mot · H6022472 · 2018-11-30 00:00:00 — Kopplat till en eventuell konflikt i kan ur rysk synvinkel och kustnära delar av , så som , vara intressanta områden för att gruppera långräckviddiga luftvärnssystem. kan vara ett tänkbart mål om avsikten är att slå ut landets ledning för att snabbt få att vika sig för ryska krav. Fartygslederna på framstår som ett attraktiva angreppsmål där man med mycket begränsade insatser, till exempel ubåtslagda minor, kan hindra svensk import- och exportsjöfart och därmed tvinga till eftergifter. Dessutom skulle en sådan operation avsevärt försvåra mottagande av eventuell utländsk hjälp. Mellersta kan också bli intressant i en situation där kan få hjälp eller där Nato använder norska baser för insatser i . I båda fallen är det Trondheimsområdet med hamn och flygbaseringsmöjligheter som skapar möjligheterna för Nato att ingripa, och därmed motiven för att försöka hindra detta. med dess koppling till ryska behov av att eventuellt utvidga skyddszonen kring baserna på kan i i praktiken inte försvaras med de resurser som där finns eller bedöms kunna tillföras från . Som det framgår av tidigare resonemang har en avgörande såväl strategisk som operativ betydelse vid en eventuell militär konflikt eller allvarlig kris i . Frånvaron av kvalificerade luftvärnsförband och det mycket begränsade antalet markstridsförband samt svårigheterna att snabbt föra dit förstärkningar innebär att ön kan utgöra ett förstahandsmål. såg försvarsöverenskommelsen som ett viktigt första steg för ett starkare försvar som ändamålsenligt kan försvara gränser. Men mer behöver nu göras. Verkligheten har kommit i kapp försvarsöverenskommelsen. krävde därför betydande höjningar av anslagen som vi inte fick gehör för av regeringen. Då valde vi att lämna överenskommelsen. Situationen i har eskalerat bara och det är nu dags att återigen sammankalla Försvarsberedningen för att skyndsamt påbörja ett nytt arbete med att staka ut vägen till ett starkare försvar där det uttalade målet bör vara att försvarsutgifterna uppgår till av BNI. Men det är inte enkom mer medel som kommer att kunna lösa Försvarsmaktens tämligen försvagade situation. Lösningar behöver komma till på personalförsörjningssidan, materielsidan och den rent organisatoriska sidan. För att en återmilitarisering av och ett allmänt stärkt försvar ska ha någon större möjlighet att faktiskt värna svenskt territorium krävs också komplettering av ett antal system. Stridskrafterna på måste utformas så att de avskräcker från ett angrepp, eller åtminstone framtvingar en så omfattande resursinsats, och därmed röjande förberedelser, så att det skapar tid till andra svenska motåtgärder eller ingripande från Nato. Detta är omöjligt utan att det finns en förmåga att bekämpa mål i luften, på havet och att markstridsförbanden har en god anfallsförmåga. Därför föreslår vi att regeringen skyndsamt utreder möjligheten att utplacera kustrobot på , att skyndsamt utreda hur kan förses med ett fullvärdigt artillerisystem och luftvärn, utbildad personal samt nödvändiga stödsystem. Försvarsmakten har kompetenser och resurser som skulle kunna spela en stor roll vid olika typer av påfrestningar på samhället, till exempel naturkatastrofer, terrorhandlingar och allvarliga olyckor. har det funnits en uttalad tveksamhet såväl på politisk nivå som bland andra myndigheter att utnyttja Försvarsmaktens olika förmågor vid händelser där olika civila myndigheter har huvudansvaret. Nedmonteringen av de militära (och civila) staber som hade att samverka i krig, har lett till att kunskapen om Försvarsmaktens olika möjligheter att stödja det civila samhället till mycket stor del försvunnit. Detta innebär att dessa befintliga statliga resurser riskerar att bli outnyttjade i situationer där de skulle kunna göra stor nytta, att olika myndigheter anskaffar system där likartade system redan finns i Försvarsmakten, att det byggs upp parallella kompetenser inom statsförvaltningen, samt att underhållskostnaderna för olika system blir höga genom att materielanskaffning och underhåll inte samordnas mellan civila myndigheter och Försvarsmakten. Effekten av eventuella insatser blir också lägre genom att berörda civila myndigheter inte övat ihop med olika komponenter ur Försvarsmakten och därmed inte heller vet hur resurserna skulle kunna utnyttjas på bästa sätt. I Försvarsmakten finns bland annat nedanstående resurser och kompetenser vilka borde kunna utgöra en del av samhällets beredskap vid allvarliga hot, olyckshändelser och katastrofer. Försvarsmakten disponerar ett femtiotal helikoptrar. Vissa är optimerade för eftersökning och räddning av personer såväl över land som över vatten. De nyanskaffade helikoptrarna av typen ”Blackhawk” kommer att utgöra en betydande transportresurs för att snabbt flytta t.ex. personal och materiel till ett område där lokala myndigheters resurser måste förstärkas. Vissa av helikoptrarna är utrustade för medicinska uppdrag och skulle kunna bidra vid större olyckor när den civila organisationen för ambulanshelikoptrar är otillräcklig. Den stora transportkapacitet som finns i form av Försvarsmaktens transportflygplan är också en resurs som i avsevärt större utsträckning skulle kunna planeras in i samhällets beredskapsåtgärder när det gäller olika typer av ickemilitära hot. Ingenjörsförbanden har fordon som är optimerade för att kunna arbeta under extremt ogynnsamma förhållanden, exempelvis röja vägar eller rasmassor. De har också personal vilken är specialutbildad på att hantera och desarmera olika typer av bomber och sprängladdningar. Vid många garnisoner finns speciella, terränggående, skyddade bärgningsfordon med en kapacitet överstigande de flesta civila bärgningsbilars, som skulle kunna vara ett bidrag i situationer där sådana egenskaper vore värdefulla. Försvarsmaktens olika typer av bepansrade personaltransportfordon skulle kunna utgöra en värdefull resurs för polisen vid insatser där det föreligger stor risk för att personalen skulle kunna bli beskjuten, till exempel vid ingripande mot terrorister. Försvarsmaktens rörliga stabsförband som har förmågan att snabbt samordna olika verksamheter i stor skala skulle kunna var ett stöd för olika civila chefer, t.ex. en kommuns räddningsledare, i händelse av katastrof. Försvarsmaktens personal är generellt sett en i många stycken outnyttjad resurs, med undantag av hemvärnet som ger ett viktigt bidrag till det civila samhällets säkerhet. Vissa av specialförbanden skulle kunna utgöra en förstärkningsresurs till polisens nationella insatsstyrka. I stort sett alla förband skulle kunna utgöra en resurs om det uppstod ett behov av att förstärka bevakningen av känsliga objekt, till exempel större flygplatser vid ett allvarligt terroristhot. Det stora problemet är i grunden inte bristande lagstiftning eller författningsstöd – myndigheter har rätt att begära stöd från varandra – utan snarare är problemet olika myndigheters tendens att vilja skaffa egna resurser för alla tänkbara eventualiteter. Detta leder till en misshushållning med statens medel. En annan faktor som bidrar till att Försvarsmaktens resurser riskerar att bli outnyttjade i situationer där de skulle kunna göra stor nytta, är att det inte genomförs några mer omfattande samövningar. Alltså praktiska övningar där olika myndigheter på ett handfast sätt får tillfälle att lära sig om Försvarsmaktens olika förmågor. De fyra regionala staber som upprättas för att utöva territoriell ledning och förbättra samverkan mellan civila och militära myndigheter, bör därför också ges uppgiften att initiera en ökad övningsverksamhet där kvalificerade militära resurser (inte bara hemvärnet) ställs till andra myndigheters förfogande för att bidra vid naturkatastrofer, stora olyckor eller andra händelser som kan påverka människors säkerhet. Det är inte heller osannolikt att en ökad samverkan med civila myndigheter skulle kunna vara en motivationshöjande faktor för de soldater som ska tjänstgöra i Försvarsmakten och kanske därför skulle finna övningar av annan karaktär, än rent militära, som stimulerande. Det är dock inte enbart Försvarsmaktens personalförsörjning som måste lösas skyndsamt. Det faktum att anställda från ena dagen till den andra kan gå från en anställning inom statsförvaltningen till att få en anställning inom försvarsindustrin kan också det vara ett problem i vissa hänseenden. Försvarsområdet är unikt till sin karaktär. Relationen mellan staten och industrin är ofta mycket tät och sekretessbehovet stort. I regeringens proposition Försvarspolitisk inriktning – försvar 2016–2020 gör regeringen bedömningen att behovet av, och möjligheterna till, att införa ett karenssystem för personal som lämnar statsförvaltningen till förmån för försvars- och säkerhetsindustrin. Blotta misstanken om att någon på ett otillbörligt sätt skulle kunna gynnas av dessa övergångar på skattebetalarnas bekostnad måste undvikas. Ett viktigt steg i den riktningen skulle kunna vara införandet av ett karenssystem för personal som lämnar statsförvaltningen till förmån för försvars- och säkerhetsindustrin. I och med att det nationella försvaret åter blivit en huvuduppgift för Försvarsmakten bör förbanden organiseras så att de är snabbt gripbara och där alla nödvändiga system ingår i förbandet från början och därmed också regelmässigt övar tillsammans. Denna princip bör gälla upp till brigadnivån. Bland annat innebär det att alla komponenter som ingår i en brigad, manöverbataljoner, artilleri, luftvärn mm mobiliseras i samma område. Inte som vara beroende av att olika funktionsförband måste transporteras från olika landsändar som t ex i artilleriets fall från . För att med rimlig säkerhet kunna möta en angripare i de mest prioriterade områdena och kunna föra strid för att hinna ta emot eventuell utländsk hjälp bör dagens två brigadekvivalenter (det är inte samövade brigader) utökas till fem kompletta brigader. En naturlig utveckling vore att de existerande garnisonerna i Revinge (), och utvecklades till brigadregementen. Två garnisoner måste återskapas med uppgiften att vardera sätta upp en brigad. Av operativa skäl pekar två områden ut sig för dessa förband. I fallet skulle det innebära ett förband som kan ges vinterutbildning och därmed vara en förstärkningsresurs för övre , eller också kunna verka i riktning mot . Dessutom skulle förbandet vara en viktig resurs för att öka säkerheten i att eventuella Natoförstärkningar från (Trondheimområdet) skulle kunna tillföras. övnings- och skjutfält utgör också mycket bra övningsterräng där mycket av förbandets verksamhet skulle kunna bedrivas. En återskapad brigad i skulle innebära att det fanns ett förband som snabbt skulle kunna förstärka försvaret av eller ingripa mot ett angrepp riktat mot östkusten. Därutöver bör det organiseras två stridsgrupper, en större för ett inledande försvar av (innan förband från andra delar av hinner tillföras) och en mindre för försvaret av bestående av en mekaniserad, avsevärt förstärkt, bataljonsstridsgrupp. Här bör speciella åtgärder vidtas för att, så långt möjligt, bemanna den med lokalrekryterad personal då möjligheterna att föra resurser till ön när väl ett angrepp inletts får betraktas som ytterst begränsade. Även med ovan föreslagna förstärkningar av markstridskrafterna kommer det att saknas en komponent för att på marken snabbt möta en angripare i oväntade riktningar. I utlandet, bland annat i , finns långräckviddiga artillerisystem med skottvidder på . Sådana system skulle ge oss möjligheter att tidigt påverka en angripare som luftlandsätter eller landstiger i ett ”trupptomt” område. Exempelvis skulle ett förband med sådana långräckviddiga system grupperat på t ex på i kunna påbörja bekämpning av eventuella luftlandsättningar på , eller () eller också landstigningar i , eller inom 15–. Tillgång på sådana system skulle till del lösa det eviga problemet, i ett till ytan så stort land som , hur tidigt påverka en angripare innan vi hinner dit med andra markstridsförband. Kopplat till införande av denna typ av långräckviddiga system bör det skapas en mycket lättrörlig, helikopterburen, styrka med hög beredskap som snabbt kan flygas in till ett hotat område och där fungera som ”eldledare” till dessa system men även för att leda in flyginsatser (egna som eventuella allierades). Som ett led av moderniseringen av markstridsförbanden är förmåga att utnyttja drönare för bland annat spaningsuppgifter och förmågan att bekämpa fiendens drönare av vital betydelse. Här krävs satsningar . Frågan om långräckviddigt luftvärn tas upp under flygstridskrafterna. För internationella uppgifter plockas förband med önskvärda egenskaper ihop från brigaderna eller andra enheter så att de passar den då aktuella uppgiften. Frånvaron av ett kvalificerat luftvärnsrobotsystem på våra ytstridsfartyg begränsar kraftigt deras förmåga att lösa flera uppgifter, bland annat skulle de inte kunna eskortera transporter till sjöss i en situation där det föreligger ett lufthot. Det lilla antalet fartyg skapar ett operativt problem genom att vi skulle tvingas att välja att basera i praktiken hela flottan på antingen – för att skydda importsjöfart mot bland annat ett eventuellt ubåtshot, eller i – för att bidra till att skydda fastlandet och . Antalet stridsfartyg bör därför utökas till en nivå där det är möjligt för flottan att verka på väst- och ostkusten . Förmågan att hantera ett ubåtshot är speciellt viktig då det kan vara aktuellt även i situationer då det inte föreligger en öppen konflikt. Ubåtsinsatser kan genomföras anonymt i en krissituation för att exempelvis utöva påtryckningar. För att kunna utnyttja fartygsförbandens rörlighet är det viktigt att de har möjligheter att snabbt ombasera från en kuststräcka till en annan. Den nu existerande basorganisationen innebär där stora begränsningar. Ubåtar bedöms även vara ett mycket effektivt vapen och som är svårt för en motståndare att bekämpa. Genom att en operation mot den södra delen av alltid kommer innebära sjötransporter för en angripare bör våra möjligheter att agera med ubåtar säkerställas. Flottans fartyg ska vara bemannade med kontinuerligt tjänstgörande personal för att kunna upprätthålla en hög beredskap. Det är måttligt personalkrävande system men har en ”hög profil” – synlighet – med vilken vi, i en krissituation, kan markera att vi både kan och vill hävda vår suveränitet. Sammantaget innebär detta att antalet ytstridsfartyg bör utökas med i storleksordningen fyra till sex, antalet minjaktfartyg fördubblas, antalet ubåtar bör utökas till minst sex helst åtta och basresurserna i och på kraftigt förstärkas. Utökade baseringsmöjligheter innebär också ett ökat behov av att skydda baseringsområdena. Antalet amfibiebataljoner bör därför öka från en till två. Den reaktiverade kustrobotförmågan bör också utökas för att säkerställa att vi har ”överlappande” möjligheter att bekämpa sjömål men också för att kunna täcka upp i en riktning när andra sjömålsbekämpningssystem kraftsamlas i en annan riktning. Kännetecknande för flygstridskrafterna är deras förmåga att intermittent kunna utveckla hög effekt och deras mycket stora rörlighet. Det gör att flygstridskrafter är oundgängliga för att försvara ett land med och de stora havsområden som omger landet. Antalet flygplan bör därför inte tillåtas nedgå från dagens ca 100 C/D till endast 60 nya E. I närtid, fram till ca 2025, bör därför i storleksordningen minst 40 C/D bibehållas i samband med att Jas E tillförs. Därefter bör ytterligare Jas E tillkomma. Det inbär att flygvapnet skulle kunna sätta upp i storleksordningen åtta stridsflygdivisioner där huvudflygbaserna skulle vara , , och . En akilleshäl i dagens flygsystem är det begränsade antalet flygbaser. Baser är sårbara och hotas av flera typer av stridsmedel, flyganfall, robotanfall och sabotage. För att skapa ett rimligt skydd mot dessa hot krävs kvalificerade långräckviddiga luftvärnssystem, möjligheten att sprida flygplanen på många baser och ett väl fungerande skydd på marken. Finns inte samtliga dessa komponenter är risken stor att flygplanen aldrig kommer till verkan – de blir utslagna på marken. Långräckviddiga luftvärnssystem för att skydda större områden (det kan vara flygbaser, flottans basområden, befolkningscentra och vital infrastruktur) är planerade att anskaffas, men i begränsad omfattning. Fyra kvalificerade enheter, var och en med flera utskjutningsanordningar, bör ge möjlighet att skydda , , och . Dessa långräckviddiga system bör ingå som en del i flygstridskrafterna då deras insats skulle vara mycket nära knuten till flygförbandens verksamhet. Det nuvarande antalet basförband tillåter bara att ett begränsat antal flygbaser kan betjänas. Det försvårar bland annat utnyttjandet av civila flygplatser som reservbaser. Speciellt problematisk vore situationen om flygstridskrafterna skulle behöva kraftsamlas till östra eller . bör förstärkas med inriktningen att varje flygdivision (ca 12–15 flygplan) kan ges ett spritt basområde med flera start och landningsmöjligheter samt att för att möjliggöra att flygstridskrafterna kan kraftsamlas till olika landsändar. Sammantaget innebär det minst en tredubbling av Flygvapnets basorganisation. Det begränsade antalet radarspanings/stridsledningsflygplan, två stycken, gör det omöjligt att bedriva en kontinuerlig kvalificerad övervakning av . Den förmågan bör utökas. Här kan dock olika tekniska lösningar vara tänkbara, bland annat en anskaffning av kvalificerade ”drönare” med stor uthållighet som skulle möjliggöra övervakning året om. Bristen på en bred palett av vapen för att bekämpa markmål gör att flygstridskrafterna bara i begränsad utsträckning kommer att ha förmåga att bekämpa markmål. Detta måste ses som speciellt allvarligt med hänsyn till den lilla volymen egna markstridsförband, de kan inte vara överallt. Flygstridskrafterna bör därför bland annat tillföras långräckviddiga vapen för markmålsbekämpning. Transportflygsresurserna utgör en viktig del såväl vid kraftsamling och försörjning av stridskrafterna, i det nationella försvaret, som i internationella insatser. Ju färre förband vi disponerar, desto viktigare blir det att kunna genomföra strategiska och operativa omgrupperingar snabbt. Transportflygresurserna bör långsiktigt vidmakthållas på minst nuvarande nivå. Med hänsyn till såväl behoven av civil flygräddning som flygräddningsberedskap vid militär flygverksamhet bör det övervägas om flygräddningstjänsten inte borde återföras till flygvapnet. Här kan det också finnas ekonomiska fördelar kopplat till flygvapnets övriga helikopterverksamhet. Som sjö- och flygräddningen är strukturerad ligger detta ansvar primärt hos . Dagens struktur är ineffektiv eftersom kapitalintensiva resurser – helikoptrar – inte utnyttjas effektivt. Ansvaret för sjöövervakning och räddningstjänst till sjöss ligger hos . Myndigheten har både en lång erfarenhet på området och tekniskt avancerade flygplan för uppgiften. ligger ansvaret för (search and rescue), alltså efterforskning och räddning, hos . Det kan vara både till sjöss och på fjället. Denna uppdelning är inte resurseffektiv och saknar större synergieffekter. Regeringen tillsatte 2011 en utredning som skulle se över maritima resurser. Utredningen presenterades 2012 och förespråkar en lösning där och Försvarsmakten delar på uppdraget sjö- och flygräddning. Utredningen föreslog att huvudmannaskapet för sjö- och flygräddningen går in under som i sin tur går in under Försvarsmakten. Någon samverkan mellan vad gäller sjöräddning existerar inte . Försvarsmakten har inte det uppdraget kvar, trots att man förfogar över 33 medeltunga helikoptrar. sju nyinköpta helikoptrar saknar lastkrok och kan inte bidra med att släcka skogsbränder. Försvarsmakten har inget uppdrag att stå i beredskap för sådant. När vi nu ska bygga upp det civila försvaret är det som rimligt att Försvarsmakten åter utgör en resurs i händelse av en katastrof. klarar heller inte av att fullt ut verka i fjällmiljö utan man tvingas begära hjälp från . helikoptrar är en starkt underutnyttjad del av samhällets räddningstjänst. I genomsnitt lyfter varje helikopter från på ett larm en (1) gång . På Umeåbasen hade man bara 16 larm där man lyfte från basen. Det gick 6 månader och mellan två larm /15. Vi stödjer en omorganisation till och i sin tur under Försvarsmakten, som utredningen föreslog, för att effektivt börja använda och utnyttja den här resursen. Försvarsmakten disponerar ett femtiotal helikoptrar och har lång erfarenhet av olika typer av räddningsuppdrag. Dessutom är ett av Försvarsmaktens senaste helikoptersystem anpassat för ”räddningsaktioner i svårtillgängliga områden och till sjöss”. För att uppnå ett effektivt utnyttjande av de helikopterresurser som står till statens förfogande är det nödvändigt att i större grad samverka myndigheter emellan. Men också att se över huruvida huvudmannaskapet för sjö- och flygräddning bör överföras till i enlighet med utredningen samverkan. Detta bör ges regeringen tillkänna. Vårt samhälle, liksom de flesta samhällen i världen, är och blir allt mer beroende av informationsteknik. Det kan gälla datorbaserad styrning och övervakning av viktiga samhällsfunktioner som t.ex. elförsörjning, vattendistribution, trafikreglering på vägar, järnvägar och i luften eller hantering av andra funktioner som betalningar, handel och information. Den it-attack som drabbade världen veckor sedan är unik. Ingen gång har ett ransomwarevirus spridit sig så snabbt. Minst 200 000 företag, sjukhus, regeringsorgan och andra organisationer i omkring 150 länder har drabbats. Enligt den europeiska polismyndigheten är de senaste dagarnas it-attack utan motstycke. Även svenska kommuner och företag har drabbats. Detta är inte någon ny företeelse. Minst en gång sker det en så pass allvarlig it-incident att den bedöms hota verksamheten hos svenska myndigheter. har 260 it-incidenter rapporterats in till MSB fick vi erfara. Ett stort antal av incidenterna, eller intrången, har varit av så allvarlig karaktär enligt MSB att de haft stor eller mycket stor inverkan på myndigheternas verksamhetskritiska tjänster. Detta är alltså bara de incidenter som inträffat hos myndigheter som är rapporteringsskyldiga. FRA pekade ut en statlig aktör som ansvarig för den mycket omfattande it-attacken Cloud Hopper mot . Detta var någonting som drabbade oss . FRA gick igenom hur en främmande stat infiltrerar företag och myndigheter genom tjänsteleverantörer. Skadlig kod placeras ut för att skapa en fjärrkontroll. Den främmande staten kommer via betrodda administratörskonton åt kunder hos tjänsteleverantörer, myndigheter, statliga bolag och industrier. Den främmande staten kommer även åt deras nätverk. Därefter kan den främmande staten ta den information som finns. En annan incident skedde . Då drabbades minst 99 av världens 195 självständiga stater av en cyberattack. Detta var en annan typ av attack, där datorer blev låsta och angriparna krävde motsvarande för att låsa upp dem. Detta stoppade operationer i och skapade problem runt om i världen. blev det norska försvarsmakten hårt attackerad av en cyberattack – som de norska myndigheternas säger sannolikt kommer från . FRA gick ut och berättade att utsätts för 10 000 cyberattacker från utländsk makt. Man berättade också att det finns cyberspioner som jobbar aktivt på att kunna släcka ned , någonting som exempelvis har blivit utsatt i rad. Sist var det en kall natt – när uppemot en kvarts miljon ukrainare blev utan ström. Vad detta skulle kunna få för konsekvenser i ett skymningsläge i svensk försvarsförmåga är någonting vi bara kan spekulera i, men vi är väldigt sårbara. En attack mot sker naturligtvis mot den svagaste punkten, och detta är en svag punkt. Detta ska också ses i sammanhanget av rapporten på nio myndigheter, som släppte 2016. I denna rapport kommer myndigheten fram till att informationssäkerheten bör prioriteras högre och att dagens arbete med informationssäkerhet inte når upp till en godtagbar nivå.