prop · H503216 · 2018-04-24 00:00:00 — Promemorians förslag avviker från regeringens förslag genom att enligt promemorians förslag ska regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få meddela föreskrifter även om vad en försäkringsdistributör ska iaktta för att uppfylla kravet på att utse en eller flera personer som ansvarar för att distributören fullgör sina skyldigheter när det gäller rutiner och riktlinjer. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. Svensk Försäkring anser att förslaget innebär en dubbelreglering för försäkringsföretagen såtillvida att vissa krav på rutiner och riktlinjer för intern kontroll av kunskap och kompe- tens m.m. redan följer av gällande rätt. Svensk Försäkring anser vidare att det bemyndigande som föreslås är alltför långtgående och oprecist. Skälen för regeringens förslag: Försäkringsdistributionsdirektivet ställer upp vissa krav på kunskap och kompetens, fortbildning och yrkes- utveckling och god vandel som försäkringsdistributörer och deras anställda bl.a. måste uppfylla för att distributören ska få tillstånd att bedriva försäkringsdistribution (se artikel 10.1–10.3 och avsnitten 7.2.2, 7.2.3 och 7.2.5). Motsvarande regler i försäkringsförmedlingsdirektivet (artikel 4.1 och 4.2) har genomförts i svensk rätt i bestämmelser i lagen om försäkringsförmedling (2 kap. 5 och 6 §§). Försäkringsrörelselagen innehåller liknande regler för försäkringsföretag (2 kap. 4 och 5 §§). Försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 10.8) innehåller emellertid även krav på att försäkrings- och återförsäkringsföretag ska godkänna, genomföra och regelbundet se över sina interna policyer och erforderliga interna förfaranden för att säkerställa att dessa krav (artikel 10.1–10.3) uppfylls fortlöpande. Företagen ska ta fram en funktion för att säkerställa ett korrekt genomförande av de policyer och förfaranden som godkänts. De ska vidare inrätta, upprätthålla och uppdatera register för all relevant dokumentation med avseende på uppfyllandet av dessa krav och på begäran av den behöriga myndigheten i hemmedlemsstaten lämna ut namnet på den person som ansvarar för nämnda funktion. Regler om intern kontroll finns både i lagen om försäkringsförmedling (2 kap. 6 § andra stycket) och i bestämmelserna om företagsstyrning i 2017/18:216 försäkringsrörelselagen (10 kap.). Försäkringsrörelselagen ställer upp ett krav på att ett försäkringsföretag ska säkerställa att den som ingår i styrelsen för företaget eller är verkställande direktör i det, eller är ersättare för någon av dem, eller som ansvarar för eller utför arbete i en central funktion i företaget, har de insikter och den erfarenhet som måste krävas av den som deltar i styrningen av ett försäkringsföretag och även i övrigt är lämplig för en sådan uppgift (10 kap. 5 § första stycket och 2 kap. 4 § första stycket 4). Försäkringsdistributionsdirektivet innehåller en liknande regel för försäkringsdistributörer, och innebär på så vis i viss mån en dubbelreglering såsom Svensk Försäkring påpekar. Reglerna i direktivet omfattar dock, förutom att de innehåller krav på ytterligare åtgärder, inte endast personer i ledande ställning utan även andra anställda och de är dessutom mer detaljerade. Såsom redogörs för i avsnittet om allmänna utgångspunkter (se avsnitt 5 ovan) syftar den nya lagen om försäkringsdistribution till att i alla delar genomföra försäkringsdistributionsdirektivet i svensk rätt i en ny lag. Kravet i direktivet bör därför införas i en motsvarande bestämmelse i den nya lagen. Kraven på rutiner och riktlinjer för intern kontroll bör gälla för försäkringsdistributörer generellt på samma sätt som kraven på kunskap och kompetens, fortbildning och yrkesutveckling och god vandel (artikel 10.1–10.3). En sådan utvidgning i förhållande till direktivet är, som nämns i avsnitt 9.2, tillåten eftersom direktivet endast syftar till att uppnå en minimigrad av harmonisering (se skäl 3). En försäkringsdistributör bör därför ha rutiner och riktlinjer för intern kontroll av att distributören och dess anställda uppfyller vissa krav på kunskap och kompetens, fortbildning och yrkesutveckling samt god vandel (se avsnitten 7.2.2, 7.2.3 och 7.2.5). Försäkringsdistributören bör vara skyldig att inrätta, upprätthålla och uppdatera register för dokumen- tation av de åtgärder som den vidtar för att uppfylla kraven samt utse personer som ansvarar för att distributören fullgör nämnda skyldigheter. Distributören bör på begäran av vara skyldig att lämna ut namnet på den eller de ansvariga personerna. De nu aktuella kraven på intern kontroll bör på motsvarande sätt som kraven på kunskap och kompetens m.m. vara anpassade efter arten av den verksamhet som bedrivs (jfr artikel 10.1–10.3). Vilka åtgärder en försäkringsdistributör ska vidta för att uppfylla kraven på interna rutiner och riktlinjer bör preciseras i föreskrifter på lägre nivå än lag. Regeringen eller den myndighet som regeringen be- stämmer bör därför få meddela föreskrifter om vad försäkringsdistribu- tören ska iaktta för att uppfylla dessa krav. Regeringen instämmer således med Svensk Försäkring att bemyndigandet bör avgränsas i förhållande till promemorians förslag. 9.7Interna rutiner för produktgodkännande Regeringens förslag: En försäkringsdistributör som utvecklar försäkringsprodukter för distribution till kunder ska fastställa, tillämpa och löpande se över en process för godkännande av de försäkrings- produkter som den utvecklar. Processen ska även avse betydande för- ändringar av befintliga försäkringsprodukter. En försäkringsprodukt eller en betydande förändring av en försäkringsprodukt ska godkännas enligt processen innan den marknadsförs eller distribueras till kunder (produktgodkännande). I processen för produktgodkännande ska det anges en fastställd målgrupp av slutkunder för en försäkringsprodukt. I processen ska alla relevanta risker för målgruppen bedömas och det ska prövas om den avsedda strategin för distribution av försäkringsprodukten är lämplig för målgruppen. Alla rimliga åtgärder ska vidtas för att försäkrings- produkter ska distribueras till den avsedda målgruppen. En försäkringsdistributör ska i sin process för produktgodkännande regelbundet se över de försäkringsprodukter som den erbjuder eller marknadsför. Försäkringsdistributören ska vid översynen beakta vilka händelser som skulle kunna väsentligt påverka riskerna för produktens målgrupp. Försäkringsdistributören ska även bedöma om en försäkringsprodukt fortfarande motsvarar målgruppens behov och om den avsedda distributionsstrategin är lämplig. Processen för produktgodkännande ska vara proportionerlig och ändamålsenlig i förhållande till de försäkringsprodukter som ska distribueras. Distribution av försäkring mot stora risker ska inte omfattas av kraven om produktgodkännande. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Promemorians förslag avviker från regeringens förslag genom att enligt promemorians förslag ska endast försäkringsföretag, och inte alla försäkringsdistributörer, i sin process för produktgodkännande regel- bundet se över de försäkringsprodukter som företaget erbjuder eller marknadsför. Enligt promemorians förslag ska regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få meddela föreskrifter om vad försäkringsdistributören ska iaktta för att uppfylla kravet i fråga om produktgodkännande. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. vid anser att det tydligare bör framgå av lagtexten att processen för produktgodkännande ska syfta till att ta fram produkter som är väl lämpade alternativt ändamålsenliga för kunden. Svenska försäkrings- förmedlares förening (SFM) anser att lagtexten behöver ändras i förhållande till promemorians förslag så att det tydliggörs att bestämmel- serna inte är tillämpliga på annat än konsumentförsäkringsavtal. SFM anser också att det tydligare behöver framgå att huvudansvaret för att uppfylla kraven åvilar försäkringsföretaget, om inte annat anges. SFM anser vidare att det i lagtexten tydligt måste framgå att föreskrifter meddelade enligt bemyndigandet inte ska få gå utöver reglerna i direktivet eller bestämmelser i delegerade akter. Skälen för regeringens förslag: I försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 25) finns det regler om det som i försäkringsbranschen ibland benämns NPAP eller Approval Process, dvs. en process för godkännande av nya försäkringsprodukter. I direktivet finns två grund- läggande krav: att en försäkringsdistributör som utvecklar försäkrings- 2017/18:216 produkter till försäljning till kunder ska ha process för godkännande av nya försäkringsprodukter och att varje ny försäkringsprodukt och betydande anpassning av en existerande försäkringsprodukt ska god- kännas i enlighet med den processen innan den marknadsförs eller distribueras till kunder (artikel 25.1 första stycket). Processen ska vara proportionerlig och ändamålsenlig i förhållande till en försäkrings- produkts art (artikel 25.1 andra stycket). I direktivet regleras innehållet i processen för produktgodkännande närmare (artikel 25.1 tredje stycket). Processen ska för varje ny försäkringsprodukt ange den marknad – målmarknaden – som produkten ska riktas till. Därutöver ska alla relevanta risker för målmarknaden bedömas, liksom frågan om den avsedda distributionsstrategin är förenlig med målmarknaden. Under processen ska alla rimliga åtgärder vidtas för att se till att försäkringsprodukten distribueras till målmarknaden. Försäkringsföretag ska förstå och regelbundet se över sina försäkringsprodukter för att bedöma om en produkt är förenlig med målmarknadens behov och om den avsedda distributionsstrategin är lämplig (artikel 25.1 fjärde stycket). Reglerna om produktgodkännande ska inte tillämpas när det gäller för- säkringar mot stora risker (artikel 25.4). Kommissionen får anta delegerade akter för att specificera reglerna om produktgodkännande (artikel 25.2 i direktivet). Kommissionen har antagit en delegerad förordning, kommissionens delegerade förordning (EU) 2017/2358 av om komplettering av Europa- parlamentets och rådets direktiv (EU) 2016/97 vad gäller produkttillsyns- och styrningskrav för försäkringsföretag och försäkringsdistributörer, i det följande benämnd den delegerade förordningen. Reglerna om produktgodkännande i försäkringsdistributionsdirektivet bör genomföras i svensk rätt i motsvarande bestämmelser i den nya lagen om försäkringsdistribution. I lagen bör termen målgrupp användas i stället för målmarknad, eftersom den förra termen enligt regeringens uppfattning är tydligare. I lagen bör även termen försäkringsprodukt användas eftersom den tar sikte på en typ av försäkringskontrakt snarare än individuella försäkringsavtal. Vidare bör ett krav på produkt- godkännande gälla för ändringar av en befintlig försäkringsprodukt snarare än en anpassning av den. Reglerna i direktivet får uppfattas på så sätt att det är ändringar av en försäkringsprodukt som ska underkastas ett krav på produktgodkännande. Lagrådet anser att uttrycket produktgodkännande är något missvisande och att termen godkännande närmast kan ge intryck av att det avser ett beslut av en myndighet eller av ett annat från försäkringsdistributören fristående organ. Lagrådet påpekar att det med hänsyn till direktivet och den delegerade förordningen kan vara svårt att ersätta uttrycket. Enligt Lagrådets mening bör dock åtminstone rubriken närmast före de nu aktuella bestämmelserna i den nya lagen kompletteras så att det framgår att produktgodkännandet är ett internt förfarande. Lagrådet anser att rubriken kan formuleras ”Intern process för produktgodkännande”. Enligt regeringens uppfattning bör samma uttryck användas i bestäm- melserna i den nya lagen som i direktivet och den delegerade förord- ningen. Uttrycket ”produktgodkännande” bör därför inte ersättas med något annat uttryck. Regeringen anser dock att i lagen bör rubriken närmast före bestämmelserna utformas i enlighet med Lagrådets förslag. Förslaget innebär att de nu aktuella kraven ska tillämpas på försäk- ringsdistributörer som utvecklar försäkringsprodukter för distribution till kunder. Det motsvarar i huvudsak det som anges i försäkrings- distributionsdirektivet. Regeringen anser dock att det finns anledning att i den nya lagen ange att de försäkringsdistributörer som är skyldiga att fastställa, tillämpa och löpande se över en process för godkännande av de försäkringsprodukter som utvecklas, också ska vara skyldiga att regel- bundet se över de försäkringsprodukter som de erbjuder eller marknads- för. Det innebär en avvikelse i förhållande till såväl direktivet som promemorians förslag, där det anges att endast försäkringsföretag ska vara skyldiga att regelbundet se över sina försäkringsprodukter. Eftersom det som anges i direktivet utgör en minimireglering är denna avvikelse förenlig med direktivet. Att även försäkringsförmedlare som är skyldiga att administrera en godkännandeprocess också ska vara skyldiga att utföra regelbunden översyn är dessutom i överensstämmelse med det som anges i den delegerade förordningen (se artiklarna 3, 4 och 7). De nu aktuella kraven i försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 25) ska gälla vid utveckling av försäkringsprodukter utan undantag. Det finns därför inte förutsättning för att de, som SFM föreslår, enligt den nya lagen om försäkringsdistribution endast ska gäller beträffande konsumentförsäkringsavtal. Som konstateras ovan ska kraven i dock inte tillämpas på försäkringsprodukter som utgör försäkringar mot stora risker. vid anser att det tydligare bör framgå av lagtexten att processen för produktgodkännande ska syfta till att ta fram produkter som är väl lämpade alternativt ändamålsenliga för kunden, detta för att det inte ska räcka för en försäkringsdistributör att redovisa en bra process utan att processen också leder till bra produkter. Regeringen konstaterar att enligt förslaget innebär processen för produktgodkännande att alla relevanta risker för målgruppen ska bedömas och det ska prövas om den avsedda strategin för distribution av försäkringsprodukten är lämplig för målgruppen. Vid den regelbundna översynen ska det bl.a. göras en bedömning av om en försäkringsprodukt fortfarande motsvarar målgruppens behov och om den avsedda distributionsstrategin är lämplig. Regeringen anser därmed att de krav som ställs enligt förslaget bör säkerställa att processen leder till lämpliga och ändamålsenliga produkter, och att det därför inte finns skäl att precisera dessa krav ytterligare i den nya lagen. Enligt den delegerade förordningen ska processen för produkt- godkännande dokumenteras och finnas tillgänglig hos försäkrings- distributören (artikel 4.2). Det är alltså inte tillräckligt att en sådan process bara är informell och i praktiken tillämpas utan att vara tydligt preciserad i någon form av styrande dokument. Om begär att få ta del av processen för produktgodkännande inom ramen för sin tillsyn, ska distributören kunna förse inspektionen med dokument där processen framgår. I den delegerade förordningen finns bestämmelser som närmare reglerar vad en försäkringsdistributör ska iaktta för att uppfylla kraven i fråga om produktgodkännande. Regeringen anser därför att det inte 2017/18:216 finns något behov av ett bemyndigande för regeringen eller den myndig- het som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter på samma om- råde. Regeringens förslag: En försäkringsdistributör som utvecklar försäkringsprodukter för distribution till kunder ska lämna tillräcklig information om sina försäkringsprodukter till de övriga försäkrings- distributörer som ska distribuera produkterna. En försäkringsdistributör som distribuerar försäkringsprodukter som distributören inte själv utvecklar ska ha rutiner för att få tillgång till sådan information som den som utvecklar produkterna ska lämna. Försäkringsdistributören ska skaffa sig god kännedom om de distri- buerade försäkringsprodukterna och om de målgrupper som fastställts. Distribution av försäkring mot stora risker ska inte omfattas av kraven om produktinformation och produktkännedom. Promemorians förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Promemorians förslag avviker från regeringens förslag genom i promemorians förslag finns inte något undantag från kraven på produkt- information och produktkännedom vid distribution av försäkring mot stora risker. Enligt promemorians förslag ska regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer få meddela föreskrifter om vad försäkringsdistributören ska iaktta för att uppfylla kravet i fråga om produktinformation och produktkännedom. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anser att informationen också ska lämnas till sådana mellanhänder som medverkar till att försäkringsavtal ingås även om de inte är försäkringsdistributörer. Svensk Försäkring anser att det behöver tydliggöras att kraven inte ska tillämpas på försäkringsprodukter som utgör försäkringar mot stora risker. Svenska försäkringsförmedlares förening (SFM) framför samma synpunkter som när det gäller förslaget i avsnitt 9.7. Skälen för regeringens förslag: I försäkringsdistributionsdirektivet ställs krav på att de försäkringsdistributörer – försäkringsförmedlare och försäkringsföretag – som utvecklar försäkringsprodukter ska ge var och en av sina distributörer all erforderlig information om försäkrings- produkten och processen för produktgodkännande, inbegripet målmark- naden för försäkringsprodukten (artikel 25.1 femte stycket). I direktivet finns ett korresponderande krav på att de försäkringsdistributörer som inte själva utvecklar försäkringsprodukter ska införa system för att erhålla den information som de produktutvecklande försäkrings- distributörerna är skyldiga att tillhandahålla (artikel 25.1 sjätte stycket). Vidare krävs att de försäkringsdistributörer som inte utvecklar försäk- ringsprodukter ska förstå egenskaperna hos de försäkringsprodukter de distribuerar samt vilken en produkts målmarknad är. De nu aktuella reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet bör genom- föras i svensk rätt i motsvarande bestämmelser i den nya lagen om anser att det bör införas ett krav på att informationen Prop. 2017/18:216 också ska lämnas till sådana mellanhänder som inte utgör försäkrings- distributörer men som medverkar till att försäkringsavtal ingås. Regeringen anser dock inte att det har framkommit tillräckliga skäl för att i detta avseende i svensk rätt införa krav som går utöver dem som anges i direktivet. Som Svensk Försäkring påpekar ska dock de nu aktuella kraven inte gälla distribution av försäkringar mot stora risker (se artikel 25.4 i direktivet och avsnitt 9.7). När det gäller synpunkterna från SFM hänvisar regeringen till vad som anförs beträffande motsvarande synpunkter i fråga om förslagen i avsnitt 9.7. I den delegerade förordningen finns bestämmelser som närmare reglerar vad en försäkringsdistributör ska iaktta för att uppfylla kraven i fråga om produktinformation och produktkännedom. Regeringen anser därför att det inte finns något behov av ett bemyndigande för regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer att meddela föreskrifter på samma område. Regeringens förslag: När en försäkringsdistributör erbjuder en kund att ingå ett försäkringsavtal tillsammans med en annan tjänst eller en produkt (korsförsäljning) eller som ett villkor för överenskommelsen (kopplingsförbehåll) och försäkringsavtalet är av underordnad betydelse, ska distributören erbjuda kunden att i stället köpa den andra tjänsten eller produkten utan att ingå försäkringsavtalet. Detta ska inte gälla om försäkringsavtalet erbjuds tillsammans med 1. investeringstjänster och investeringsverksamheter enligt lagen om 2. ett betalkonto med grundläggande funktioner som avses i betal- Regeringens bedömning: Det som anges i försäkringsdistributions- direktivet om att distribution av försäkringsprodukter som täcker flera risker inte får förhindras kräver inte någon lagstiftningsåtgärd. Promemorians förslag och bedömning överensstämmer i sak med regeringens förslag och bedömning. Remissinstanserna tillstyrker förslaget och bedömningen eller har inget att invända mot dem. Skälen för regeringens förslag och bedömning: Försäkrings- distributionsdirektivet innehåller regler om det som i direktivet benämns korsförsäljning, dvs. när försäkringar tillhandahålls tillsammans med andra produkter och tjänster (artikel 24). I direktivet finns även regler om information som vid korsförsäljning ska lämnas till en kund (artikel 24.1 De reglerna behandlas i avsnitt 10.8. I direktivet finns därutöver regler om vad som ska gälla för korsförsälj- ning och om s.k. kopplingsförbehåll, dvs. när det ställs som villkor för att kunden ska få köpa en viss tjänst att kunden också köper en annan tjänst (artikel 24.3). Huvudregeln är att en försäkringsdistributör som erbjuder en försäkring som är underordnad en annan tjänst eller en produkt måste erbjuda kunden att köpa tjänsten eller produkten I vissa fall är dock kopplingsförbehåll tillåtna. när en försäkring är underordnad en investeringstjänst eller investerings- verksamhet som avses i MiFID II, när en försäkring ett kreditavtal som avses och 2014/17/EU av om konsumentkreditavtal som avser bostadsfastighet och om ändring av direktiven /48/EG och 2013/36/EU och förordning (EU) nr 1093/2010 (bolånedirektivet) eller när en försäkring är underordnad ett betalkonto som avses i Europa- parlamentets och rådets direktiv /92/EU av om jämförbarhet för avgifter som avser betalkonto, byte av betalkonto och tillgång till betalkonto med grundläggande funktioner (betalkonto- Europeiska försäkrings- och tjänstepensionsmyndigheten (Eiopa) får enligt försäkringsdistributionsdirektivet (artikel 24.4) utforma riktlinjer för granskning och tillsyn av metoder för korsförsäljning och situationer när korsförsäljning inte är förenlig med en försäkringsdistributörs skyldigheter enligt den grundläggande regeln att en försäkringsdistributör alltid ska agera hederligt, rättvist och professionellt i sina kunders bästa intresse (artikel 17.1). Reglerna om korsförsäljning får dock inte förhindra distribution av försäkringsprodukter som täcker flera risker (artikel 24.5). Medlemsstaterna ska se till att en försäkringsdistributör alltid specificerar kundens krav och behov när det sker korsförsäljning (artikel 24.6). Slutligen anges att medlemsstaterna har rätt att behålla eller anta striktare bestämmelser om korsförsäljning eller ingripa mot korsförsäljning om de kan visa att den verksamheten är negativ för konsumenterna (artikel 24.7). De grundläggande reglerna om korsförsäljning och om förbud mot kopplingsförbehåll i försäkringsdistributionsdirektivet bör genomföras i svensk rätt i bestämmelser i den nya lagen om försäkringsdistribution. försäkringsdistributör ska vara skyldig att erbjuda kunden att köpa en annan tjänst eller produkt utan att teckna en försäkring, om försäkringen är av underordnad betydelse och försäkringsavtalet erbjuds tillsammans med tjänsten eller produkten eller som ett villkor för överenskommelsen. Det bör understrykas att detta bara gäller den situationen när en försäkring är en underordnad del av överenskommelsen. Även de regler i direktivet som tillåter kopplingsförbehåll, i fråga om betalkonton samt investeringstjänster och investeringsverksamheter, bör genomföras i bestämmelser i lagen om försäkringsdistribution. försäkringsförmedlare ska därför få ställa som villkor för en överens- kommelse att en kund tecknar en försäkring, om försäkringen är en underordnad del av ett paket som också består av ett betalkonto enligt lagen (2010:751) om betaltjänster eller investeringstjänster och investeringsverksamheter enligt lagen om värdepappersmarknaden. Däremot bör reglerna i försäkringsdistributionsdirektivet om att tillåta kopplingsförbehåll när det gäller kreditavtal som avses i bolånedirektivet