mot · H6021293 · 2018-11-28 00:00:00 — ställer sig bakom det som anförs i motionen om att utformningen av kompensationsmodeller för brukandebegränsningar av mark som inskränker äganderätten behöver utredas och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om markägares rättigheter vid skydd av skog och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om pågående markanvändning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att tydligare fastställa att allt nyttjande av naturen på allemansrättens grund måste ske med respekt och hänsyn till den som äger och brukar marken och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att underlätta avhysningen av illegala ockupanter av mark och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att det inte bör vara möjligt att mot markägarens vilja utnyttja annans egendom för kommersiella ändamål och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att införa en allemansrättsbalk som fastställer allemansrättens rättsliga ställning inom svensk rättsordning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att begränsa miljöorganisationers möjligheter att begära rättslig prövning av normala skogsbruksåtgärder och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att strandskyddets regler inte bör innebära onödiga inskränkningar i utvecklingen av glesbefolkade områden och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att riksintressen bör begränsas till antal och omfattning och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om ersättningsformerna vid bildandet av vattenskyddsområden och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att ta fram en strategi för en långsiktigt hållbar användning av där särskilt värdefull ska kunna skyddas och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att jordförvärvslagen varken bör ändras eller genomgå en översyn och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att det behövs lättnader när det gäller att upphäva besittningsskyddet för vissa sidoarrenden och dessutom införa ett mindre starkt skydd för korta arrenden och tillkännager detta för regeringen. ställer sig bakom det som anförs i motionen om att införa ett förenklat förfarande som innebär att samfällighetsföreningar själva kan besluta om ändrade andelstal i gemensamhetsanläggningar, och detta tillkännager för regeringen. ”Land skall med lag byggas”, så säger flera av våra medeltida landskapslagar. Våra lagar har som regel kristallklara syften till både bokstav och anda då det gäller grundlagen och egendomsskyddet, som statuerar att ”vars och ens egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller något annat sådant förfogande eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen”. Äganderätten är ett av det demokratiska samhällets viktigaste grundfundament. Det enskilda ägandet möjliggör frihet och självbestämmande som är nödvändigt i ett demokratiskt samhälle. En markägare som inte känner trygghet i att han kommer att få behålla rätten att fritt eller inom väl kända och varaktiga ramar bruka sin mark kan inte förväntas göra långsiktiga investeringar. Liksom äganderätten är helt central för att ett samhälle ska utvecklas positivt är markägarens tilltro till att han fritt kan bruka sin mark nödvändig för utvecklingen inom jord- och skogsbruk. Kanske är detta speciellt viktigt beträffande skogsbruk, där flera generationers arbete och investeringar kan behövas för att till slut åstadkomma avkastning i samband med slutavverkning efter upp till av skötsel. Samma sak gäller även jordbruk, där dikning, vägbyggnationer och investeringar i byggnader är exempel på investeringar som är viktiga för hela samhället, men som görs av den enskilde näringsidkaren i trygg visshet om att han ska få avkastning genom fortsatt nyttjande av och avkastning från sin mark. Dessvärre tenderar att utvecklas till ett land där lagarna inte ger den enskilde klar vägledning utan är relativt allmänt hållna. Som en följd av detta blir allt fler beslut som rör privata näringsidkare en följd av enskilda tjänstemäns agerande. Lagar och regler behöver därför bli tydligare och ha som ett grundläggande mål att markägare ska känna trygghet i att kunna satsa tid och pengar på att utveckla sina näringar. 1 Expropriation och begränsningar av brukanderätt Expropriation liksom inskränkningar av brukanderätt för privata ägare skall i det längsta undvikas, eftersom de negativt påverkar markägares tilltro till långsiktiga egna satsningar. Staten är en stor markägare och i första hand bör allmänt ägd mark användas för offentliga syften, exempelvis för naturskydd av olika slag. Det kan dock inte undvikas att privat mark ibland måste tas i anspråk. Den som genom expropriation eller liknande förfarande tvingas avstå sin egendom eller brukandet av den måste vara tillförsäkrad full ersättning för förlusten. Ersättning ska också vara tillförsäkrad den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten försvåras eller att skada uppkommer. Kompensationsmodellerna för brukandebegränsningar av mark som inskränker brukande- eller äganderätten behöver utredas för att begränsa ekonomiska förluster för markägaren och skydda dennes tilltro till säkerheten i att utveckla och driva sin verksamhet. 2 Markägares rättigheter vid skydd av skog Enligt Nationella skogsprogrammet är nu av den svenska skogsarealen undantagen från skogsbruk. Eftersom det tidigare var huvudsakligen lågproduktiv skog på impediment och i fjällvärlden som var undantagen från skogsbruk har under senare årtionden stora ansträngningar gjorts för att öka arealen skyddad, mer högproduktiv skog. Detta har skett både genom statligt formellt skydd och genom skogsägares frivilliga skydd, ofta knutet till skogsskötselcertifiering. Samhällskostnaden för att avstå skogsbruk på dessa arealer är mycket stor, inte minst ur ett landsbygdsperspektiv. Pressen från statens sida att mycket snabbt öka arealen skyddad skog har lett till ineffektivt skydd, där stora arealer visserligen skyddas men där nyttan med stor sannolikhet ofta är marginell. Det är därför av största vikt att kostnads-nyttoanalys och effektivisering av naturskyddet pågår löpande. har en lång rad fall blivit omskrivna där myndigheters begränsande av skogsavverkningar närmast har uppfattats som rena övergrepp av de berörda markägarna och där det förefaller som om godtyckliga motiv tillgripits för att hindra avverkningar. Varje sådant fall riskerar att leda till minskad motivation hos skogsägare inför investeringar i skogsskötsel. Det är viktigt att inse att negativa erfarenheter sprids snabbt via media och personliga kontakter. Därför påverkas inte bara investeringsviljan hos dem som drabbats själva utan sannolikt hos en mycket stor andel av enskilda skogsägare. , när vi har tagit beslut om att minska användandet av fossilbaserade material och bränslen, spelar de aktiva skogsbrukarna en nyckelroll. De behöver samhällets stöd från inblandade myndigheter och en positiv tillämpning av lagstiftningen som gynnar aktivt skogsbruk. anser därför att regeringen skyndsamt ska vidta åtgärder för att begränsa antalet fall där skogsägares avverkningar stoppas i samband med att avverkningsanmälan inlämnas. Vid begränsningar av pågående skogsbruk ska full ersättning utgå. Det är inte rimligt att undanta en minsta del, exempelvis eller av virkesvärdet, vid en planerad avverkning som förhindras av myndigheterna. Dessutom är det viktigt att en sådan gräns inte blir etablerad som en standard- eller miniminivå i eller länsstyrelsernas praxis. Lika viktigt som att ersättning ska utgå är det att den skall betalas med kortast möjliga fördröjning från det att beslut om inskränkt brukande- eller äganderätt tagits. trädde en ny förvaltningslag i kraft (2017:900). Lagens § 5 fastslår att myndigheters åtgärder ”aldrig [får] vara mer långtgående än vad som behövs och får vidtas endast om det avsedda resultatet står i rimligt förhållande till de olägenheter som kan antas uppstå för den som åtgärden riktas mot”. anser att skogsägares rätt att utföra avverkning, förutsatt att skogsvårdslagens generella krav är uppfyllda, borde skyddas av denna princip. Skog sköts vanligen i många årtionden innan den når slutavverkningsålder, och inkomsten vid en slutavverkning kan vara den enda större intäkten från ett skogsinnehav inom tio eller . Det är uppenbart att hindrandet från att tillgodogöra sig en sådan intäkt skapar mycket stora olägenheter för skogsägaren. Den nya förvaltningslagen innehåller också bestämmelser om jäv (§§ 16–18). anser det självklart att i fråga om undersökningar och beslut som kan leda till förhindrande av avverkningar ska dessa jävsbestämmelser utesluta tjänstemans medlemskap i organisationer med uttalat mål att just förhindra avverkningar. föreslår vidare att en systematisk uppföljning görs av hur ofta och på vilken grund avverkning stoppas eller begränsas i olika län så att, om tillämpningen av lagar skiljer sig åt mellan dessa, myndighetsutövningen kan likformas. Det behövs nu en period av analys och förbättringsarbete innan arealen formellt skyddad skog ökas ytterligare. Staten måste också införa ett moratorium mot nya nyckelbiotoper tills nuvarande förhållanden ändrats, så att inte enskilda skogsägare tillåts bli drabbade tredje parter. Den totala arealen nyckelbiotoper ligger nu efter en mycket snabb ökning på . De belopp som är anslagna för att identifiera ytterligare nyckelbiotoper bör istället läggas på att ersätta skogsägare som förlorat brukningsrätten av sin skog genom nyckelbiotoperna, på analys av de nyckelbiotoper som redan identifierats och på att avregistrera nyckelbiotoper som i analysen visar sig vara överrepresenterade eller på annat sätt ur nyttosynpunkt inte motsvarar det ingrepp de innebär i ägares nyttjanderätt till egen mark. Berörda myndigheter måste ges direktiv som understryker att skogsägarnas brukanderätt i möjligaste mån skall skyddas mot enskilda myndighetsbeslut. Istället ska myndigheter verka för att mångbruket av våra skogar utvecklas, med såväl virkesproduktion som naturvårdshänsyn. Myndigheterna och deras personal har därvid att bistå med objektiv, professionell och positiv rådgivning för att hjälpa skogsägare att utveckla sin verksamhet med lönsamhet och bevarad initiativkraft som grund. Artskyddsförordningen (2007) behöver ses över och skrivas om, som regeringen också deklarerade . Härvid är att märka att enstaka lokal förekomst av i landet icke hotade arter, såsom exempelvis lavskrika, inte rimligen bör utgöra skäl för hindrande av avverkning. I framtida tolkningar och uppföljningar av internationella konventioner och EU-direktiv behöver och dess skogsägares självbestämmande över skogsbruket värnas bättre än . Begreppet ”pågående markanvändning” är centralt när det gäller rätten till ersättning i samband med att en markägare fråntas rätten att bruka sin mark. Kammarkollegiet har hävdat att föryngringsavverkning av fjällnära skogar inte skall betraktas som pågående markanvändning. Argumenten är att skogen inte brukats och inte brukats med föryngringsavverkning med dagens mekaniserade teknik. Skogsbruk är en långsiktig verksamhet och det är fullt normalt att det ligger årtionden mellan olika åtgärder, vilket av naturliga skäl är ännu mer accentuerat i landets kärvaste klimatlägen med deras låga skogstillväxt. rekommenderar att skog i skogsbruk per automatik skall anses vara pågående markanvändning, tills annan markanvändning formellt beslutats för den aktuella fastigheten eller delen av fastigheten, varvid ersättning till ägaren i normalfallet skall betalas. 4 Allemansrätten – nyttjande av naturen på allemansrättens grund måste ske med respekt och hänsyn till den som äger och brukar marken Allemansrätten är ingen regelrätt lag, utan en sedvanerätt med anor sedan medeltiden och utgör en del av vårt gemensamma kulturarv. Allemansrättens gränser sätts av flera bestämmelser, framförallt i men även . Den ger bland annat rätt att plocka bär, svamp och torr död ved eller att tälta utan att fråga markägaren om lov. Syftet med allemansrätten har varit att garantera vår gemensamma tillgång till naturen för eget bruk. Därav följer att den inte innefattar rättigheter för annans näringsidkande än markägarens egna. För att denna sedvanerätt skall kunna leva vidare måste såväl hävdvunna rättigheter som skyldigheter respekteras. Allmänheten bör alltid vara välkommen i markerna, men var och en måste uppträda med hänsyn till och respekt för naturen och till markägarens intressen. Detta ställer krav på samråd och anpassning. I regeringsformens kapitel om grundläggande fri- och rättigheter står att ”alla ska ha tillgång till naturen enligt allemansrätten”. Dock grundar sig lagligt sett reglerna till största delen på sedvanerätt och tolkning av vissa lagregler som anger vad som är förbjudet; motsatt tolkning innebär då att det som inte är förbjudet är tillåtet. Innehållet i allemansrätten utformas även genom prejudicerande domar, av vilka det finns förhållandevis få. Som en följd av detta grundar sig många konflikter mellan markägare och nyttjare i oklarheter om vad allemansrätten exakt omfattar och vad som faller utanför. 5 Illegal bosättning på annans mark Beträffande bland annat bärplockning har närmast något eller några fall nått tidningarna, där regelrätta läger byggts upp på privat eller allmän mark utan överenskommelse med markägaren och med avsevärda problem för denne som följd. Även kommuner drabbas av olagliga bosättningar, vilket ger upphov till oförutsedda kostnader och tar resurser från kärnverksamheterna. Mot denna bakgrund måste processen att avhysa illegala ockupanter förenklas och den eventuella kostnaden för avhysningen måste rimligen belasta den som bevisligen begår olagligheten, inte den utsatte. Enligt lagändringar som började gälla har det införts en ny form av särskild handräckning, avlägsnande. Avlägsnande ska användas vid otillåten bosättning på mark, i en byggnad eller liknande när ägaren vill att personen eller personerna i fråga flyttar. Syftet är att det ska bli enklare för bland annat markägare att få tillbaka sin mark, som de som uppehåller sig otillåtet på en plats ska få en rättssäker process. Tidsfristen för avlägsnande beslöts av från det att den som bosatt sig utan tillstånd blivit underrättad om verkställigheten, det vill säga att ett avlägsnande ska genomföras. handläggningstid i fråga om verkställighet ska vara i stället för fyra från det att handlingarna kom in. gjorde i samband med behandlingen av lagförslaget fyra tillkännagivanden till regeringen: Regeringen bör senast årsskiftet 2017/2018 ta nödvändiga initiativ till en uppföljning av de nya reglerna. Regeringen bör ta initiativ till att reglerna görs tydligare kring polisens befogenheter att hantera kvarlämnad egendom i samband med ett ingripande mot en otillåten bosättning enligt polislagen. Alla som har identifierats som otillåtna bosättare vid utslag ska ha samma ansvar för kostnader. Regeringen bör återkomma med ett lagförslag om detta. Regeringen bör ta initiativ till att sökandens kostnader för verkställighet, genomförandet av ett avlägsnande, begränsas. yrkar på att verkställandet av dessa tillkännagivanden slutförs. anser vidare att Kronofogden i normalfallet inte bör ha ansvaret för dessa enkla avhysningar, utan ansvaret bör endast ligga på polisen, som ska kunna avlägsna ockupanter boende i illegala bosättningar utan något specifikt krav på identifikation eller dokumentation. föreslår således att vid bosättning utan tillstånd på annans mark i på samma plats, ska avhysning kunna begäras och ske omgående med polishjälp, utan föregående beslut av kronofogde och utan kostnad för markägaren. har fått i uppdrag att utveckla förutsättningarna för friluftslivet genom att ta fram metoder för att kartlägga områden som har betydelse för friluftsliv, utveckla digital information om naturområden och kartlägga vandringsleder. Regeringsuppdraget ska genomföras så att alla människor ges förutsättningar att vistas i naturen och utöva friluftsliv med allemansrätten som grund. Möjligheten att utöva friluftsliv har stor betydelse för många människor. Men när det kommer till planering och markanvändning kan det finnas motstridiga intressen gällande områden som är intressanta för friluftsliv, främst i så kallad tätortsnära natur. Markägare kan tvingas lägga resurser på samråd med kommuner, och kartläggningen kan innebära att det ställs ökade krav på hänsynstagande till friluftslivet vilket innebär en inskränkning av äganderätten. När intrånget är större än vad som kan anses rymmas inom allemansrätten, anser vi i att markägarens tillstånd skall krävas. Det är uppseendeväckande att det endast krävs att anmälan primärt görs till en myndighet utan att markägaren överhuvudtaget behöver känna till att det pågår en planering för friluftsverksamhet som kan beröra hans eller hennes mark. 6 Utnyttjande av annans egendom för kommersiella syften Det är enligt rättspraxis möjligt att bedriva kommersiell verksamhet på annans mark utan markägares medgivande under förutsättning att verksamheten inte riskerar att innebära skada eller olägenhet. Detta anser vi i är oacceptabelt. Det bör inte vara möjligt att utan markägarens godkännande vid upprepade tillfällen eller för mer än en utnyttja annans egendom för ekonomiska syften, bland annat eftersom markägarens möjligheter att förhindra att det uppkommer skador eller att få ersättning för sådana är mycket begränsade. 7 En allemansrättsbalk behöver införas i svensk lagstiftning Med anledning av ovan angivna skäl och för att stärka den enskilde markägarens rättsliga ställning, anser vi i att det är önskvärt att införa en allemansrättsbalk. 8 Miljöorganisationers talerätt avseende brukande av skog har anslutit sig till den s.k. Århuskonventionen som innehåller regler om att allmänheten ska få tillgång till miljöinformation, rätt att delta i större beslutsprocesser och ha tillgång till rättslig prövning i miljöfrågor. Enligt konventionen kan miljöorganisationer klassas som allmänhet. har också slagit fast att en miljöorganisation som har rätt att överklaga ett tillstånd till avverkning i fjällnära skog – se det så kallade Änokfallet (2014) – med hänvisning till Århuskonventionen. Regeringen beslutade att göra en rättslig översyn av skogsvårdslagstiftningen och att i det sammanhanget bl.a. se över möjligheten för miljöorganisationer att begära rättslig prövning i miljöfrågor. Om det införs nya bestämmelser som medför möjlighet till överklaganden enligt skogsvårdslagen öppnar det för att normala skogsbruksåtgärder kan bli föremål för rättslig prövning. Detta i sig skulle öppna för juridisk aktivism från miljöorganisationer med resultatet att rätten att bruka skogen skulle kunna komma att begränsas. Århuskonventionens intentioner har i tillämpats för långt, vilket har satt en praxis som skapar problem. anser därför att miljöorganisationer inte ska ges möjlighet att ta initiativ till rättslig prövning av beslut som rör normala skogsbruksåtgärder och att tillämpning av Århuskonventionen därför behöver ses över. 9 Strandskyddets regler bör inte innebära inskränkningar i utvecklingen av glest bebyggda områden stränder är en naturtillgång av mycket stort värde. Stränderna längs sjöar och vattendrag, liksom stränderna längs kusterna och skärgårdarna, är mycket betydelsefulla för allmänheten och för det växt- och djurliv som är beroende av vattenmiljöer. På många håll har ett strandskydd på flera blivit ett hinder för nybyggnationer. ändrades strandskyddslagstiftningen med syftet att förtydliga bestämmelserna, men även att anpassa lagstiftningen till de lokala och regionala förhållandena. Därmed skulle syftet vara att begränsad nybyggnation i områden som riskerar att överexploateras kvarstår, men möjligheterna ökas att medge dispens i områden där det finns gott om orörda stränder. I och med lagändringen fick alla kommuner möjlighet att ge dispens för strandnära områden, med hänvisning till landsbygdsutveckling. Tvärtemot intentionerna har länsstyrelserna på många håll i landet beslutat om ett utvidgat strandskydd. konstaterade vid en översyn att det finns stora områden med utvidgat strandskydd utan tydligt angivna motiv. Ändå har en del länsstyrelser valt att fortsätta driva frågan genom att föreslå en utvidgning av strandskyddet på . Detta riskerar att leda till negativa konsekvenser för såväl landsbygdsutveckling och jord- och skogsbruk som besöksnäringen. vill dra en gräns vid högst 100 meters strandskydd, vilket i högre grad bör regleras på nivå. Vi förordar i normalfallet ett kortare avstånd om ett antal tiotal meter, vilket tillsammans med allemansrätten och övriga skyddsformer i de allra flesta fall är ett fullt tillräckligt skydd. Viktigare än avstånd mellan bebyggelse och vatten är att bibehålla nuvarande regler om människors rätt till fri passage längs eller nära vatten. anser att strandskyddet ska begränsas och att det ska finnas begränsade möjligheter att utöka strandskyddet till maximalt . Kommuner har möjlighet att peka ut områden för landsbygdsutveckling i strandnära lägen (så kallade LIS-områden) i sina översiktsplaner. Områdena ska vara lämpliga för landsbygdsutveckling och av begränsad omfattning så att strandskyddets syften tillgodoses. Dock har länsstyrelserna möjlighet att överpröva dessa beslut. Parlamentariska landsbygdskommitténs slutbetänkande För landsbygder – en sammanhållen politik för arbete, hållbar tillväxt och välfärd (SOU 2017:1) lade fram ett antal förslag för att minska begränsningar som finns för byggande och utveckling på landsbygderna. Förslagen avser riksintressen, strandskydd och va-lagstiftningen. Enligt slutbetänkandet ger nuvarande lagregler och propositionstexten om landsbygdsutveckling i strandnära lägen () utrymme för olika tolkningar, och de krav som olika länsstyrelser ställer på kommunerna vid tillämpning av skiljer sig åt avsevärt mellan olika län. Vissa länsstyrelser ställer omotiverat höga krav på LIS-områden eller på exempelvis kartläggningar av naturvärden, så att kommuner med begränsade resurser inte kan svara upp mot dessa krav. Detta var också en slutsats som Strandskyddsdelegationen drog under sitt arbete och som även beskrivs i delbetänkande. vill att strandskyddet förändras så att det blir ett flexiblare regelverk och att länsstyrelsernas möjlighet att överpröva kommunala bygglov i strandskyddslägen begränsas. Länsstyrelserna bör också ges rollen att i första hand stödja landsbygdsutveckling, inte bromsa den, som exemplifierat ovan ifråga om strandskydd. föreslår att det utreds om regionerna, som är i färd med att ersätta de tidigare landstingen, som en del av sitt ansvar för regionalt utvecklingsarbete skall ges en tydlig samordnande roll i kommunernas arbete med strandskydd regionalt. 10 riksintressen bör begränsas till antal och omfattning –15 hade till uppgift att analysera och föreslå förbättringar som är ändamålsenliga och hållbara och som inte leder till onödiga inskränkningar i användningen av mark- och vattenområden. Enligt utredningen bedömdes av landets totala yta vara av riksintresse enligt . Trots detta föreslog utredningens betänkande att denna areal skulle utökas genom att väsentliga allmänna intressen kompletteras med ytterligare allmänna intressen. Dessa riksintressen påverkar i högsta grad förutsättningarna för boende och företagande på landsbygden.