prop · H50377 · 2018-01-30 00:00:00 — objektiva, icke-diskriminerande och proportionella. daren ska vidare, så snart han eller hon mottagit ett betalningsinstrument, vidta alla rimliga åtgärder för att skydda sina personliga säkerhets- behörighetsuppgifter (artikel 69.1 a och 69.2). det gäller leverantörer av kontoinformationstjänster (artikel 33.2). I skälen till andra betaltjänstdirektivet anges att de villkor eller andra skyldigheter som betaltjänstleverantörerna ålägger betaltjänstanvändarna när det gäller att hålla personliga behörighetsfunktioner säkra inte bör vara formulerade så att de hindrar betaltjänstanvändarna från att utnyttja tjänster som tillhandahålls av andra betaltjänstleverantörer, som t.ex. konto- informationstjänster (skäl 69). Reglerna i direktivet om betaltjänstanvändarens skyldighet att skydda sina personliga behörighetsfunktioner föreslås genomföras i svensk rätt i bestämmelser i betaltjänstlagen (se avsnitt 8.3.2). hänvisningen i direktivet till att regeln även gäller för leverantörer av kontoinformationstjänster, i ljuset av nämnda skäl till direktivet, bör Prop. 2017/18:77 tolkas så att en betaltjänstanvändare som använder sig av sådana tjänster är skyldig att skydda de personliga behörighetsfunktioner som följer med ett betalningsinstrument, men att de villkor som gäller för betalningsinstru- mentet inte får hindra användaren från att använda sig av en kontoinforma- tionstjänst. I avsnitt 7.3.8 föreslås en bestämmelse i betaltjänstlagen som innebär att en betaltjänstanvändare ska ha rätt att använda kontoinforma- tionstjänster. Regeringen anser därför att det inte krävs någon ytterligare bestämmelse i den lagen för att genomföra de nu aktuella reglerna i direktivet. Även reglerna i andra betaltjänstdirektivet om operativa risker, säker- hetsrisker och autentisering (artiklarna 95–98) gäller för leverantörer av kontoinformationstjänster. Dessa regler behandlas i avsnitt 11. I likhet med första betaltjänstdirektivet innehåller andra betaltjänst- direktivet regler om de olika aktörernas ansvar vid en obehörig transak- tion, t.ex. när ett kontokort har använts obehörigen för inköp. Reglerna i första betaltjänstdirektivet om ansvar vid obehöriga transaktioner har i svensk rätt genomförts i lagen om obehöriga transaktioner med betal- ningsinstrument. Även reglerna om vilka förpliktelser en betaltjänst- användare med ett betalningsinstrument har i förhållande till betaltjänst- leverantören som har utfärdat instrumentet har genomförts i den lagen. Reglerna i första betaltjänstdirektivet om vilka skyldigheter som gäller för den leverantör som utfärdar ett betalningsinstrument har i stället genom- förts i betaltjänstlagen. Reglerna i första och andra betaltjänstdirektivet på detta område överensstämmer i stora delar. I andra betaltjänstdirektivet har det dock tillkommit regler om ansvaret vid en obehörig transaktion när en leverantör av betalningsinitieringstjänster har medverkat vid transak- tionen. Dessutom har reglerna om självrisk fått en delvis ändrad lydelse. I avsnitt 8 behandlas reglerna i andra betaltjänstdirektivet om betaltjänst- användarens och betaltjänstleverantörens skyldigheter i samband med utgivning och användning av betalningsinstrument samt om ansvars- fördelningen vid obehöriga transaktioner. I avsnitt 8.2 behandlas frågan om reglerna bör genomföras i två olika lagar, vilket är fallet , eller om de i stället bör samlas i betaltjänstlagen. 2017/18:77 8.2 Reglerna i andra betaltjänstdirektivet bör Regeringens förslag: De bestämmelser som i svensk rätt genomför reglerna i andra betaltjänstdirektivet om skyldigheter i samband med utgivande och användande av betalningsinstrument samt om ansvar vid obehöriga transaktioner ska samlas i betaltjänstlagen. Bestäm- melserna i lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument ska föras över till ett eget kapitel i betaltjänstlagen. Lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument ska upphävas. Utredningens förslag överensstämmer i huvudsak med regeringens förslag. Utredningens förslag avviker från regeringens förslag genom att i utredningens förslag tas bestämmelserna om obehöriga transaktioner inte in i ett eget kapitel i betaltjänstlagen. Remissinstanserna: Flertalet remissinstanser tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot det. anser att den föreslagna placeringen av bestämmelserna, i ett kapitel med främst näringsrättsliga regler, gör de konsumentrelevanta reglerna onödigt svårtillgängliga och att det bör övervägas att i stället samla dem i ett eget kapitel i betal- tjänstlagen. , som välkomnar förslaget, anser att det är av vikt att begränsa antalet lagar på det finansiella området och att det kan finnas ett värde även för konsumenterna i att samla de bestäm- melser som genomför andra betaltjänstdirektivet i en och samma lag. Skälen för regeringens förslag Nuvarande reglering och frågan om bestämmelsernas placering Som redogörs för i avsnitt 8.1 har reglerna i första betaltjänstdirektivet om vilka förpliktelser en betaltjänstanvändare har i förhållande till en betaltjänstleverantör som har utfärdat ett betalningsinstrument i svensk rätt genomförts i en särskild lag: lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument. Som skäl för denna ordning anförde regeringen bl.a. att reglerna om betalningsansvar är av stor praktisk betydelse, att de är avsedda att skydda konsumenter och att det finns ett värde i att de är lättillgängliga (jfr prop. 2009/10:122 s. 12 f.). I lagrådsremissen föreslås att lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument ska upphävas och att bestämmelserna i den lagen ska föras över till betaltjänstlagen. Lagrådet anser att det skulle vara mer lämpligt att behålla lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument och göra erforderliga ändringar i den lagen. För det fall lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument inte behålls, anser Lagrådet att det i varje fall bör prövas om reglerna om obehöriga transaktioner, som även förordar, kan placeras i ett eget kapitel i betaltjänst- lagen. Regeringen anser att det ur ett konsumentperspektiv visserligen kan vara en fördel att reglerna om kontohavarens ansvar i händelse av obehöriga transaktioner samlas i en lag. Det kan dock, som advokatsamfund påpekar, finnas ett värde även för konsumenter att samla de bestämmelser som genomför andra betaltjänstdirektivet i en och samma lag. För en sådan lösning talar särskilt att direktivet innehåller nya regler som även gäller ansvaret för obehöriga transaktioner när en leverantör av betalningsinitieringstjänster medverkar vid transaktionen samt när betalningsmottagaren eller dennes betaltjänstleverantör inte krävt stark kundautentisering (artiklarna 73.1 och 73.2 samt 74.2). Att dela upp dessa bestämmelser mellan lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument och betaltjänstlagen gör, enligt regeringens uppfattning, inte lagstiftningen mer lättillgänglig för konsumenterna och det framstår inte heller i övrigt som ändamålsenligt. Även bestämmelserna om betaltjänstanvändarens respektive betaltjänstleverantörens skyldig- heter vid utgivning och användning av betalningsinstrument är uppdelade mellan de två lagarna. Regleringen i denna del blir mer överskådlig om den samlas i en lag. Sammantaget anser regeringen, i likhet med utredningen, att reglerna i andra betaltjänstdirektivet på detta område bör samlas i betaltjänstlagen. Nästa fråga är om de aktuella bestämmelserna, som Lagrådet och förordar, bör placeras i ett eget kapitel i betaltjänst- lagen. De främsta argumenten för en sådan placering är att bestämmel- serna har stor praktisk betydelse varför det är angeläget att de är så lättillgängliga och överskådliga som möjligt. Lagrådet påpekar även att en placering i 5 kap. som i lagrådsremissens förslag innebär att bestämmelsen i betaltjänstlagen om befrielse från ansvar i fall av osedvanliga eller oförutsägbara omständigheter (5 kap. 32 §) blir tillämplig i situationer när en obehörig transaktion har skett, trots att någon sådan reglering inte finns i lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument. Regeringen instämmer i huvudsak med vad Lagrådet anför när det gäller denna fråga. De bestämmelser som rör ansvarsfördelningen efter att en obehörig transaktion har skett bör tas in i ett eget kapitel i betaltjänstlagen. När det däremot gäller den bestämmelse som rör kontohavaren eller betaltjänstanvändarens skyldigheter med avseende på ett betalningsinstrument (4 § lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument), bör denna tas in i 5 kap. betaltjänstlagen, eftersom det finns ett värde att där samla bestämmelserna om betaltjänst- användarens respektive betaltjänstleverantörens skyldigheter vid utgiv- ning och användning av betalningsinstrument. Lagrådet tar även upp frågan om tillämpningsområdet för bestämmel- serna om obehöriga transaktioner, och därmed konsumentskyddet, möjligen blir snävare genom att bestämmelserna samlas i betaltjänstlagen. I detta sammanhang framhåller Lagrådet de undantag som görs i betaltjänstlagen för vissa transaktioner och lagens definition av betal- tjänstleverantör. I betaltjänstlagen anges vissa transaktioner som är undantagna från lagens tillämpningsområde (1 kap. 7 §). Ingen av de angivna transak- tionerna torde i något fall genomföras med hjälp av ett betalnings- instrument, varför de inte skulle omfattas av tillämpningsområdet för lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument (se 1 §). I andra betaltjänstdirektivet finns emellertid även ett undantag som gäller för mindre betalningar för inköp av digitalt innehåll (artikel 3 l). sådan transaktion skulle genomföras med hjälp av t.ex. en personlig kod torde den, som Lagrådet påpekar, omfattas av tillämpningsområdet för lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument. betaltjänstdirektivet tog motsvarande undantag sikte på situationen att leverantören tillför ett mervärde. Eftersom en sådan tjänst inte utgör en betaltjänst ansåg regeringen vid genomförandet av det direktivet att undantaget var överflödigt och inte behövde tas in i betaltjänstlagen 2009/10:220 s. 118). Eftersom undantaget har ändrats till att i andra betaltjänstdirektivet även omfatta situationer när leverantören enbart agerar som mellanhand föreslås i avsnitt 6.3.4 att ett motsvarande undantag tas in i betaltjänstlagen. Med hänsyn till att det aktuella undantaget endast gäller för mindre transaktioner som inte överstiger ett värde om – vilket motsvarar den självrisk som kontohavaren ändå kan få stå för (se närmare om detta i avsnitt 8.4.4) – anser regeringen att detta undantag även bör gälla med avseende på bestämmelserna om obehöriga transaktioner. inte att det finns anledning att reglera ansvaret för obehöriga transak- tioner när det gäller dessa transaktioner. Det innebär att allmänna fordringsrättsliga principer gäller i dessa situationer. följer bl.a. att en betaltjänstanvändare som utgångspunkt inte ansvarar för en obehörig transaktion (se prop. 2009/10:122 s. 23). När det gäller frågan om vilka företag som omfattas av betaltjänst- lagens definition av betaltjänstleverantör kan konstateras att definitionen motsvarar den i andra betaltjänstdirektivet (se 1 kap. 3 § betaltjänstlagen och artikel 4.1 i direktivet). Som Lagrådet framhåller omfattas även den som inte har rätt att tillhandahålla sådana tjänster – men ändå gör det –av tillämpningsområdet för lagen om obehöriga transaktioner med Dessa kommer dock enligt lagrådsremissens förslag inte att omfattas av bestämmelserna om obehöriga transaktioner i I likhet med Lagrådet anser regeringen att det finns goda skäl att ge konsumenterna ett motsvarande skydd som betaltjänstlagen ger i den situationen. Som Lagrådet påpekar kan detta ske genom exempelvis analogisk tillämpning av lagens bestämmelser på de avtal som faller utanför det uttryckliga tillämpningsområdet eller med stöd av 36 § lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (i det följande benämnd avtalslagen). dessa frågor bör bedömas i ett enskilt fall bör enligt regeringen överlåtas Lagrådet anser vidare att det bör utvecklas vilken betydelse reglerna om obehöriga transaktioner i betaltjänstlagen är tänkta att få i fråga om ansvar för obehöriga transaktioner i internationella situationer och hur bestämmelserna förhåller sig till regleringen i och rådets förordning (EG) nr 593/2008 av om tillämplig lag för avtalsförpliktelser (I-förordningen). avsnitt 6.2 ska betaltjänstlagen tillämpas på betaltjänster som tillhanda- hålls i och utförs inom EES (1 kap. 1 §). innebär detta en skillnad i förhållande till lagen om obehöriga transak- tioner med betalningsinstrument som inte innehåller någon reglering om lagens tillämplighet i internationella situationer. Det bör därför närmare undersökas i vilken utsträckning lagrådsremissens förslag i praktiken medför en förändring när det gäller tillämpligheten av reglerna om obehöriga transaktioner i internationella situationer. I vilken utsträckning svensk rätt ska tillämpas vid en internationell lagkonflikt avgörs i första hand utifrån I-förordningen. Enligt I-förordningen ska avtal som ingås av en konsument med en närings- idkare vara underkastade lagen i det land där konsumenten har sin vanliga vistelseort under förutsättning att näringsidkaren bedriver verk- samhet där eller på något sätt riktar sin verksamhet dit (artikel 6). Detta innebär enligt regeringen att det vid tillhandahållande av betaltjänster i konsumentförhållanden i de flesta fall bör vara en förutsättning att betal- tjänsten tillhandahålls i för att svensk rätt ska vara tillämplig. Även betaltjänstlagen kräver för sin tillämplighet att betaltjänsten ska tillhandahållas i . För att betaltjänstlagen ska vara tillämplig gäller därutöver att betalningstransaktionen ska ha utförts inom EES. En betalningstransaktion kan vara utförd inom EES även om en del av transaktionen – t.ex. den del som avser en betalningsmottagare och dennes betaltjänstleverantör – utförs i ett land utanför EES (jfr 1 kap. 1 § betaltjänstlagen och artikel 2.3 och 2.4 i andra betaltjänstdirektivet). Även om betalningsmottagaren vid en obehörig transaktion finns utanför EES kommer således, om kontohavarens betaltjänstleverantör tillhanda- hållit betaltjänsten i , transaktionen vara utförd inom EES och betaltjänstlagen vara tillämplig. Regeringen gör mot denna bakgrund bedömningen att det inte innebär någon inskränkning av praktisk betydelse av tillämpningsområdet i internationella situationer om bestämmelserna överförs till betaltjänstlagen. Tillämpningsområdet för bestämmelserna om obehöriga transaktioner bör i övrigt i huvudsak överensstämma med vad som gäller enligt lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument. Som fram- går i avsnitt 5.3.15 omfattar den nya definition av obehöriga transak- tioner som föreslås i betaltjänstlagen dock inte enbart transaktioner som har genomförts med ett betalningsinstrument, utan även andra transak- tioner som genomförts utan samtycke från innehavaren av ett konto eller någon annan som enligt kontoavtalet är behörig att använda kontot. Det betyder att enligt förslaget blir tillämpningsområdet för vissa av bestämmelserna vidare än i det nuvarande regelverket. Som framgår i avsnitt 6.3.3 bör, liksom , även betalningsinstrument som används i ett begränsat nätverk omfattas av bestämmelserna om obehöriga transak- tioner trots att dessa betalningsinstrument i övrigt är undantagna från betaltjänstlagens tillämpningsområde. Liksom enligt nuvarande ordning bör bestämmelserna gälla i förhållande till både konsumenter och näringsidkare, men vara tvingande till konsumentens förmån (se avsnitt 6.5). När det gäller terminologin i lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument används kontohavare som beteckning på den som ingått ett avtal med en betaltjänstleverantör. Lagrådet föreslår att denna beteckning behålls. Termen betalare passar inte i sammanhanget, framför allt med hänsyn till den definition av denna term som finns i betaltjänst- lagen (1 kap. 4 §), och som bygger på att det rör sig om en godkänd Regeringen instämmer i Lagrådets bedömning att termen kontohavare bör användas i bestämmelserna om obehöriga transaktioner för att identifiera den som innehar det konto från vilket en obehörig transaktion har skett. Lagrådet påpekar även att termen konto bör användas i stället för betalkonto, för att tydliggöra att bestämmelserna om obehöriga trans- aktioner inte bara avser obehöriga transaktioner från det som i (se prop. 92–94). Regeringen instämmer med Lagrådet. I andra betaltjänstdirektivet används uttrycken bedrägligt beteende (skäl 71), bedrägeri (artikel 73.1) andra stycket a), vilket kan jämföras med den engelska språkversionen där uttrycken fraudulent behaviour (skäl 71), fraud (artikel 73.1) och stycket a) används. regeringens uppfattning är det inte oproblematiskt att använda ett uttryck i stället uttrycket svikligt handlande (7 §). Enligt regeringens mening är detta uttryck, som anknyter till avtalslagen (30 §), mer ändamålsenligt i förhållande till syftet med direktivet. Uttrycket är välbekant för de professionella aktörerna på området eftersom det används i de allmänna avtalsvillkoren hos flertalet av dessa. Uttrycket svikligt förfarande bör därför användas i de bestämmelser som enligt förslagen i denna proposition ska föras över till betaltjänstlagen. 8.3Skyldigheter vid utgivning och användning av betalningsinstrument 8.3.1Villkor för utgivning och användning av betalningsinstrument Regeringens förslag: Betaltjänstleverantören ska se till att villkoren för utgivning och användning av betalningsinstrument är objektiva, icke-diskriminerande och proportionella. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: I andra betaltjänstdirektivet före- skrivs att betaltjänstanvändare som har rätt att använda ett betalnings- instrument ska använda det i enlighet med villkoren för utgivande och användning av betalningsinstrumentet, som måste vara objektiva, icke- diskriminerande och proportionella (artikel 69.1 a). Det finns inte något motsvarande krav i första betaltjänstdirektivet. Betaltjänstleverantörens skyldigheter avseende ett betalningsinstru- ment regleras i betaltjänstlagen (5 kap. 5 §). I denna bestämmelse finns inte några krav som motsvarar de nya kraven i andra betaltjänst- Ett sådant krav bör därför införas. I direktivet är kraven på objektivitet, icke-diskriminering och propor- Prop. 2017/18:77 tionalitet allmänt hållna. Regeringen gör emellertid bedömningen, mot bakgrund av vad som anges i skälen till direktivet (skäl 69), att kraven innebär att leverantören i villkoren inte får ställa krav på betaltjänst- användaren som begränsar användningen av betalningsinstrumentet mer än vad som behövs för att t.ex. skydda de personliga behörighetsfunk- tionerna så att risken för bedrägerier eller andra former av missbruk minskar. Villkoren får inte heller hindra användaren från att använda sig av andra betaltjänstleverantörers tjänster, som t.ex. leverantörer av betal- ningsinitieringstjänster eller kontoinformationstjänster. Huruvida en betaltjänstleverantörs villkor för utgivning och användning av betalnings- instrument i det enskilda fallet uppfyller de angivna kraven får prövas av och ytterst avgöras i rättstillämpningen. Regeringens förslag: Betaltjänstanvändaren ska –skydda de personliga behörighetsfunktioner som är knutna till betalningsinstrumentet, –vid vetskap om att betalningsinstrumentet har kommit bort eller obehörigen använts anmäla detta till betaltjänstleverantören, och –i övrigt följa de villkor som enligt avtalet gäller för användning av betalningsinstrumentet. Betaltjänstleverantören ska se till att de personliga behörighets- funktioner som är knutna till betalningsinstrumentet inte görs tillgäng- liga av leverantören för andra än den betaltjänstanvändare som har rätt att använda betalningsinstrumentet. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot Skälen för regeringens förslag: Enligt andra betaltjänstdirektivet ska betaltjänstanvändare som har rätt att använda ett betalningsinstrument använda betalningsinstrumentet i enlighet med villkoren för utgivande och användning av betalningsinstrumentet och utan onödigt dröjsmål underrätta betaltjänstleverantören, eller den enhet som den senare angett, så snart de erfar att betalningsinstrumentet förlorats, stulits, missbrukats eller använts utan auktorisation (artikel 69.1). En betaltjänstanvändare ska vidare, så snart han eller hon mottagit betalningsinstrumentet, vidta alla rimliga åtgärder för att skydda sina personliga säkerhetsbehörighets- uppgifter (artikel 69.2). Den betaltjänstleverantör som ger ut ett betal- ningsinstrument ska förvissa sig om att specifika säkerhetsbehörighets- uppgifter inte är tillgängliga för andra än den betaltjänstanvändare som har rätt att använda dem (artikel 70.1 a). Motsvarande regler finns i första betaltjänstdirektivet, men där används uttrycket personliga säkerhetsanordningar (artiklarna 56.2 och 57.1 a). Dessa regler har i svensk rätt genomförts i bestämmelser i betaltjänst- lagen (5 kap. 5 § första stycket) och lagen om obehöriga transaktioner med betalningsinstrument (4 §). I avsnitt 8.2 föreslås att sistnämnda lag 2017/18:77 ska upphöra att gälla och att bestämmelserna i den lagen ska föras över till betaltjänstlagen. I de nämnda bestämmelserna i de båda lagarna används uttrycket personlig kod i stället för uttrycket personliga säkerhetsanordningar som används i första betaltjänstdirektivet. Det uttrycket har i andra betal- tjänstdirektivet alltså ersatts med personliga säkerhetsbehörighetsupp- gifter. I avsnitt 8.2 föreslås att bestämmelserna i lagen om obehöriga transak- tioner med betalningsinstrument ska föras över till betaltjänstlagen. När det gäller terminologin definieras personliga säkerhetsbehörighetsupp- gifter i andra betaltjänstdirektivet som ”personligt anpassade funktioner som betaltjänstleverantören tillhandahåller betaltjänstanvändaren för autentiseringsändamål” (artikel 4.31). Definitionen får anses ha en mer vidsträckt innebörd och omfatta andra funktioner än en personlig kod. Exempel på sådana funktioner kan vara användningen av biometrisk information, t.ex. att en betalning autentiseras med hjälp av betalarens fingeravtryck. Andra exempel kan vara s.k. irisskanning eller röstigen- känning. Troligen kommer det även att utvecklas andra funktioner för autentiseringsändamål, som är säkrare än användningen av en personlig kod. I avsnitt 5.3.5 gör regeringen bedömningen att i betal- tjänstlagen bör uttrycket personlig behörighetsfunktion användas i stället för personliga säkerhetsbehörighetsuppgifter. Det bör därför anges i lagen att betaltjänstanvändarens respektive betaltjänstleverantörens skyldighet omfattar skydd av betaltjänstanvändarens personliga behörighetsfunk- tioner och alltså inte som i nuvarande bestämmelse endast skydd av en personlig kod. Avgifter som får belasta betaltjänstanvändaren vid förlust av betalningsinstrument eller en Regeringens förslag: Det ska vara avgiftsfritt för betaltjänstanvänd- aren att anmäla till betaltjänstleverantören att betalningsinstrumentet har kommit bort eller obehörigen använts. dock ta ut en avgift för de kostnader som är direkt hänförliga till ersättandet av betalningsinstrumentet. Utredningens förslag överensstämmer med regeringens förslag. Remissinstanserna tillstyrker förslaget eller har inget att invända mot för regeringens förslag: I andra betaltjänstdirektivet har, i förhållande till första betaltjänstdirektivet, tillkommit regler som innebär att betaltjänstleverantören ska ge användaren möjlighet att avgiftsfritt lämna en underrättelse om att ett betalningsinstrument förlorats, stulits,