urf · H5A5URF1 · 2018-02-14 00:00:00 — beten och statsorgan är statschefsfunktionen, rättsskipningen och den offent- liga förvaltningen (1 kap. 5, 7 och 8 §§ RF). Uppdelningen av statsfunktionerna på olika statsorgan kännetecknas av en Utgångspunkten är att statens många uppgif- ter är av så skiftande natur att de bör anförtros skilda organ som är samman- satta med hänsyn just till vad de särskilda uppgifterna kräver och som är verk- samma i former som anpassats efter uppgifterna. Det har också framhållits att en bestämd och klar funktionsuppdelning underlättar den offentliga insynen i statsorganens verksamhet och att den kan läggas till grund för olika slag av ansvarsreglering och kontroll. Huvudlinjerna för den statliga organisationen uppdelningen kan läggas om. (SOU 1963:17 s. 151 f.). 2.1.2 Funktionsfördelningen och EU-medlemskapet NärdetgällerfunktionsfördelningenmellanriksdagenochregeringeniettEU- perspektiv är det framför allt två funktioner som är av intresse. Det är det de- lade ansvaret för normgivningsmakten och regeringens ansvar för utrikes- makten. EU-medlemskapet förutsätter att överlåter beslutanderätt till EU, enligt 10 kap. 6 § RF. Överlåtelsen av beslutanderätt kommer till uttryck i 3 § anslutningslagen (1994:1500) somanger att Europeiska unionen eller Europe- iska atomenergigemenskapen får fatta beslut som gäller här i landet i den om- fattning och med den verkan som följer av de fördrag och andra instrument som anges i 4 och 5 §§. Utan överlåtelsen av beslutanderätt skulle alla EU-beslut enligt svensk grundlag betraktas som internationella överenskommelser, och skulle behöva godkänna alla beslut med lagstiftningskonsekvenser, budget- mässiga konsekvenser eller som i övrigt är av större vikt, i enlighet med 10 kap. 3 § RF. Under sådana förutsättningar skulle inte kunna fungera sommedlemsstat.EU:sbeslutblirenligtEU:srättsordningdirektbindandeför och det finns därför inget utrymme för ett nationellt godkännandeför- farande mellan undertecknande och tillämpning av EU-besluten. Hur EU utövar den överlåtna beslutanderätten framgår av , somlistasianslutningslagens4och5§§.Centraltisammanhangetärformerna för att fatta beslut. Något förenklat är rådet den viktigaste beslutsfattande in- stitutionen. Rådet består av en företrädare på ministernivå för varje medlems- stat med befogenhet att fatta bindande beslut för regeringen i den medlemsstat som ministern företräder. För svenskt vidkommande betyder detta att den be- slutanderätt som överlåtit inom ramen för EU-samarbetet hamnar under regeringens ansvar att utöva i rådet tillsammans med övriga medlems- stater. Eftersom EU-samarbetet omfattar delar av vad som tidigare ingick i riks- dagens normgivningskompetens innebar EU-medlemskapet en reell förskjut- ning i fördelningen av normgivningsmakten till regeringens fördel på riksda- gens bekostnad. Särskilt påtagligt är detta när EU-samarbetet sträcker sig in i det som i svensk statsrätt benämns det obligatoriska lagområdet, vilket utgörs av frågor som bara kan regleras i lag och som för inhemska förhål- landen alltså inte kan bemyndiga regeringen att utfärda föreskrifter om, t.ex. civilrättsliga frågor och straffrättsliga påföljder utöver böter. Förstärkning av inflytande över regeringens utövande av utrikesmakten Det är i ljuset av förskjutningen i normkompetensen som man ska se det sam- rådsförfarande i EU-frågor som infördes mellan regeringen och vid SverigesinträdeiEU.Detansågsintevaratillräckligtattriksdagensinflytande endast skulle utövas genom kontroll av regeringen i efterhand, vilket vore det normala enligt parlamentarismens principer. I stället sågs det som önskvärt med en ordning där dessutom får ett aktivt och reellt inflytande som gör det möjligt att på förhand påverka de svenska ståndpunkterna. framhölls att samrådsförfarandet inte skulle binda regeringen till fastställda förhandlingsdirektiveftersomdetavsevärtskulleuttunnaregeringenspolitiska ansvar för agerandet i EU-förhandlingarna (prop. 1994/95:19 s. 532 f., bet. 1994/95:KU22 s. 14 f.). Genom samrådsförfarandet i EU-frågor infördes en viss begränsning i re- geringens utövande av utrikesmakten. Detta får anses ha inneburit ytterligare enförskjutningifunktionsuppdelningenmellanregeringochriksdag,ävenom det fanns en liknande begränsning genom samrådsskyldigheten gentemot . Svenskutrikespolitik,sombedrivsavregeringenochinteriksdagen,påver- EU, och i dessa delar har ställning stärkts genom EU- medlemskapet och de krav på information och samråd som gäller för EU- frågor också när de avser traditionell utrikespolitik. nom samrådsförfarandet fått ökat inflytande över den traditionella utrikespo- litiken när denna bedrivs inom EU:s ram. roll i EU-samarbetet har stärkts , både gentemot re- geringen och EU. Regeringen har successivt bundits starkare till resultatet av Detta kommer bl.a. till uttryck i den praxis där kon- stitutionsutskottet i särskilda och allmänna granskningar så gott som gjort uttalanden om innebörden av regeringens informations- och samråds- skyldighet gentemot i EU-frågor. Inför det svenska EU- medlemskapet anförde att man bör kunna utgå från att regeringen inte kommer att företräda en ståndpunkt som står i strid med vad har gett uttryck för i samrådet. En utveckling av denna praxis har sedan skett så att det nu inte anses tillräckligt att regeringen inte gör något som står i strid med synpunkter utan i stället agerar i enlighet med nämndens råd och ståndpunkter. Därefter framhöll utskottet i en gransk- fullföljs fullt ut i rådet. Ett ytterligare moment i förskjutningen av utrikesmakten öppnades i och med Lissabonfördraget och bestämmelserna om de nationella parlamentens roll i EU, inklusive protokollen om de nationella parlamentens roll och om och protokoll 1 och 2). I synnerhet är det rollen att kontrollera att subsidiari- mande direkt och från regeringen självständig uppgift i EU:s lagstiftningspro- cess, även om det i den interna svenska ordningen för detta har framhållits att uppgiften bör ske i nära kontakt med regeringen (2008/09:URF2 s. 44). fört med subsidiaritetskontrollen är dock uppgift enligt Lissabon- fördraget att godkänna eller avslå initiativ till s.k. passarelländringar mer in- Ett avslag från sida avbryter beslutsprocessen på EU- kan i dessa fall således omintetgöra ett beslut som regeringen i ansett bör fattas, låt vara efter samråd med EU- Vidare har EU:s institutioner direkta ålägganden gentemot de nation- ella parlamenten när det gäller parlamentens informationsförsörjning. ionella parlamenten tillskrivs också ett uttryckligt ansvar för att utöva kontroll över en av EU:s verksamheter (Europol). , som ett nationellt parlament, företräder inte som med- lemsstat i dessa sammanhang. Det svenska parlamentariska statsskicket, där regeringen i alla lägen åtminstone ska tolereras av , torde dock med- viss begränsning i regeringens utrymme att företräda i EU. 2.1.3 Bedömningen av huruvida funktionsfördelningen har förändrats Sammanfattningsvis kan funktionsfördelningen mellan regering och riksdag sägas vara en delvis annan i EU-relaterade frågor än vad som gäller för internt svenska förhållanden. ändring av regeringsformen infördes en ny bestämmelse i det inledande kapitlet om statsskickets grunder om att är medlem i Europeiska unionen. Genomdenna upplysning ger grundlagen ett slags hänvisning till att man kan behöva gå till för att få en mer fullständig beskrivning av gällande rättsförhållanden i . De förskjut- ningar i funktionsfördelningen mellan riksdag och regering som beskrivits ovan kan således utläsas ur regeringsformen, med närmare bestämmelser i riksdagsordningen, och ur . Bestämmelserna om arbete med EU-frågorna ger uttryck för funktionsfördelningen i teorin. Den bedömning som kommittén enligt utred- ningsdirektivet ska göra av huruvida funktionsfördelningen har förändrats bör därför utgå från arbete med EU-frågorna i praktiken och utröna om detta skiljer sig från teorin. Kommittén återkommer till bedömningarna av detta i sina överväganden nedan och sammanfattande i avsnitt 9. 2.2 Allmänna riktlinjer för EU-arbete Den senaste uppsättningen riktlinjer för arbete med EU-frågor be- slutadesav enligt betänkandet i en ny tid (framst. 2005/06:RS3, bet. 2005/06:KU21). I inledningen till riktlinjerna slås vissa allmänna överväganden fast.För det första anges en ambition att bättre förankra EU-frågorna i samhället i stort och att de givna riktlinjerna för EU-arbetet kan ses som en del av denna strävan. Fördetandraangesattriksdagenska spelaencentralrollihanteringenavEU- frågor. För det tredje anges att EU-frågorna är en viktig del av den politiska verkligheten,vilketböravspeglasiriksdagensarbete.Slutsatsenavdettaäratt arbetet med EU-frågorna bör utgöra en integrerad del av arbete. För det fjärde framhålls vikten av att kommer in tidigt och att samt- liga ledamöter involveras. För det femte anges att EU-frågorna be- höver integreras bättre i vardagliga arbete. Det innebär att riksda- gens normala arbetsformer i så stor utsträckning som möjligt bör tillämpas också för EU-frågorna och att utskottens centrala roll i riksdagsarbetet bör av- speglas också i hanteringen av EU-frågorna med fokus på de tidiga stadierna av EU:s beslutsprocess. Slutligen framhålls att kammaren ska ha en central roll isyfte attskapa öppenhet, insyn och allmän debatt i EU-frågor. har som central politisk arena ett ansvar att skapa utrymme för debatt kring EU-politik, och ett viktigt skäl för att skapa möjligheter till debatter i kamma- ren är att samtliga ledamöter kan delta. I och med dessa riktlinjer utvecklades en tidigare uppsättning rikt- linjer som lades fast av genom beslut med anledning av betänkandet inför 2000-talet (förs. 2000/01:RS1, bet. 2000/01:KU23). riktlinjer angavs som en självklar utgångspunkt att , med sincentralaroll idetsvenskastatsskicket,skaha enstarkställ- ning i det politiska systemet även när är medlem i EU. karaktär och samarbetets omfattning innebär att måste ha en aktiv roll och utöva stort inflytande i den nationella behandlingen av EU-frågor för i EU utan också kunna ta initiativ i EU-frågor gentemot regeringen. 2.2.1 Andra utredningar och beslut om EU-arbete Förslagen till de två ovan angivna riksdagsbesluten bereddes av den s.k. som tog upp EU-frågornas hantering som en del av en omfat- tandegenomlysningavriksdagensarbetsformer.RiksdagenshanteringavEU- frågorna har dock varit föremål för utredning i flera omgångar och i olika av- seenden såväl före som efter arbete. De första insatserna gjordes i förberedelserna inför EU- medlemskap. I de statliga utredningarna EG och våra grundlagar (SOU 1993:14) och Anslutning till EU – Förslag till övergripande lagstiftning (SOU 1994:10) lades grunden för den informations- och samrådsskyldighet som re- geringenåladesgentemotriksdageniochmedEU-medlemskapet.Enutgångs- punkt i dessa utredningsarbeten var erfarenheterna frånkontakterna mellan re- geringen och inom ramen för . Mot bakgrund av den s.k. arbete om utskottens or- ganisation och arbetssätt fattade ett första principbeslut om att inrätta en med regeringen i händelse av ett svensktEU-medlemskap(1993/94:TK3,bet.1993/94:KU18).Efterytterligare utredningsarbete av expertgrupp beslutade om att slutligt inrätta och om bestämmelser för regeringens informations- och samrådsskyldighet (1994/95:TK1, prop. 1994/95:19, bet. 1994/95:KU22). genomförde en uppföljande översyn av EU-frågornas behandling i . Genom initiativ samlades riksdagsordningens bestämmelser om EU-frågornas behandling i ett nytt kapitel. Det infördes också nya bestämmelser om regeringens informat- ionsskyldighet och om utskottens ansvar att följa EU-frågorna (bet. 1996/97:KU2). tillsatte talmanskonferensen den ovan nämnda parlamen- tariska med uppdrag att se över vissa riksdagsfrågor, bl.a. arbetet med EU-frågor. Efter att ha avlämnat sitt huvudbetänkande inför 2000-talet, gavs i uppdrag att fort- sätta sitt arbete med att utveckla arbetsformer. Genom ett tilläggs- direktiv gavs kommittén i uppdrag att kartlägga och analysera konsekvenserna för av det konstitutionella fördraget som framför- handlats inom EU samt utvärdera riksdagsbeslutet med anledning av kommitténstidigarebetänkandeRiksdageninför2000-talet.Riksdagskommit- tén redovisade detta uppdrag i betänkandet i en ny tid. Det konstitutionella fördraget ratificerades inte av alla EU:s medlemsstater ochträddedärmedaldrigikraft.IställetförhandladesLissabonfördragetfram. Med anledning av detta tillkallade riksdagsstyrelsen en utredare med uppdrag att utarbeta ettförslag omriksdagens hantering av subsidiaritets- kontrollen och andra frågor enligt Lissabonfördraget. Riksdagsstyrelsen gjorde den s.k. förslag till sina, och beslutade ihuvudsakienlighetmedförslaget(2008/09:URF2,framst.2008/09:RS4,bet. 2009/10:KU2). beslutade riksdagsdirektören om en utredning för att bl.a. följa upp erfarenheterna av de nya arbetsformerna med EU-frågor (efter beslutet i en ny tid) med målet att klargöra arbetsfördelningen och rekom- mendera en modell för hur arbete ska bedrivas. Utöver EU-frågorna ingick även motionshanteringen i utredningens uppdrag. Den s.k. EUMOT- utredningen redovisade den del av uppdraget som gällde EU-frågorna i rap- porten 2010/11:URF2. I den följande remissrundan stod det klart att det sak- nades stöd bland partigrupperna för att gå vidare med utredningens huvudför- slag. Däremot fanns det stöd för att gå vidare med ett antal enskilda förslag. Ytterligare en utredare gavs i uppdrag att fortsätta beredningen av fyra frågor som gällde utlåtanden över förslag till rättsakter, samråd om A-punkter, sam- råd inför och ändrad sammansättning av . Av dessa fyra frågor framställde utredaren förslag för fortsatt behandling av de två sista: samråd inför och sammansättningen av (PM dnr 2442-2011/12). Dessa två frågor fördes in i den översyn av riksdagsordningen som riks- dagsstyrelsen beslutade om . Den parlamentariska kommitté som hade uppdraget att ta fram ett förslag förordade en ändring av riksdags- ordningens bestämmelse om samråd inför men konstaterade att det saknades tillräckliga skäl för att ändra sammansättning. Vidare innebar förslaget att riksdagsordningens särskilda kapitel med bestäm- melser om EU-frågor utgick och att bestämmelserna arbetades in i andra kapi- tel. beslutade om den nya riksdagsordningen (2012/13:URF3, framst. 2013/14:RS3, bet. 2013/14:KU46). beslutade om ett uppdrag att ta fram en kunskapsöversiktomsubsidiaritets-ochproportionalitetsprinciperna.Uppdra- get utfördes av för europapolitiska studier (Sieps). Konsti- tutionsutskottethargettettreferatavrapportenisinabakgrundstextermeninte tagitställningtillrapportensbedömningaroch slutsatser(2013/14:RFR10,utl. 2013/14:KU45). För kommitténs uppdrag att gå igenom gällande bestämmelser för riksda- gens arbete med EU-frågor och att belysa hur dessa bestämmelser tillämpas i praktiken utgör de ovan nämnda utredningsarbetena en viktig utgångspunkt. Utredningarnas och riksdagsbeslutens närmare innehåll redovisas i relevanta delar i betänkandets olika avsnitt. 2.3 Den institutionella utvecklingen i EU-arbetet och de nationella parlamentens roll I avsnittet uppmärksammas några tendenser inom EU vad gäller de nationella parlamentens ställning, rådsarbetet, kommissionens arbetsformer, Europapar- lamentets medlagstiftande roll och EU:s regleringsverksamhet. Avsnittet har inte ambitionen att ge en heltäckande bild utan syftar till att lyfta fram några iakttagelser som kan vara av relevans för arbete med EU-frågorna.2 Några sammanfattade slutsatser: • Beslutsfattandet inom EU sker normalt med kvalificerad majoritet, vilket kräver alliansbyggande och kompromisser. Mycket av arbetet med att finna lösningar sker vid sidan av de formella rådsmötena. För att få infly- tande krävsatt man är aktiv i ett tidigt skede, vid framtagandet av kompro- misser och genom samarbete med likasinnade medlemsstater. Samma överväganden gör sig gällande även i de fall beslut fattas med enhällighet. • Rådet och kommer ofta överens i första behandlingen av det ordinarie lagstiftningsförfarandet, vilket ytterligare understryker vikten av att komma in . • Kommissionen har blivit mer politisk, både när det gäller sammansättning och arbetssätt. 2 Texten är fritt utformad med stöd i ett antal källor. Beskrivningarna av rådsarbetet baseras på , Voting in the Council of Union (Sieps 2012:2) och rappor- ten Brexit – Konsekvenser för EU och (Sieps 2017:1op). Uppgiften om antalet råds- möten harräknats framgenområdets dagordningar.EU-nämndens sammanträdestid framgår av nämndens verksamhetsberättelser. Analysen av Europeiska rådets förändrade roll är häm- tad från Uwe Puetter, Council – the new center of EU politics (Sieps 2013:16epa). Uppgiften om antalet EU-toppmöten är framtagen genom regeringens skrivel- ser om verksamheten i Europeiska unionen för åren 2000–2015. Information om ”Ledarnas agenda” ges i inbjudan till Europeiska rådets möte (Europeiska rådets ordfö- rande, pressmeddelande 593/17). En beskrivning av kommissionens nya organisation och arbetsformer ges i , How is Juncker’s ”last-chance Commission” faring at med-term? (Sieps 2017:4epa). Kommissionens nya partnerskap med de nationella parlamen- ten beskrivs i ett brev från förste vice ordföranden till kommissionärskollegiet. Brevet med ämnesrubrik Relations withnational Parliaments ärdaterat den18 december2014.En analys av kommissionens användning av öppna internetsamråd ges i , The Euro- pean Commission’s Online Consultations: A Success ? (JCMS 2011 Volume 49. pp.653–674). Uppgifteromtrepartsförhandlingarna är hämtadefrån Europaparlamen- tet, Verksamhetsrapport om medbeslutande och förlikning den sjunde valperioden (DV\1031024SV.doc). Den bristande insynen i trepartsförhandlingarna och hur den kan åt- gärdas beskrivs i en granskning av Europeiska ombudsmannen (ärende OI/8/2015/JAS). Uppgifterna omanvändningen av olika normgivningsinstrument på EU-nivå är hämtade från professorCarl-FredrikBergströmspågåendeforskningsprojekt”ACentralisationofRulema- king in Europe? The Legal and Political Governance of the Financial Market”, presenterade på kommitténs sammanträde . Vidare är ett antal uppgifter hämtade från kommissionens årsrapporter om subsidiaritet och proportionalitet, COM (2017) 600, respektive om förbindelserna mellan europeiska kommissionen och de nationella parla- menten,COM(2017)601samtfrånårsrapporten2014–2015omförbindelsernamellanEuro- paparlamentet och de nationella parlamenten enligt Lissabonfördraget. •De nationella parlamenten har fått en stärkt ställning i , och blandparlamentendiskuteraskontinuerligtnyainitiativförattpåolikasätt söka ökade möjligheter att uttrycka sina uppfattningar i EU-frågor. 2.3.1 De nationella parlamentens roll i EU-samarbetet Frånbörjanav1990-taletharnationellaparlamentgradvisfåttentydligareroll i EU. Till , som trädde i kraft , fogades en förklaring om de nationella parlamentens roll i EU, och i Amsterdamfördraget (i kraft ) fanns ett protokoll om samma fråga. Till (i kraft ) fogades en förklaring omunionens framtid i vilken de nationella parlamentens roll i den europeiska strukturen lyftes fram som en fråga för fortsatt behand- ling. I och med att Lissabonfördraget trädde i kraft fick de nationella parlamenten nya och utökade rättigheter och uppgifter. I EU- fördragets avdelning II med bestämmelser om demokratiska principer anges i artikel 12 att de nationella parlamenten bidrar aktivt till en väl fungerande union. Detta gör de nationella parlamenten genom att •bli informerade av unionens institutioner och få utkast till unionens lag- stiftningsakter sända till sig •se till att subsidiaritetsprincipen följs •delta i mekanismerna för utvärdering av genomförandet av unionens poli- tik på området med frihet, säkerhet och rättvisa samt genom att delta i den politiska övervakningen av Europol och utvärderingen av Eurojusts verk- samhet •delta i förfarandena för ändring av fördragen och genom att bli informe- rade om ansökningar om anslutning till unionen •delta i det interparlamentariska samarbetet mellan de nationella parlamen- ten och med . Närmare bestämmelser om de nationella parlamentens rättigheter och uppgif- ter i dessa avseenden ges i särskilda artiklar i och fördraget om EU:s funktionssätt samt i två protokoll som är fogade till fördragen, närmare bestämt protokoll nr 1 om de nationella parlamentens roll i Europeiska un- ionen och protokoll nr 2 om tillämpningen av subsidiaritets- och proportiona- litetsprinciperna. När det gäller den tredje punktens uppgifter på området med frihet, säkerhet och rättvisa ges ytterligare bestämmelser i unionens rättsakter som baseras på fördragen. I ingressen till protokoll nr 1 om de nationella parlamentens roll erinrar de fördragsslutande parterna inledningsvis om att det sätt på vilket de nationella parlamenten granskar sin regering i fråga on unionens verksamhet är en ange- lägenhet för varje medlemsstats särskilda konstitutionella organisation och praxis. Därefter uttrycker de fördragsslutande parterna en önskan att upp- muntra till en större delaktighet från de nationella parlamentens sida i EU:s verksamhet och öka deras möjligheter att uttrycka sin uppfattning om utkast till unionens lagstiftningsakter och andra frågor som kan vara av särskilt in- tresse för dem. Bestämmelserna i protokollet är sedan uppdelade i två avdelningar. första gäller information till de nationella parlamenten. Förutom att ange vil- ten finns här bestämmelser om parlamentens möjlighet att lämna motiverade yttranden om huruvida utkast till lagstiftningsakter är förenliga med subsidia- ritetsprincipen och om att normalt ska förflyta från det att de na- parlamenten tagit emot ett utkast till lagstiftningsakt till dess att rådet fattar beslut om lagstiftningsakten. Protokollets andra avdelning gäller interparlamentariskt samarbete. anges att och de nationella parlamenten tillsammans ska en konferens mellan parlamentariska organ för EU-frågor. I fördragens protokoll nr 2 om tillämpningen av subsidiaritets- och propor- Även i detta protokoll finns bestämmelser om information som EU- institutionerna ska sända direkt till de nationella parlamenten. finns också bestämmelser omde nationella parlamentensprövningav hur sub- sidiaritetsprincipen tillämpas i utkast till unionens lagstiftningsakter. Subsidiaritetsprövning – en ny uppgift för nationella parlament I och med att subsidiaritetsprövningen av nya utkast till lagstiftningsakter in- fördes fick de nationella parlamenten en direkt och formell roll i EU:s besluts- att ett utkast till lagstiftningsakt strider mot subsidiaritetsprincipen måste för- slagsställaren, oftast kommissionen, ompröva sitt förslag. De 28 EU-ländernas parlament, totalt 41 kammare, deltar i subsidiaritets- prövningen i enlighet med sina nationella regler. Det finns därmed stora olik- heter mellan parlamenten i hur de valt att utföra subsidiaritetsprövningarna. prövar, till skillnad från de flesta andra parlament, samtliga utkast till lagstiftningsakter som översänds för kontroll. Många andra parlament gör Flertalet kammare har enbart lämnat ett fåtal motiverade yttranden. De nationella parlamentens subsidiaritetsprövningar har lett till att tröskelvär- det för ett s.k. gult kort, som tvingar kommissionen att ompröva sitt beslut, nåtts i tre fall. Den politiska dialogen mellan kommissionen och de nationella parla- menten, det s.k. Barrosoinitiativet presenterade kommissionen sitt meddelande En agenda för EU- medborgarna – EU skall visa resultat (KOM(2006) 211). bition med meddelandet var att få till stånd en förstärkning av den politiska dialogen mellan kommissionen och de nationella parlamenten och involvera parlamenten närmare i arbetet med att utarbeta och genomföra EU:s politik. Denna förstärkning kallas allmänt för Barrosoinitiativet och innebär bl.a. att kommissionen började sända nya lagförslag och samrådsdokument direkt till de nationella parlamenten med en inbjudan till dem att lämna synpunkter. Kommissionen åtog sig också att svara på de nationella parlamentens yttran- den.