mot · H602136 · 2018-10-22 00:00:00 — Det handlar t.ex. om en s.k. mängdrabatt som grundar sig i att ju fler brott en person begår desto mindre påföljd på varje efterkommande brott. Vid flerfaldig brottslighet gäller enligt 26 kap. 2 § BrB en särskild straffskala. Utgångspunkten för den gemensamma straffskalan är det svåraste av de högsta straff som kan följa på brotten. Med ett visst tillägg utgör det straffskalans maximum. Tillägget är som och som mest beroende på hur allvarlig brottsligheten är. Vår mening är att nuvarande ordning är alldeles för generös och att det därför krävs en översyn med utgångspunkt att det avdraget på straffvärdet för de efterföljande brotten ska minska avsevärt. När det gäller brott mot person ska avdrag aldrig appliceras på de efterföljande brotten. tillämpar automatisk villkorlig frigivning, vilket innebär att den kriminelle blir villkorligt frigiven efter att två tredjedelar av straffet avtjänats på anstalt. Detta skapar en stor diskrepans mellan det allmänna rättsmedvetandet och den lagstiftning som finns. För att öka förståelsen för svensk lagstiftning och för att försvåra för en kriminell livsstil vill avskaffa den automatiska 2/3-frigivningen. När det gäller återfallsförbrytare ska villkorlig frigivning aldrig tillämpas. Straffrabatt vid otillåten utredning Om eller säkrar bevisning om brott genom otillåtna utredningsmetoder, såsom brottsprovokation eller felaktigt använd bevisprovokation, får gärningsmannen ett sänkt straff enligt rådande praxis. Att otillåtna eller kränkande metoder använts gör inte det begångna brottet mindre svårt och brottet ska därför rendera ett lika svårt straff som det gjort om bevisning tillkommit genom tillåtna metoder. Konsekvenserna som följer av den felaktiga användningen av utredningsmetoder bör istället behandlas som ett separat ärende – exempelvis en polisiär internutredning om tjänstefel eller på det sätt som uppfattas som lämpligt. Försvårande omständighet vid störningar i den allmänna ordningen Urartade demonstrationer och kravaller innebär inte bara stora kostnader för privatpersoner, företag och staten i form av förstörd egendom, de innebär också fara för liv och säkerhet. Vid sådana situationer är det sällan några enstaka personer som bär ansvaret utan ett stort antal personer som genom enskilda gärningar bidrar till och bildar ett farligt kaotiskt och laglöst tillstånd. Vid sådana händelser då polisens resurser är upptagna är det också ett ypperligt tillfälle för yrkeskriminella att passa på och begå brott på andra platser där polisens tillsyn för tillfället är försvagad. För att möta de utmaningar som redogjorts för ovan anser vi därför att vi bör följa exempel och tillägga en ny försvårande omständighet till 29 kap. 2 § BrB. Med denna ska det ses som försvårande att begå ett brott under, eller efter, en allvarlig störning av den allmänna ordningen. Äldre är särskilt utsatta för brott såsom bedrägerier som innebär ett aktivt vilseledande från gärningsmannen sida – ofta i den äldres hem, men även för fickstölder och regelrätt rån samt misshandel. Från rättssamhällets sida får det inte råda någon tvekan om synen på allvaret i sådan brottslighet. Det bör därför som regel anses vara en försvårande omständighet, och utdömas högre straff, vid brottslighet mot äldre. Enligt 29 kap. 5 § anses det vara en förmildrande omständighet om den tilltalade förorsakats men till följd av att han eller hon på grund av brottet utvisas ur riket. Det är ingen självklarhet att få vistas i och att tvingas återvända till sitt hemland bör därmed inte påverka straffmätningen. Av detta skäl ska den förmildrande omständigheten i BrB 29 kap. 5 § 6, om den tilltalade förorsakas men till följd av att han eller hon på grund av brottet utvisas ur riket, upphävas. Fotboja vid frisläppande efter allvarliga brott Återfallsrisken för dem som har avtjänat ett fängelsestraff är hög. Statistiken visar att risken för återfall ökar med de lagförda personernas tidigare brottsbelastning. Det är ett mönster som kan observeras över en längre tidsperiod. Även för förstagångsförbrytare är andelen som återfaller relativt hög – omkring en femtedel. Med anledning av detta anser vi att man för brott mot person, narkotikabrott, stöld, rån eller andra grövre tillgreppsbrott, vid frisläppandet ska förse sådana brottslingar med elektronisk fotboja efter frisläppandet som ska stå i proportion till hur länge de har suttit i fängelse. De ska ha full frihet efter avtjänat straff men måste på detta sätt i högre utsträckning bevisa för samhället att de kan och kommer att sköta sig. På så sätt kan man uppnå en dämpande effekt på den frisläppte som det blir lättare att utreda brott om personen med fotboja faktiskt återfaller i brott. Enligt nuvarande bestämmelser får en utlänning utvisas för brott som kan leda till fängelse eller om domstolen i brottmålet undanröjer en villkorlig dom eller skyddstillsyn som utlänningen har dömts till tidigare. Det krävs dock att utlänningen döms till svårare påföljd än böter. En ytterligare förutsättning är att det kan antas att utlänningen kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet eller att brottet är särskilt allvarligt. Utvisning kan ske eller på livstid. När en domstol överväger om en utlänning bör utvisas ska den ta hänsyn till utlänningens anknytning till det svenska samhället. Domstolen ska vid bedömningen särskilt beakta utlänningens levnadsomständigheter och familjeförhållanden samt hur länge utlänningen har vistats i . Faktorer som arbete, bostad och social anpassning liksom kunskaper i svenska språket inverkar på bedömningen. Vidare ska domstolen särskilt beakta om utlänningen har barn i och, om så är fallet, barnets behov av kontakt med utlänningen, hur kontakten mellan dem har varit och hur den skulle påverkas av att utlänningen utvisas. Hänsyn ska också tas till om det finns hinder mot verkställighet av utvisningen enligt utlänningslagens bestämmelser om verkställighetshinder – till exempel risk för dödsstraff, kroppsstraff, tortyr eller förföljelse – och utlänningen därför inte kan sändas till ett visst land eller om det annars finns särskilda hinder mot att utvisningsbeslutet verkställs. Det finns inga bestämmelser om när frågan om utvisning ska tas upp till prövning. Därmed kan såväl åklagaren som domstolen avgöra om frågan ska tas upp eller inte. Utvisning på grund av brott beslutas emellertid alltid av den domstol som handlägger brottmålet. Utvisning ska alltid prövas Det är inte rimligt att en icke-medborgare ska få förmånen att stanna i om personen i fråga inte kan eller vill respektera våra lagar och regler. Det bör därför vara obligatoriskt att alltid pröva frågan om utvisning när en icke-medborgare begått ett brott i . Vi anser vidare att lagen ska vara mindre tillåtande och att den därmed bör omformuleras så att utvisning blir regel snarare än undantag. Obligatorisk utvisning vid grov brottslighet tas väldigt stor hänsyn till den kriminelles anknytning till , vilket kan medföra att till exempel en våldsbrottsling får stanna i landet. Det är inte moraliskt försvarbart att en utlänning som begått brott i ska få stanna bara för att denne bott i , för att denne haft uppehållstillstånd eller för att personen i fråga har flyktingstatus. Har en icke-medborgare begått ett grövre brott ska utvisning alltid ske. Om det av någon anledning är direkt omöjligt att utvisa personen ska denne placeras i förvar till dess att han eller hon självmant väljer att lämna landet och därmed undgå vidare frihetsberövning. I det fall utvisning utdöms ska det för brott mot liv och hälsa, brott mot frihet och frid, sexualbrott, narkotikabrott, stöld, rån och andra tillgreppsbrott som till exempel mord, dråp, våldtäkt, rån, misshandel, grov misshandel, synnerligen grov misshandel, narkotikabrott, alla former av stöld, alla former av inbrott och annan jämförlig brottslighet, alltid utdömas utvisning på livstid. Brott av denna typ är av sådan karaktär att det vore omoraliskt och ett hån mot offren om släpper in den kriminelle i landet någonsin igen. Narkotikabrott, såsom narkotikasmuggling, är i sin tur ofta förknippade med organiserad brottslighet och bör därmed även vara förknippat med livstids utvisning för att på så sätt även motarbeta den organiserade brottsligheten. Lagring av DNA och personuppgifter För att kunna kontrollera att utvisningsdömda inte under annan identitet på nytt försöker komma in i landet och få uppehållstillstånd och medborgarskap, ska foto, fingeravtryck och DNA-prov tas och lagras . Alla immigranter som på något sätt söker uppehållstillstånd eller medborgarskap i ska kontrolleras mot detta register. Visar det sig att en person finns i detta register ska denne person frihetsberövas till dess att personen har utvisats, vilket ska ske möjligt. Det finns ingen anledning att utländska brottslingar ska belasta det svenska rättsväsendet mer än nödvändigt. Därför föreslår att man, likt , ska införa ett snabbspår för utvisning i mål där bevisläget är enkelt. Ut- och avvisning av utlänningar i har länge varit eftersatt. Tillståndslösa invandrare har med de andra partiernas goda minne uppmuntrats att stanna kvar och förmågan hos vårt rättsväsende att hitta och få ut dem har varit mycket begränsad. I ett sådant läge är det viktigt att har klara direktiv att följa samt tydligt lagstöd för sitt handlande. vill därför i lag tydliggöra att polisen alltid har rätt att använda tvång vid genomförandet av utvisningar i de fall de anser att det behövs, oavsett ålder eller om förvarsbeslut finns eller inte. Hovrätten över och dömde en 69-årig man för att uppsåtligen ha skjutit ihjäl två bröder utanför sin bostad i den 14–. Mannen döms för dråp till fängelse. Han ska även betala skadestånd till brödernas föräldrar med totalt . Detta trots att bröderna, som olovligen befann sig på 68-åringens fastighet, stod utanför mannens låsta entrédörr där de först uttalade dödshot och därefter krossade en glasruta i dörren. Bröderna var även beväpnade med ett smalt metallrör och en kökskniv. Hovrätten har konstaterat att det fanns en tredje person i sällskap med bröderna och att den personen var på väg in alternativt precis hade tagit sig in i husets källarplan via en dörr där. Hovrätten anser dock att 69-åringens agerande var uppenbart oförsvarligt. Vi anser detta vara orimligt. Trots att situationen i detta fall är helt uppenbar: tre beväpnade män går in i någons hem med den uttalade avsikten att döda honom. Detta är en alltför snäv syn på nödvärnsrätten och nödvärnsexcess. I sådana situationer kan inte ett blivande offer förväntas avvakta till dess att risken mot dennes liv är så stor att det egna livet hotas. Lagen och tillämpningen måste där av bli mer tillåtande, både vad beträffar nödvärn generellt och nödvärnsexcess. Om någon eller några väljer att attackera någon, inte minst i dennes hem, måste nödvärnsrätten vara långtgående. En utredning hur detta kan ske ska tillsättas.