan föregående inkassoåtgärder. Fler ansökningar om betal- ningsföreläggande skulle rimligen leda till fler betalningsanmärkningar för företag och enskilda. Ett krav på registrering skulle visserligen vara mindre ingripande men skulle inte heller hindra oseriösa företag eftersom förfarandet inte skulle innefatta någon lämplighets- prövning. Som alternativ har utredningen övervägt att begränsa använd- ningen av ordet inkasso till de företag som bedriver tillståndspliktig Inkassoåtgärder ska emellertid följa god inkassosed oavsett om åtgärderna förutsätter tillstånd eller inte. Ordet inkasso bör få användas för inkassoåtgärder. Om inte alla inkassoåtgärder ska kräva tillstånd bör därför inte heller användningen av ordet inkasso begränsas. Ett krav på tillstånd skulle inte heller hindra obefogad användning av ordet. Dessutom skulle andra ord kunna ha samma effekt på gäldenären. Som ett fjärde alternativ har utredningen övervägt att införa ett krav på att vid inkasso informera om med vilken rätt en inkassoåtgärd vidtas. En sådan åtgärd skulle kunna bidra till att minska pressen på den som får kravet. Det skulle dock förutsätta att mottagaren av kravet var insatt i reglerna kring inkasso, vilket i allmänhet inte är fallet. De administrativa kostnader som ett krav på information skulle medföra för företag och myndigheter står därför inte i proportion till de positiva effekter som ett sådant krav kan förväntas få. Sammanfattningsvis lämnar utredningen inte några förslag på ändringar i regelverket för inkassoverksamhet. Effekten av hot om ansökan om betalningsföreläggande bör motverkas genom informationsinsatser En uppgift om att ansökan om betalningsföreläggande har gjorts får tas in i en kreditupplysning avseende juridiska personer och fysiska personer som är näringsidkare. För juridiska personer innebär det att redan en ansökan om betalningsföreläggande leder till en betalningsanmärkning hos kreditupplysningsföretagen, vilket kan få kännbara konsekvenser för företagets möjligheter att få kredit. Hot om att ansökan om betalnings- föreläggande kan komma att göras är därför ett effektivt påtrycknings- medel för att framkalla betalning. Resultaten från utredningens kart- läggning visar emellertid att hoten sällan sätts i verket när betalning uteblir. Kreditupplysningsföretagen har dessutom frivilligt åtagit sig att bevaka ansökningar som kommer från företag som finns med på Svensk Handels varningslista och att inte registrera sådana ansökningar som betalningsanmärkningar. Ett förbud mot att ta med en uppgift om att en ansökan har gjorts skulle därför inte leda till någon större minskning av antalet näringsidkare som drabbas av en betalningsanmärkning till följd av fakturabedrägeri. Ändringen skulle visserligen kunna få den effekten att risken att drabbas upplevs som mindre. För att den effekten skulle uppnås skulle dock krävas att informationsinsatser också vidtogs för att upplysa om ändringen. En likvärdig effekt skulle kunna uppnås genom enbart informationsinsatser. Dessutom fyller en uppgift om att ansökan om betalningsföreläggande har gjorts en viktig funktion vid kreditgiv- ning, eftersom en sådan ansökan i de flesta fall motsvarar en verklig skuld. Utredningen föreslår därför inte något generellt förbud mot att i kreditupplysning ta med uppgift om att ansökan har gjorts. I teorin skulle ett krav på förskottsbetalning av ansökningsavgiften hos kunna avskräcka oseriösa aktörer från att an- söka om betalningsföreläggande som ett led i fakturabedrägeri. I prak- tiken görs emellertid sällan sådana ansökningar. Dessutom betalas de flesta ansökningsavgifter som enligt nuvarande system faktureras i efter- hand. Ett krav på förskottsbetalning kan därför förväntas få begränsad kan kostnaderna för för att ställa om till förskottsbetalning förväntas bli höga. därför inte att det införs något krav på förskottsbetalning. Utredningen har också övervägt om den summariska processen bör stramas upp i syfte att renodla den från tvistiga fordringar och möjliggöra ett snabbare rättelseförfarande hos . åtgärder skulle kunna förbättra situationen för företagen i de fall en ansökan trots allt görs som ett led i fakturabedrägeri. De regler som skulle krävas för att åstadkomma ett sådant resultat skulle emellertid kunna missbrukas av de gäldenärer som inte vill betala sina skulder eller som vill tilltvinga sig längre kredittid. Den summariska processen skulle därmed inte längre erbjuda samma effektiva indrivning av fordringar som den gör . negativa effekter som sådana regler kan få för näringslivet i stort uppvägs inte av den betydelse som ändringarna skulle kunna ha för att motverka Några sådana regler föreslås därför inte. De drabbade kan åstadkomma snabbare rättelse genom att vända sig direkt till kreditupplysningsföretagen. För att den drabbade inte ska behöva söka rättelse hos varje kreditupplysningsföretag bör rättelse- Det är dock att föredra att kreditupplysnings- företagen på frivillig väg upprättar ett system för ett samlat rättelse- Utredningen föreslår därför inte någon utvidgning av den lagstadgade skyldigheten för kreditupplysningsföretagen att underrätta tredje man när rättelse har skett. Rädslan för betalningsföreläggande och betalningsanmärkningar är Det gäller i synnerhet för fysiska personer för vilka en ansökan inte i sig leder till någon betalningsanmärkning. Utredningen bedömer därför att det finns ett behov av informations- insatser för att förmå fler att våga bestrida kraven trots hot om att ansökan om betalningsföreläggande kan komma att göras. Fakturabedrägeri bekämpas med samma åtgärder som ekonomisk brottslighet De åtgärder som kan vidtas för att göra det svårare för företagen att ägna sig åt fakturabedrägeri är i huvudsak desamma som kan vidtas för att motverka även annan ekonomisk brottslighet och organiserad och syste- matiskt bedriven förmögenhetsbrottslighet. Det faller utanför utred- ningens uppdrag att ge konkreta förslag på hur det arbetet kan förbättras. Några synpunkter lämnas emellertid. Utredningen anser att det vore en god idé att ge ett tydligare brottsförebyggande uppdrag och en möjlighet att vägra registrering vid misstanke om att bolaget kan komma att användas i brottsligt syfte. Utredningen anser också att det borde övervägas att besluta att ska delta i samverkan mot organiserad brottslighet. Informationsutbytet mellan bankerna och kan också behöva förenklas. Det kan kräva ändringar i reglerna om banksekretess, alternativt en förbättring av de tekniska förutsättningarna för att internt inom bankerna kunna behandla relevanta ändringar i register. Regelverket är väl balanserat mellan olika intressen Utredningen har analyserat ett flertal rättsområden som har bedömts kunna vara av betydelse för att motverka fakturabedrägeri. Detaljer kring den praktiska handläggningen hos ett flertal myndigheter och enskilda företag vars verksamhet i olika avseenden kan komma i kontakt med fakturabedrägeri har också analyserats. I de flesta fall, vissa regler om rättegångskostnader undantagna, har utredningen dragit slutsatsen att de regler som finns ger ett tillräckligt skydd mot fakturabedrägeri och att en ändring av dem skulle medföra oacceptabla nackdelar i andra avseenden. På flera rättsområden har utredningen konstaterat att problemen med fakturabedrägeri har att göra med att reglerna inte tillämpas som det är tänkt. Fakturabedrägeri skulle inte existera om fakturorna och betalningskraven inte betalades. I regel krävs heller inte några större arbetsinsatser för att bestrida dessa oriktiga krav. Ett sätt att få fler en- skilda personer och företag, men också offentliganställda, att vägra betala krav av detta slag är att höja deras beredskap för förfarandena och att förse dem med nödvändiga kunskaper för att kunna ta tillvara sina rättigheter gentemot dem som framställer kraven. Utredningen har föreslagit att informationsinsatser ska vidtas i detta syfte. Beredskapen hos dem som riskerar att drabbas måste höjas genom förebyggande information Det finns ett behov av förebyggande information om fakturabedrägeri hos såväl näringsidkare som konsumenter. Samhället bör tillhandahålla sådan information. Informationen bör anpassas till respektive målgrupp och tillhandahållas av de myndigheter som företagen respektive konsu- menterna vanligtvis vänder sig till för att söka efter samhällsinformation som angår dem. För konsumenter framstår upplys- ningstjänst för konsumenter som en naturlig informationskanal. För företag finns ingen motsvarande informationstjänst. har dock i uppdrag att bl.a. erbjuda företagen samlad myndighetsinformation och tillhandahåller i det syftet en webbplats som riktar sig till företagen. framstår därför som den myndighet som är bäst lämpad att ansvara även för information rörande fakturabedrägeri i förhållande till företagen. För dem som redan har drabbats, eller som redan har viss kunskap om fakturabedrägeri, framstår det också som naturligt att söka efter mer information hos . Utredningen föreslår att ett regeringsuppdrag ska ges åt var och en av myndigheterna , och att tillhandahålla relevant information för att motverka att fler drabbas av fakturabedrägeri. Myndigheternas uppdrag bör omfatta att samla in och sammanställa relevant information från olika källor, bl.a. andra myndig- heter och privata aktörer. Informationsuppdragen bör innefatta direkt- vägledning åt enskilda konsumenter och näringsidkare men inte enskild rådgivning. I uppdragen föreslås ingå att myndigheterna tillsammans får det huvudsakliga ansvaret för att utarbeta en strategi för att öka kännedomen om vart man kan vända sig för att få information om fakturabedrägeri. Utredningen föreslår också att ett särskilt uppdrag ska ges åt var och en av , , och att utifrån varje myndighets verksamhetsområde bidra med information till , och om olika former av fakturabedrägeri och att bidra med sakkunskaper på områden som är av betydelse för att kunna hantera fakturabedrägeri. Myndigheterna föreslås få informationsansvar för den information de lämnar. Utredningen föreslår vidare att förordningen (2014:110) om en upplysningstjänst för konsumenter ska ändras så att det framgår att även , , och ska vara informationsansvariga enligt förordningen. Utredningen anser dock att det inte bör införas någon myndig- hetsadministrerad varningslista motsvarande dem som tillhandahålls inom näringslivet. Förteckning över remissinstanserna (SOU 2015:77) Efter remiss har yttranden över betänkandet lämnats av ombudsmän, , , , , , , Polis- myndigheten, , Datainspektionen, Riksgälds- kontoret, , , , , Kammarkollegiet, Statens servicecenter, , , vid , vid , , , , CreditSafe i , , , Förenade Bolag, , , , , Svensk Inkasso, , , , Kommuner och Landsting och Srf konsulternas förbund. , för direktmarknadsföring, Företagarna, , i , Kontakta, , Stiftelsen , Konsumenter, SWEDMA och har avstått från att yttra sig. Ett yttrande har dessutom kommit in från Visita. Regeringen har följande förslag till lagtext. Förslag till lag om ändring i kreditupplysningslagen (1973:1173) Härigenom föreskrivs i fråga om kreditupplysningslagen (1973:1173)1 dels att 5, 6, 10–12, 15 och 21 §§ och rubriken närmast före 12 § ska ha följande lydelse, dels att det ska införas två nya paragrafer, 1 a och 12 a §§, och närmast före 12 a § en ny rubrik av följande lydelse. Denna lag innehåller, i den del den avser behandling av person- uppgifter, bestämmelser som kom- (EU) 2016/679 av om skydd för fysiska personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana upp- gifter och om upphävande av direktiv /46/EG (allmän data- Vid sådan behandling av per- sonuppgifter som omfattas av EU:s lagen (2018:000) med komplette- rande bestämmelser till EU:s data- som har meddelats i anslutning till den lagen, om inte annat följer av denna lag eller föreskrifter som regeringen har meddelat i anslut- ning till lagen. 1 Lagen omtryckt 1981:737. skall bedrivas så att den inte leder ska bedrivas så att den inte leder till otillbörligt intrång i personlig till otillbörligt intrång i personlig integritet genom innehållet i de integritet genom innehållet i de upplysningar som förmedlas eller på annat sätt eller till att oriktiga på annat sätt eller till att oriktiga eller missvisande uppgifter lagras eller lämnas ut. eller lämnas ut. ling av personuppgifter som om- ling av personuppgifter som om- fattas av EU:s dataskyddsförord- (1998:204) gäller i stället 9 § för- ning gäller i stället artikel 5 i den sta stycket a, b och d–h den lagen. Uppgifter om fysiska personer får samlas in endast för kreditupplys- ningsändamål. Vid helt eller delvis automatise- rad behandling av uppgifter om juridiska personer skall den som bedriver kreditupplysningsverk- samhet vidta lämpliga tekniska och organisatoriska säkerhetsåtgärder för att hindra att behandlingen sker på ett otillåtet sätt och att uppgif- terna utsätts för otillåten insyn. Be- stämmelser om säkerheten vid be- handling av personuppgifter finns i 30–32 §§ personuppgiftslagen. Utan hinder av 10 § personupp- giftslagen får personuppgifter behandlas utan samtycke i kredit- upplysningsverksamhet. Den regis- trerade kan inte heller motsätta sig behandlingen. Bestämmelsen i andra stycket tillämpas inte i den utsträckning det skulle strida mot bestämmel- serna i tryckfrihetsförordningen eller yttrandefrihetsgrundlagen. Vid helt eller delvis automatise- rad behandling av uppgifter om juridiska personer ska den som be- driver kreditupplysningsverksam- het vidta lämpliga tekniska och organisatoriska säkerhetsåtgärder för att hindra att behandlingen sker på ett otillåtet sätt och att uppgif- terna utsätts för otillåten insyn. Be- stämmelser om säkerheten vid be- handling av personuppgifter finns i I kreditupplysningsverksamhet får personuppgifter behandlas utan samtycke. Den registrerade har inte rätt att göra invändningar en- ligt artikel 21.1 i EU:s dataskydds- förordning mot behandlingen. Andra stycket tillämpas inte i den utsträckning det skulle strida mot bestämmelserna i tryckfrihets- förordningen eller yttrandefrihets- grundlagen. Uppgifter om en persons ras, et- niska ursprung, politiska uppfatt- ning, religiösa eller filosofiska över- tygelse, medlemskap i fackförening, hälsa eller sexualliv får inte behand- las i kreditupplysningsverksamhet. Personuppgifter som avses i ar- tikel 9.1 i EU:s dataskyddsförord- ning (känsliga personuppgifter) får inte behandlas i kreditupplysnings- verksamhet. 2 Senaste lydelse 2001:164. 3 Senaste lydelse 2001:164. Uppgifter om lagöverträdelser som innefattar brott, domar i brott- mål, straffprocessuella tvångsme- del eller administrativa frihetsbe- rövanden får inte utan medgivande av Datainspektionen behandlas i kreditupplysningsverksamhet. Ett medgivande som avses i andra stycket får lämnas endast om det finns synnerliga skäl. Vad som anges i andra stycket hindrar inte att uppgifter om betal- ningsförsummelser, kreditmissbruk eller näringsförbud behandlas i kreditupplysningsverksamhet. som innefattar brott, domar i brott- mål, straffprocessuella tvångsmedel den får inte utan medgivande av Datainspektionen behandlas i kre- givande får lämnas endast om det finns synnerliga skäl för det. Andra stycket hindrar inte att ser, kreditmissbruk eller närings- förbud behandlas i kreditupplys- Var och en har rätt att mot skälig En juridisk person har rätt att avgift hos den som bedriver kredit- mot skälig avgift hos den som be- ligt besked om huruvida det i verk- het få skriftligt besked om huru- samheten behandlas uppgifter om vida det i verksamheten behandlas Fysiska personer har rätt uppgifter om den juridiska per- att en gång per kalenderår få ett ska besked lämnas om uppgifter skall besked lämnas om a) vilka uppgifter som behand- a) vilka uppgifter b) ändamålen med fysisk person: varifrån uppgifterna c) ändamålen med behandlingen c) till vilka mottagare eller kate- gorier av mottagare som uppgif- d) till vilka mottagare eller kate- terna lämnas ut. gorier av mottagare som upp- gifterna lämnas ut. Bestämmelserna i första stycket Första stycket tillämpas inte i tillämpas inte i den utsträckning den utsträckning det skulle strida det skulle strida mot bestämmel- mot bestämmelserna i tryckfrihets- Bestämmelser om en fysisk per- 4 Senaste lydelse 2001:164. första stycket om en fysisk person skall göras skriftligen och vara sons rätt till tillgång till person- uppgifter och annan information finns i artiklarna 12 och 15 i EU:s dataskyddsförordning. När en kreditupplysning om en fysisk person lämnas ut, ska till den som avses med upplysningen och kostnadsfritt sändas ett skriftligt meddelande om 1.vem som bedriver kreditupp- lysningsverksamheten, 2.ändamålen med behandlingen, 3.de uppgifter, omdömen och råd som upplysningen innehåller om honom eller henne, 4.möjligheten att få rättelse av de uppgifter som rör honom eller henne, och 5.vem som har begärt upplys- ningen.