kam-ad · H5C120180521ad · 2018-05-21 11:00:00 — Att regeringen genom exempelvis regleringsbrev och utredningsdirektiv har utmanat grundintentionerna med den personliga assistansen är helt uppenbart. Till exempel har antalet personer som får statlig assistansersättning tydligt minskat , trots att all statistik säger att det borde ha varit fler som beviljats den statliga assistansersättningen. Bifallsfrekvensen för nyansökningar låg stabilt . halverades dock denna frekvens till , och statistiken från inledningen av 2017 visar på en fortsatt ökning av avslagen på nyansökningar. Det handlar alltså om ett ökat antal personer, individer och människor som inte får personlig assistans beviljad eller som har blivit av med sin assistans eller, som , fått den kraftigt sänkt. Att detta påverkar möjligheten att kunna leva som andra är uppenbart. Livsförutsättningarna och möjligheten till ett aktivt liv, om det så handlar om jobb eller fritid, påverkas självklart. Men, fru talman, detta är som sagt inte bara siffror i en tabell. Det är inte bara statistik. Det handlar om individer - om personer som kanske genom en olycka eller sjukdom fått sina förutsättningar kraftigt försämrade eller förändrade. Det handlar om personer som inte får det stöd och den hjälp som de är i behov av, som en direkt följd av regeringens politik . Det är en kombination av passivitet - det vill säga att regeringen har valt att inte lägga fram förslag i ett läge då domstolar och myndigheter fattar beslut som vi anser strider mot intentionerna i LSS - och en lång rad konkreta beslut som slår direkt mot assistanssystemet. Var finns tron på människan och allas lika värde? Från sida är vi tydliga med att intentionerna i lagen måste återupprättas. Syftet med den personliga assistansen och LSS-lagen är ju att ge ett kontinuerligt och sammanhållet stöd, så att personer med funktionsnedsättning har möjlighet att såväl ha en fungerande vardag i det egna hemmet som att delta i samhällslivet, ägna sig åt fritidsaktiviteter och ha ett arbete eller studera. För oss i är det helt grundläggande att lagstiftningen och tillämpningen av lagen lever upp till detta. Därför är nu vår viktigaste uppgift att återupprätta grundintentionerna med den personliga assistansen. har vi drivit en kamp mot regeringen som jag aldrig i min vildaste fantasi hade kunnat tro att vi skulle behöva driva. Aldrig hade jag kunnat ana att en rödgrön regering skulle bli ansvarig för att vi står med en LSS-reform som nästan helt saknar funktionsduglighet. Inte för en sekund hade jag kunnat tro att den hårdaste striden vi skulle ha skulle bli den om min och din rätt att leva våra liv som fria individer med självbestämmande och rätt till delaktighet. Om det inte hade varit för funktionshinderrörelsens enträgna kamp hade en av vår tids största frihetsreformer varit helt skjuten i sank. Trots att kantats av motgång efter motgång har de inte för en sekund givit upp kampen för LSS. Trots att deras liv helt rasat samman har dessa människor använt sitt mod och sina krafter för att inte låta det undgå någon vad regeringens politik har kostat. De har tvingats att delge oss sina mest privata angelägenheter för att vi verkligen ska se vad som sker. Med sig själva som levande exempel har de tvingats att visa vad var och en av oss kan komma att förlora, allt för att vi ska få behålla våra rättigheter. Jag är därför väldigt stolt över att vi tillsammans med funktionshindersrörelsen har gjort skillnad. När regeringen gav i uppdrag att minska antalet timmar fick vi tillsammans regeringen att backa. När regeringen tyckte att schablonen var tillräckligt hög fick vi dem att tänka om. När den senaste domen om tilläggstid föll var vi med och tryckte på för att få dem att ändra lagen, och vi har tillsammans sett till att regeringen tagit bort besparingskravet i . Varje gång som denna eller den förra regeringen försökt att få frågan om assistans att handla om fusk och kriminalitet har vi synliggjort den fruktansvärda strategin att genom att undergräva en reforms legitimitet göra det möjligt att slå sönder bärande fundament i vår välfärd. Med stenhård kamp har vi puttat regeringen åt rätt håll, fått dem att göra om och göra rätt och fått regeringen att visa att de kan om de verkligen vill. Men dessvärre, fru talman, vill inte regeringen ta det enda beslut som krävs för att verkligen säkra LSS. Vår långa strid för att få en lagändring har inte givit resultat. Att ändra lagen är nämligen ett beslut som faktiskt skulle kosta. Sanningen är att inte en enda av de förändringar som regeringen gjort har haft någon som helst betydelse för de tusentals människor som drabbats av deras politik. Inte en enda av de punkter som regeringen har backat på hjälper de över 1 000 personer som har fått sina liv fullständigt sönderslagna . Regeringen hade ett mål: att kostnaderna för assistansen skulle minska. Detta mål var viktigare för dem än vår rätt till vårt liv. Det råder inga tvivel om att den främsta anledningen till att blir beviljade assistans är den allt hårdare rättstillämpningen. Detta har vi pekat på, och vi har krävt att lagen just därför måste ändras. Men två regeringar i rad har i stället stått med armarna i kors och tittat på när en av vår tids största frihetsreformer har förlorat sin grundintention. Med öppna ögon har de sett på när människor har förlorat sina grundläggande rättigheter. Inte en gång har vi sagt att regeringen ska styra våra domstolar. Det vi kräver är att regeringen ska stå upp för det beslut vi har fattat i riksdag: att vi ska ha en lag som ger oss alla rätt att leva våra liv med självbestämmande och med rätt att delta i samhället. Vi ska ha en lag där människors rättigheter och behov ska styra. Det är ett demokratiskt fattat beslut som inte respekteras, eftersom regeringen vägrar att ändra lagen efter alla de domar som fallit. För oss i är vårt välfärdskontrakt heligt. För oss är det en självklarhet att om barn skulle födas med en funktionsnedsättning ska vi gemensamt garantera att hen ska kunna växa upp till en fri medborgare. Om kärlek blir sjuk ska vi se till att hen ska kunna arbeta, studera och ta hand om sin familj. Och om jag skulle råka ut för en olycka ska ni se till att jag fortfarande kan gå ut och dansa. LSS-reformen är ett löfte som vi i riksdag har givit varandra om att det inte är vår funktionalitet som ska vara avgörande för om vi ska få vara fullvärdiga och fria medborgare. Den är ett löfte om att vi, oavsett vad livet bjuder, ska känna oss trygga med att vi ska få våra behov tillgodosedda och att vi ska ha rätten att leva våra liv. Det är ett löfte som vi kommer att slåss för. Regeringen kan vara säker på att frågan om en lagändring kommer att vara med oss under hela valrörelsen, men vi kommer inte att sluta där. Ni kan lita på att detta är en fråga som kommer att följa med direkt efter valet och där vi med alla tillgängliga medel kommer att pressa nästa regering till att säkra LSS. Tack till , som har påkallat denna ytterst viktiga debatt! Den som har behov av assistans ska ha rätt till assistans. Detta är ett ordagrant citat av statsrådet . Det är ett klart uttalande, som statsrådet ärvt av det förra statsrådet och som också hon använde väldigt flitigt. Vi har hört det ständigt upprepat . Men, fru talman, sanningen är ju att det pågår en tyst katastrof i . Människor med stora funktionsnedsättningar ställs utanför på grund av den socialdemokratiskt ledda regeringens helt omänskliga passivitet och politiska signaler till sina myndigheter. Ett samhälles värdighet mäts i hur vi tar hand om de allra mest utsatta. Det är det som är välfärdssamhällets yttersta spets, det som det faktiskt handlar om. Det som pågår är inte enbart ett tillkortakommande för systemen i välfärdslandet . Det är ett svek mot dem som behöver välfärden allra mest för sin frihet, för sin delaktighet och ytterst för tillgången till sina egna liv. Och låt oss inte glömma bort att det är statens myndighet och regeringens ansvar. Min första fråga till ansvarigt statsråd är: Vad säger du egentligen, mer än det du sa i inledningsanförandet, till lilla och hennes hårt prövade familj som, trots den nya domen som uttolkats, trots överslätande uttalanden och löften av statsrådet, har blivit av med sin livsviktiga assistans enligt beslut? Vad säger ministern till lilla Wendela i , till i och till alla de andra barnen som förvägras sin rätt till hjälp med andning, matning eller tillsyn vid sina epileptiska anfall? hade 16 124 personer insatsen personlig assistans. , , var det 14 638 personer - en differens på 1 486 personer. Det är något alldeles unikt när det gäller den här lagens utveckling. Aldrig förr har antalet minskat så mycket och så drastiskt fort. Om andelen av befolkningen dessutom skulle ha varit densamma som 2014/15 skulle antalet personer som har insatser vara ungefär 17 200, eftersom vi också har en befolkningsökning. Vi liberaler står i ord och handling upp för den största av frihetsreformer . monterar den rödgröna regeringen ned friheten i snabb takt av kostnadsskäl och med ideologiska förtecken. Vi motsätter oss självklart besparingen på dem som behöver samhällets stöd mest. Vi lägger därför 1,5 miljarder mer än regeringen på dessa människor för deras mänskliga rättigheter, deras frihet och möjlighet till delaktighet för att nå tillbaka till den nivå som var före katastrofens inledning. Vi lägger totalt 6 miljarder i vårt budgetförslag. Tiden för partiers vackra tal är förbi. Det måste till skarpa politiska förslag, och det måste till pengar. Det handlar om trovärdighet, och det handlar faktiskt om människors liv. Regeringen har inte ändrat lagstiftningen, enligt statsministern och enligt ansvarigt statsråd. Det är sant, men man kan inte krypa undan ansvaret för att förändringarna har skett utifrån ett antal domar som har tolkats av , det vill säga statens egen myndighet som man har tillsynsansvar över. Detta har gett omedelbar effekt rakt in i människors vardag, i många fall en mycket dramatisk effekt. Fråga två från mig blir hur regeringen ser på att det inte är domarna som har förändrat verkligheten för människorna utan myndigheten tolkning av domarna - något som blev övertydligt i SVT:s nyhetsrapportering. Regeringens egen myndighet fortsätter att göra sina tolkningar av våra högsta juridiska instansers utslag - tolkningar som domstolens egna företrädare inte känner igen. Detta är något som de inte vill vidgå att de har fattat beslut om. Det är uppenbart att regeringen har haft väldigt svårt att hantera de här frågorna. Jag är väldigt rädd för att man nu försöker städa bort dem från valrörelsen med ett och annat dimridåbeslut. I en samhällsgemenskap bär vi varandras bördor. Problemet är att det offentliga nu har släppt taget. Kvar står de anhöriga som inte annat kan än att försöka bära bördorna. Men många av dem dignar under det ok som det innebär att inte få den hjälp av samhället som man kan förvänta sig. Assistansersättning handlar om alla dem med omfattande behov som inte har anhöriga eller har anhöriga som inte orkar bära bördan, som har sett sin tillvaro förändras från att leva sitt liv till att bara överleva. Jag har, precis som statsrådet , träffat många av dem som fortfarande har sin personliga assistans. Många är rädda för att också de ska drabbas och bli av med sina insatser. Jag har också hört dem vittna om vilken enorm betydelse insatsen har, vilken skillnad det gör i livet att få kunna vara delaktig - det som är hela syftet med hela LSS-lagstiftningen. Och det gäller såklart också de andra insatserna inom LSS, där var och en kan ha mycket stor betydelse för de enskilda. Men det är en rättighetslag där vi måste värna rättigheterna. Rättigheterna är inte någonting som är skrivet i guld och som inte går att förändra. Rättigheterna är det som har urholkats. Vill vi, som vill, återupprätta och försvara assistansen måste vi ändra lagen. Om vi inte ändrar lagen kan den inte återupprättas. Därför är jag extra bekymrad av att regeringen ger sken av att det är detta som vi är på väg att göra. Inte bara de första fruktansvärt negativa direktiven till utredningen gick ut på att göra besparingar på just assistansersättningen, utan i det tilläggsdirektiv som regeringen kom med skriftligt finns denna nyckelmening: Förslagen ska sammantaget inte leda till att behovet av anslagna medel ökar jämfört med dagens nivå. Låt oss då backa . Om man menar att det här är en utveckling som har pågått och att det inte har blivit någon skillnad kan man ju läsa vad skrev : har antalet indragningar av beslut om statlig assistans ökat kraftigt. Det har alltså hänt något . Går man tillbaka och jämför budgetprognoser och siffror ser man att det har skett besparingar. Sedan regeringen började tala om att man var beredd att göra besparingar på assistans har besparingarna börjat. Utfallet blev 200 miljoner lägre än vad man hade förväntat sig bara mellan . blev besparingen 4,4 miljarder och 2017 3,8 miljarder. beräknas den bli 3,5 miljarder, 2019 3,6 miljarder och 2020 3,9 miljarder - alltså en besparing på nästan 4 miljarder . Den nya lägre nivån säger regeringens nya direktiv att man inte ska frångå. Då är frågan: Är dagens nivå rimlig, som innebär att den som inte kan andas inte kan vara säker på att det är ett grundläggande behov som man kan förvänta sig att vi tar ett gemensamt ansvar för att tillgodose så att vi fördelar bördan? Är man nöjd med dagens nivå? Regeringen säger: Förslagen ska sammantaget inte leda till att behoven av anslagna medel ökar jämfört med dagens nivå. Dagens nivå har ju inneburit att tusentals människor färre än förväntat har rätt till statlig assistans, och även om rättsutvecklingen har handlat om statlig assistansersättning har detta spillt över på alla andra LSS-insatser. Det som också är bekymmersamt inom rättsläget är att det är olika. Den som fick sitt beslut omprövat har ett sämre rättsläge än den som inte hann få det. kan man inte räkna med att man har samma rättigheter trots att man har samma situation. Föräldrar till de barn som föddes får ta större ansvar än andra. De som är beroende av assistans har ingen hjälp av att det fanns ett tillfälligt stopp. Jag vill veta av regeringen: Vad vill ni göra? Är ni nöjda med dagens nivå? Varför har ni annars sagt i det nya direktivet att det är den nivån som ska gälla? Debattformen är ju sådan att jag har på mig att försöka svara på alla inlägg och frågor. Jag ska göra mitt bästa, men hinner säkert inte med allt. Jag inser att talarstol inte är den bästa platsen för dialog och för att försöka begripa varandra före ett val. Jag beklagar det, för jag tror att denna fråga behöver just gemensam dialog, samtal och förståelse. Det finns utan tvekan delade meningar, men jag tror att skillnaderna blir överdrivna i talarstolen och större än vad de egentligen är. Jag välkomnar besked om att vilja delta i att säkerställa assistansens långsiktighet, för det är precis det som det handlar om. Hade tidigare regeringar klarat av att göra en översyn av en komplicerad, omfattande och viktig lagstiftning hade vi kanske kunnat göra mindre förändringar. står vi i ett läge då vi kommer att behöva göra ganska mycket, tillsammans med den grupp som är här just nu eller andra, och det är viktigt. påståenden om att domslut och myndighetsutövning inte skulle utgå från lagstiftning förvånar mig. Det är dessutom instämmanden från flera partier här inne. Att regeringen skulle tolka domarna i stället för myndigheterna vore ovanligt, och jag tror inte att det är det som egentligen efterfrågas. Jag förstår dock att det finns en uppgivenhet. Jag kände den när jag var vice ordförande i socialutskottet under förra mandatperioden och vi kallade de ansvariga statsråden till utskottet och frågade vad som händer när vi har domar som påverkar. Det hade vi redan då, även om det har accelererat. Det fanns inga enkla svar, och jag beklagar att vi inte tillsatte en utredning redan då. Som jag sa i min inledning är den utredning som arbetar mycket viktig. Det är avgörande att utredaren kommer fram till en helhet som verkligen garanterar det som är lagens ursprungliga intention. , tidigare socialminister, tillsatte , och , dåvarande , lade fram LSS-lagstiftningen. Jag vill understryka att det var ett blocköverskridande arbete, och det är en del av det som vi också ska bära med oss . Jag vill också vända mig mot att vem som får eller inte får statlig assistans skulle styras av tilldelade resurser. Då borde det vara en budgetfråga och ganska enkelt att lösa, Så är det inte. Att ta itu med frågan om att få en bättre fungerande lag är svårt, men det är också enda sättet att få en lag som är långsiktigt hållbar, skapar trygghet och ger möjligheter och delaktighet i samhället. Då krävs ett annat samtal om LSS och assistans än det vi har . Vi måste komma bort från debatten om luftpengar och om att större anslag garanterar assistans åt dem som har förlorat den. Den bärande frågan är hur vi ska ändra lagstiftningen. De beslut som har fattats om tvåårsomprövningar, väntetid och beredskap som ska räknas in i grundläggande behov, informationsskyldighet från stat till kommun och den enskilde är viktiga förändringar som spelar stor roll. Jag ska också säga något kort om fråga om att det inte ska vara kostnadsdrivande från dagens nivå. Det är ett annat sätt att uttrycka att man inte har fria händer, vilket inga utredningar har. Vad LSS-insatserna sedan kommer att kosta får vi se. Det är inte budgeten utan lagstiftningen som styr vilka insatser som ges. Det är helt centralt att sträva efter långsiktighet och hållbarhet i assistansreformen. jobbar vidare i syfte att bland annat skapa en långsiktig och hållbar utveckling och för att insatserna inom LSS ska bli mer ändamålsenliga. Vi moderater anser att det är viktigt med ett helhetsgrepp och ett långsiktigt ansvarstagande, och det är bra att frågan utreds grundligt. Det handlar om att säkerställa rätten till ett liv för de allra svagaste. Låt oss därför gemensamt se till att säkra denna långsiktighet och hållbarhet för dem som verkligen behöver det som mest, för dem med behov av och rätt till personlig assistans. Det är också helt avgörande att fler människor kommer i arbete och att fler företag startar och växer sig starka för att ge långsiktiga och hållbara förutsättningar för en trygg och väl fungerande personlig assistans - och all annan välfärd i . Fler i arbete och fler starka företag stärker möjligheterna för att LSS och personlig assistans kan säkerställas långsiktigt. Allt fusk med bidrag och skatter är djupt problematiskt. Det är något vi satsar resurser på att bekämpa. Såväl inom LSS som i andra välfärdssystem behövs skarpare uppföljning och tillsyn. Det avsätter vi utökade resurser för i vår budget. Allt oupptäckt fusk är förlorade skattekronor och resurser som i stället kunde ha använts till att utveckla välfärden för alla med behov av assistans, vård och omsorg. Det är direkt stötande att mindre nogräknade personer skor sig på andras legitima behov av stöd och hjälp. Så kan det inte få fortsätta. Resurserna ska gå till dem som har rätt till samhällets gemensamma stöd. De som har personlig assistans ska få den hjälp de behöver och har rätt till. Inget annat duger. ska dessa stöd vara långsiktiga och hållbara. Ett ekonomiskt balanserat ansvarstagande är därför nödvändigt. I frågor och avgöranden som rör LSS och personlig assistans krävs gemensamma lösningar, helhetssyn och balanserade avvägningar som syftar till långsiktighet, överblickbarhet och hållbarhet för den enskilde i behov av personlig assistans. Detta gäller även för att kunna ge ökad trygghet och förutsebarhet för anhöriga, utförare av assistans och ansvariga huvudmän, stat och kommun. Rådande otrygghet och osäkerhet för de många drabbade är ovärdigt . Det vilar därför ett tungt ansvar på regeringen. Jag lovar att ska bidra till att gemensamt säkra långsiktighet och hållbarhet för dem som behöver det som mest, dem med behov av och rätt till personlig assistans. Även om det är så som vissa här har påpekat, att man tidigare och löpande har behövt göra olika justeringar och förtydliganden, har det aldrig varit så här osäkert och turbulent. Trots att det har gjorts utredningar och tillägg i lagen finns en viss problematik kvar. Problematiken består bland annat i en inkonsekvent rättstillämpning till följd av oklara rättsregler. Detta bidrar såklart till att rättssäkerheten inte kan garanteras. Det här påvisas tydligt i inte minst en dom från 2015. En kvinna som har haft personlig assistans förlorar den plötsligt helt och hållet. Hon blir helt utan assistans efter att gjorde en tolkning av lagen som radikalt förändrade innebörden i lagen, så som den var tänkt från första början. Jag skulle tro att det kommer att fortsätta råda osäkerhet vad gäller rättstillämpningen, inte minst för personer med psykiska funktionsnedsättningar. En annan dom som har tagits upp här handlar om huruvida sondmatning kan utgöra grund för personlig assistans. Det var fantastiskt bra och viktigt att den kom på plats, men den ställer saken lite på sin spets. Den innebär nämligen att den tolkning som har gjorts tidigare i någon mening har stridit mot lagen. har det sagts att lagen ska tolkas på ett visst sätt, och så har den inte tolkats förut. Jag känner mig därför trygg med att säga att man tidigare i viss mån har stridit mot lagen. Det finns personer som har drabbats hårt av beslut som har visat sig stå i strid med hur lagen var tänkt. Svaret på frågan hur det står till med rättstillämpningen är att det i vissa fall faktiskt ser väldigt illa ut. LSS är en rättighetslag. Därför måste rättstillämpningen kunna fungera. Förarbetena måste vara tydliga, och lagens intentioner måste vara väldigt tydliga. Vi står här i talarstolen och säger att vi vill värna lagens intentioner, som de var från början. Det vill vi alla. Därför är det intressant och trevligt att höra från statsrådet att breda överenskommelser måste komma till. Jag förutsätter och hoppas att det kan bli så. Jag vet ju att vi alla vill dra åt samma håll. LSS är som sagt en rättighetslag. Därför känns det lite märkligt att vi ens ska behöva debattera frågor om huruvida vi tillämpar våra lagar på rätt sätt. Jag har under mina år i lagt fram förslag om att utreda begreppet om grundläggande behov. Jag är absolut inte ensam om att vilja se över vad som gäller och vad som ingår. Jag har påtalat problemen med hur bedömer grundläggande behov. Med det har jag velat att regeringen ska utreda hur man kommer till rätta med problemen och utifrån det vidta åtgärder. För mig är det uppenbart att mycket ligger i frågan om vad som omfattas och hur vi ska se på grundläggande behov. Det blir smått bisarrt när vi här diskuterar huruvida sondmatning ska räknas som ett grundläggande behov eller att man diskuterar huruvida det är ett grundläggande behov att andas. Vi är väl alla överens om att det naturligtvis är så det borde vara. Det jag däremot inte kan förstå är regeringens ambition om hur det hela hänger ihop. Alla ska visserligen få den hjälp de behöver och har rätt till, men får utredningen inte komma med förslag som ökar kostnaden. För var det helt självklart att det så kallade sparkravet i inte hade någon som helst koppling till ett ifrågasättande eller en begränsning av de rättigheter som lagen ursprungligen ansågs innebära för personer med funktionsvariationer. Syftet var det motsatta. Utredningens uppgift var och är fortsatt att säkerställa att LSS-lagens rättigheter inte urvattnas av den praxis som har utvecklats. Det så kallade sparkravet handlade dels om att förbättra lagen så att personer som inte omfattas av personkretsarna inte ska kunna tillskansa sig bidrag. Dels handlar det om det generella ekonomiska ansvaret som vi inom politiken alltid måste ha när vi hanterar skattebetalarnas pengar. För att en rättighet ska säkras långsiktigt gäller det att den tillgodoses inom ekonomiska ramar som medborgarna accepterar. En slösaktig tillämpning gynnar aldrig de brukare som har rätt till stöd och som ska ha det.