mot · H6022472 · 2018-11-30 00:00:00 — Cyberangrepp kan leda till mycket omfattande följder för samhället, i vissa avseenden lika förödande som ett angrepp med konventionella vapen. Till skillnad från konventionella angrepp kan det vara utomordentligt svårt att identifiera vem som står bakom ett cyberangrepp. Frågan uppstår också, om man kan se cyberangrepp som en krigshandling, som kan besvaras med konventionell vapenmakt. Sannolikt inte då cyberattacker har en inbyggd osäkerhet som bl.a. gör att man aldrig med säkerhet kan veta vem som ytterst initierat angreppet. Hot om cyberangrepp kan dessutom utnyttjas i utpressningssyfte – inte bara mot företag och organisationer utan även mot regeringar. Samhället måste därför ha en god förmåga att såväl möta direkta angrepp som att avskräcka en eventuell angripare. Det kan bara ske på samma arena som hotet uppträder – cyberarenan. Systemet för informationssäkerhet, precis som det svenska krissystemet i övrigt, bygger på två grundprinciper: ansvars- och närhetsprincipen. Närhetsprincipen betyder att en kris först och främst ska hanteras där den inträffar av de närmast berörda och ansvariga. Ansvarsprincipen innebär att den som bedriver verksamheten i vanliga fall även är ansvarig i en krissituation. Om de lokala resurserna inte räcker till och om hanteringen av incidenten blir för omfattande kan statliga insatser bli aktuella. Genom att cyberhotet sällan kan avgränsas geografiskt eller till en enskild verksamhet innebär det att staten ofta kommer att spela en viktig, ibland avgörande, roll. Det finns sex myndigheter i som har ett av regeringen utsett ansvar för informationssäkerheten i samhället. Dessa myndigheter ingår i Samverkansgruppen för informationssäkerhet (Samfi). Att benämna Samfi som cyberförsvar vore inte korrekt. Den är först och främst inriktad mot informationssäkerhet och hantering av it-incidenter. De myndigheter som ingår i Samfi är Myndigheten för samhällsskydd och beredskap (MSB), Försvarsmakten (FM), (), (), () (som representeras genom och Säkerhetspolisen) samt (). MSB har främsta ansvaret för informationssäkerheten i . De övriga myndigheternas aktivitetsområden är främst av stödjande och förebyggande karaktär. Ett problem med skyddet mot cyberhot är att mycket av infrastrukturen och handeln och andra funktioner är beroende av företag eller ägs av företag. Dessa är vinstdrivande och i vissa fall obenägna att satsa stora medel i förebyggande syfte då det är svårt att värdera nyttan i förväg. Detta kan jämföras med kostnader för försäkringar eller för våra gemensamma samhällsfunktioner som eller Försvarsmakten. Samhället måste därför införa regler och även vidta andra åtgärder för att underlätta för företag som är beroende av datorbaserad systemstyrning och övervakning samt tvinga dem att vidta förebyggande åtgärder som minskar samhällets sårbarhet mot hot och angrepp inom cyberdomänen. Det ligger i sakens natur att det inte är möjligt att förutse hur eventuella cyberattacker kan se ut om man själv inte bedriver forskning och försök på hur cyberattacker kan genomföras. Kan man inte agera aktivt mot en angripare kan redan organisationer eller stater med tämligen små resurser överbelasta våra system eller ostört söka svagheter i vårt skydd mot cyberattacker. Det är därför angeläget att vi utvecklar en egen förmåga för att aktivt kunna motverka cyberattacker. Därför ser positivt på att regeringen nu gett Försvarsmakten i uppdrag att arbeta fram ett förslag till cyberförsvar. En förutsättning för att vidta såväl passiva som aktiva motåtgärder är att det finns en organisation med bred kompetens. Det innebär bland annat att alla myndigheter, företag och organisationer måste ha en skyldighet att rapportera alla former av cyberangrepp som riktas mot dem till en central myndighet. Detta är ett nödvändigt led för att skapa den kunskapsbredd som krävs för att möta olika typer av cyberangrepp. Det är dock omöjligt att skapa ett rimligt skydd mot cyberangrepp utan omfattande internationell samverkan rörande olika aspekter av cyberhotet. Även denna samverkan skulle underlättas om den hanterades av en för ändamålet utpekad organisation. En sådan organisation skulle också ha en viktig roll genom att ge råd om hur man skyddar sig mot cyberangrepp till de företag, myndigheter och organisationer vars verksamhet är starkt beroende av fungerande it-system. En speciell aspekt på cyberkrigföring är den roll som den spelar i militära sammanhang. De flesta moderna vapensystem är beroende av avancerad informationsteknologi, t.ex. satellitnavigering, radarsystem, informationsöverföring m.m. Det innebär att det mesta av militär verksamhet kräver såväl kvalificerat skydd mot cyberangrepp som att angrepp mot en motståndares informationssystem kan ge mycket stora fördelar. Detta bör ges regeringen tillkänna. Redundans i samhällskritiska system Cybersäkerhet är dock så mycket mer än ett aktivt skydd mot antagonister som har för avsikt att förstöra ett annat lands it-infrastruktur. Cybersäkerhet handlar också om att värja sig mot fel och brister i system som gör att system oplanerat stängs av eller slutar att producera pga. okända fel och brister. Detta har vi t.ex. sett vid tillfällen då flygplatsradar och kommunikationer slagits ut och flygplan fått dirigeras om eller inte haft möjlighet att lyfta/landa. Detta är ytterst problematiskt och påvisar en brist både på systemresiliens och en uppenbar brist på redundans. Med dagens system är det möjligt att bygga in både resiliens och redundans utan att man nödvändigtvis behöver ha flera olika kompletta system för samma uppgift. Detta är ett arbete regeringen borde se över för samhällskritiska system såsom flygplatsers kritiska system, betalningskritiska system, ledningssystem för blåljusmyndigheter samt andra system som kan klassas som kritiska för samhällets grundfunktionalitet. Under annektering av såg vi tydliga exempel på hur hybridkrigföring användes – och används mer . Hur genom att så tvivel i vem som gjorde vad, när det gjordes och hur det gjordes, effektivt missledde omvärlden och försvårade beslutsfattandet. Detta är en medveten och genomarbetad strategi för att sprida desinformation och skapa osäkerhet – både bland beslutsfattare och hos den allmänna opinionen. är sårbart för denna typ av informationskrigföring. Det är som en form av ständigt pågående visklek där man varken vet vad som sades från början eller vem som sa det. Exempel finns också på hur genom skrämselpropaganda har försökt förmå länder att ta eller inte ta vissa beslut och på så vis styra länders politiska debatt. Vi föreslår att ansvaret för det psykologiska försvaret lyfts ut ur MSB:s ansvarsområde och återigen görs till en egen myndighet med tydlig offentlig profil. Det är viktigt att offentliggöra de informationsangrepp som sker mot för att höja medvetandenivån hos såväl journalister som allmänhet. Men det psykologiska försvaret handlar inte enbart om aktivt påverkansarbete. Det behövs också ett arbete för att rusta människor redan från skolåldern. Det handlar inte minst om att tidigt lära sig källkritik och att bli medveten om att informationskrigföring förekommer. Men, inte bara enskilda individer utan även etablerad media är i ett utsatt läge. Tidspress kan göra det svårt att hinna källgranska texter och nyheter. Det gör att journalister kan användas, och har använts, för att sprida desinformation och propaganda förklätt till nyheter. En annan huvuduppgift för en ny myndighet bör vara att stödja, bidra till och sprida forskning kring informationskrigföring och propaganda. Därför är det viktigt att vi får en självständig myndighet med ansvar för det psykologiska försvaret. För detta avsätter vi kommande år. För att säkerställa att även nya möjligheter tas tillvara likaväl som att en förmåga byggs upp mot nya potentiella hot är det av största vikt att nya möjligheter likaväl som hot identifieras. Ett område där det blir allt mer viktigt att bygga upp en strategi och kompetens inom är rymden. Det är främst en arena för forskning och inom en överskådlig framtid näringsliv. Men, både klimathot och säkerhetsaspekter måste vara en del i utvecklingen av exploateringen av rymden. bör vara en av de nationer som framhåller åsikten att rymden i sig själv ska fortsätta vara ett område som inte militariseras. Men, oavsett internationella konventioner så är satelliter avgörande för livet som vi känner det på jorden. Navigering, vädersatelliter och kommunikationssatelliter är bara tre väsentliga områden där rymden fyller en avgörande roll. På detta område är det således av största vikt att det byggs upp både redundans systemen emellan såväl som resiliens i systemen. Därför är t.ex. EU:s Galileoprojekt något vi kristdemokrater tycker fyller en viktig kompletterande funktion till dagens befintliga GPS-system. Av dessa anledningar ser vi positivt på den rymdstrategi rymdutredningen föreslog. I den strategi som tas fram bör, utöver redan utpekade områden, säkerhet göras till ett av de övergripande målen. betraktas försvarsindustrin i många länder som ett viktigt nationellt intresse. Här spelar även arbetsmarknadsintressen och viljan att utnyttja försvarsindustrin som en ”teknikdrivande” faktor i näringslivet in. Detta är mer eller mindre uttalat i olika länder. Våra nära samarbetspartner och har klart uttalade strategier för att utveckla sin egen försvarsindustri för att tillgodose speciella nationella behov. I det finska fallet är t.ex. industrins roll i kris- och konfliktsituationer en viktig inflytelsefaktor. Sammantaget innebär detta att försvarsindustrier aldrig kommer att arbeta på en fullt ut konkurrensutsatt marknad. saknar en sammanhängande försvarsindustristrategi där säkerhetspolitiska överväganden, försvarsindustrins roll i det nationella försvaret, dess roll som internationell samarbetspartner samt teknologiska möjligheter vägs samman. anser det som mycket angeläget att en sådan strategi utarbetas. Viktiga komponenter i en sådan strategi bör vara: Hur säkerställer vi tillgången till utländsk försvarsmateriel även vid kriser och konflikter i vår omvärld och i situationer då betalning i form av pengar är av underordnad betydelse, utan främst försvarsmateriel efterfrågas? Inom vilka försvarsrelaterade teknologiområden kan vi till rimliga kostnader upprätthålla en hög och internationellt konkurrenskraftig nivå och därmed vara en internationellt intressant samarbetspartner? Hur säkerställer vi en nära samverkan mellan Försvarsmakten och försvarsindustrins kompetenser i kris- och krigssituationer? Hur verkar vi för ett utökat nordiskt och europeiskt samarbete inom försvarsindustriområdet? Varje land har rätten till självförsvar. Det finns situationer där bruket av vapenmakt kan vara det enda sättet att avvärja humanitära katastrofer. är beroende av att kunna importera vapen eller delar till vapensystem för att vi ska kunna försvara vårt land och för att vi ska kunna delta i fredsskapande operationer. På samma sätt är andra länder beroende av import av försvarsmateriel för att kunna lösa samma uppgifter. Att vi själva skulle tillverka alla de olika system som Försvarsmakten behöver för att kunna lösa sina uppgifter är såväl ekonomiskt som tekniskt omöjligt. Problemet är att se till att sådan försvarsmateriel som vi tillverkar eller är med och utvecklar tillsammans med andra inte kommer i händerna på regimer eller grupper som inte delar våra värderingar avseende demokrati och mänskliga rättigheter. Den internationalisering som sker inom alla områden, även tillverkning och utveckling av försvarsmateriel, gör att denna fråga inte enbart är ett svenskt nationellt problem utan även måste bli en del av vårt samarbete inom ramen för olika internationella organisationer som FN, EU och Nato. Enligt dagens krigsmateriellag får tillstånd enbart ges om exporten är till fördel för svensk försvars- och säkerhetspolitik. Exporten får inte ske till krigförande länder och inte leda till att mänskliga rättigheter kränks. skiljer därför på försvarsmateriel för strid och övrigt försvarsmateriel. Traditionellt har utrikesunderrättelsetjänsten varit ett område som i första hand hanterats av den militära underrättelsetjänsten (MUST) och (). När det gäller exempelvis organiserad brottslighet har polisen och tullen kraftigt utökat sitt samarbete såväl inom ramen för EU som med enskilda utländska polisorganisationer. Flera av de hot som finns rörande internationell terrorism och internationell droghandel – som i båda fallen kan ha beröringspunkter till vårt deltagande i fredsoperationer – berör flera myndigheter. Vår strävan att förhindra spridning av massförstörelsevapen kräver samverkan mellan flera svenska och utländska myndigheter, för att exempelvis identifiera och hindra försäljning av ”dual use”-teknologi. De områden där det är oklart vilken eller vilka myndigheter som borde ansvara för nödvändig inhämtning av information ökar. Även om det sker en viss samverkan mellan de svenska myndigheterna är risken stor att information som inhämtats av en myndighet inte kommer de andra myndigheterna till kännedom, därför att man inte inser den andres behov av informationen. Likaså föreligger det en risk att flera myndigheter bedriver likartad underrättelseinhämtning. Inom det område som skulle kunna benämnas ”politisk underrättelsetjänst” – t.ex. bedömningar av länders förmåga och vilja att skaffa sig massförstörelsevapen eller deras tänkbara agerande i internationella konflikter – sker det informationsinhämtning och analys vid ett flertal myndigheter. Detta behöver inte var av ondo då olika perspektiv bidrar till en breddad bild och ett bättre beslutsunderlag. Det vore dock värdefullt om det fanns en organisation som hade ett tydligt mandat att inhämta och analysera information från utlandet på stor bredd, inte bara inom ett visst sakområde. Risken för att viktig information ”faller mellan stolarna” skulle därmed kunna minimeras. Behovet av specifikt militär och polisiär underrättelseinhämtning kommer alltid att finnas och måste hanteras av personal med god kunskap inom dessa sakområden. De måste fortsatt vara nära knutna till ansvariga myndigheters verksamhet. föreslår därför att det tillsätts en utredning som analyserar de behov av utlandsunderrättelser som krävs för att ge regeringen bästa möjliga underlag i dessa frågor, hur dagens struktur bidrar till detta, var det finns brister samt om det finns skäl att förändra underrättelseorganisationsstrukturen eller inte. I utredningsdirektiven bör också principen om maktdelning ingå. ökar snabbt i betydelse, ur både militär och klimatsynpunkt. Vi ser att isen i de arktiska områdena smälter fortare än vad tidigare prognoser förutsett. Det öppnar upp nya handelsvägar, men riskerar det att utlösa en stormaktskonkurrens såväl av kontrollen över dessa som om de naturresurser vilka sannolikt finns i . Detta kopplat till dess fortsatta eller ökande betydelse för såväl basering av kärnvapenmissiler som skydd mot sådana talar för en ökad militarisering av regionen . bedöms innehålla respektive av världens ännu icke upptäckta förekomster av olja och gas. Militärt har varit av strategisk betydelse för genom att huvuddelen av kärnvapenbestyckade ubåtar har sina baser på . har också valt att bygga ut sin militära närvaro i genom att antingen öppna nya baser eller anlägga nya på bl.a. Nysibiriska öarna, Novaya Zemlya, and Severnaya Zemlya. Till detta kommer prioritering av kärnvapen inom ramen för sin militärreform. Sammantaget är det tämligen tydligt att intresset för det arktiska området inte kommer att minska. Men även klimataspekterna där vi ser en allt större issmältning i området skapar svårigheter att tydligt identifiera konsekvenserna av klimatförändringar och på kort sikt står det klart att den globala uppvärmningen och miljöförstöringen med stor sannolikhet kommer att få allvarliga konsekvenser på . Issmältningen gör att inom något decennium kommer vara isfritt väsentliga delar av året vilket gör att de ekonomiska aktiviteterna kommer att tillta snabbt. Det gäller sjöfart, fiske samt olje- och gasutvinning. När fullt ut kan utnyttjas för sjötransporter kommer transportsträckan från , och norra till förkortas med , vilket innebär stora ekonomiska vinster. För del är viktigt för skydd mot interkontinentala robotar. Samt att flertalet länder som på något sätt har eller gör anspråk på delar av har någon form av militär aktivitet i området. Vidare fick 2013 observatörsstatus i . stora, och växande, ekonomiska och militära styrka kommer innebära att landet, med eller mot sin vilja, behöver engagera sig i globala säkerhetsfrågor. Kinesiska ställningstaganden, t.ex. rörande och skydd av handelsvägar, kommer sannolikt att påverka även oss. Det är osannolikt att inom överskådlig tid kommer kunna konkurrera med militärt. Av dessa anledningar ser vi positivt på att den svenska Arktisstrategin betonar vikten av att är och ska förbli ett långspänningsområde. Men det är viktigt att även fortsättningsvis aktivt arbetar med relationerna inom och bevakar potentiella frågor rörande klimat, naturresurser och säkerhetspolitik som sannolikt kommer att tillta . Givet det allt oroligare omvärldsläget och centrala betydelse i , inte minst geografiskt, ser det som nödvändigt att successivt öka försvarsanslagen till av BNP. Målet är att den nivån ska nås 2027. Dock krävs åtgärder redan i närtid för att avhjälpa akuta brister i såväl Försvarsmakten som i det civila försvaret, samt för att bädda för en utökning av krigsorganisationen . Vi vill därför att försvarsbudgeten redan nu förstärks med i fram . Det är en ökning med utöver vad överenskommelsen mellan regeringen, och innebär. Åtgärder för att stärka det svenska Totalförsvaret hastar. Vi är sent ute. Vid Nato-toppmötet i 2014, efter den ryska annekteringen av och aggressionen mot , fastslogs att medlemsländernas försvarsanslag minst skulle vara av BNP. Många av våra grannländer är på god väg att nå dit. och , som båda låg kring 2015 beräknas dubbla sina försvarsanslag till 2018 och uppnå Natokravet. har deklarerat att målsättning också är . och har redan nått målet och diskuterar avsevärda höjningar därutöver. Den senaste försvarsöverenskommelsen , som vi Kristdemokrater inte kunde godta då vi ansåg tillskotten vara för små, betyder att vi fortsatt kommer att ligga kvar på den låga nivån. Här får vi inte heller glömma att alla våra grannländer (utom ) är medlemmar av Nato och därmed kan påräkna stöd från alliansen, något som vi inte på något vis är garanterade . anser att ska ansluta sig till försvarsalliansen . Vid en allvarlig kris eller i värsta fall ett krig som berör något eller några länder i kommer att dras med varken vi vill eller inte. Oberoende om vi är medlemmar i alliansen eller inte. Vi anser därför att vi redan i fred ska planera och förbereda hur att tillsammans med Nato försvara och hur vi ska agera tillsammans med våra närmaste grannländer. Ett svenskt Natomedlemskap kommer också höja tröskeln avsevärt i det fall någon överväger använda militära maktmedel i vårt närområde för att uppnå politiska mål. Stabiliteten och säkerheten i skulle öka. Det finns mycket konkreta skäl till att driver på för ökade försvarsanslag och att vi ska nå tvåprocentsmålet för försvarsanslaget. Arméns krigsorganisation a genom att de regementen, P 7, P 4, Livgardet och I 19, som tillsammans sätter upp våra nuvarande två brigader, ska sätta upp var sin brigad. Funktionsregementena för artilleri, ledning, logistik etc, måste förstärkas i motsvarande omfattning. Totalt kommer vi då ha fyra brigader, förutom stridsgruppen på som också utökats och dessutom kompletterats med bl a kvalificerat luftvärn. är armén alldeles för liten och vårt förslag innebär att den fördubblas från dagens 15 000 man till 30 000 man. Dessa behöver också öva betydligt mer än vad som är fallet . Mycket av arméns materiel börjar också bli föråldrad och måste antingen omsättas eller moderniseras. Antalet fartyg i Marinen utökats så att vi kan operera i och på . Den förmågan finns inte . Hamnarna på , främst , är helt avgörande för försörjning. Vi kan inte stirra oss blinda på bara . Ytterligare en amfibiebataljon upprättas. har den längsta kusten av alla stater i , ger våra skärgårdar, amfibieförbandens ”hemmaterräng”, goda möjligheter att försvåra ett angrepp mot . Antalet flygplan i Flygvapnet måste vara kvar på samma nivå som , ca 100 plan. Att fortsätta på den nu inslagna vägen att skrota samtliga dagens JAS-plan vore en kapitalförstöring av gigantiska och skulle dessutom innebära en försämring av svensk försvarsförmåga i en ytterst orolig tid. Vi vill därför att 40 av dagens mycket moderna JAS 39 C/D behålls. De ska används parallellt med de 60 st JAS 39 E som är beställda och som levereras . Flygvapnets basorganisation för att säkerställa att flygplanen kan spridas. Därmed minskar risken för att de blir bekämpade på marken. Värnpliktssystem utvecklas ytterligare, det krävs för att fylla upp befintliga förband och nya för att sätta upp nya förband i Försvarsmakten. Den personalförsörjningsmodell som försvaret lutat sig mot har visat sig otillräcklig och kommer än mer vara så när krigsorganisationen ska bli större. Hemvärnet utvecklas ytterligare för att kunna lösa mer kvalificerade uppgifter än vad som är fallet . Hemvärnet har en mycket viktig roll för skydd och bevakning över ytan. Även om det sker förstärkningar av Armén, Marinen och Flygvapnet kommer det inte skapa en militär närvaro över hela landet. Hemvärnet måste därför tillföras mer avancerade vapen och såväl utbildningssystem som rekrytering modifieras för att hemvärnet ska kunna lösa sina framtida uppgifter. Skånberg (KD)