frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — gör skolan en anmälan då rektor be- skriver att CC är orolig och rädd och har berättat att hon blivit överfallen och hotad av en manlig bekant [– – –]. Handläggare inleder en utredning på båda anmälningarna då det rör samma sak. Utredningen avslutas utan åtgärd. CC har inte träffat angiven man på flertalet år och informationen som föranlett anmälningarna har kommit fram efter umgänge med pappa. CCagerar ut efter umgänge och får psykosomatiska symtom. CC bedöms av handläggare utsättas för psykisk misshandel av pappa och handläggare överväger att ansöka om LVU men mamma bedöms ta ansvar för CC:s hälsa och utveckling genom att stoppa umgänget mellan CC och hennes pappa med CC:s skydd i beaktande. CC:s mamma är ensam vårdnadshavare. Handläggarna i utredningarna, [. . .] beskriver till underteck- nade att de handlagt ärendena helt utifrån CC:s behov och hänvisar JO till de utredningar som genomförts som utrett CC:s behov och som AA bifogat sitt klagomål till JO. S O C I A L T J Ä N S T Handläggare har i varje utredning bedömt vilka möten och samtal som behövt äga rum för att kunna göra en bedömning och ta beslut i utredning- arna. Antalet samtal har inte varit avgörande för utredningen utan vilken information som framkommit i de samtal som förts. Handläggare arbetar med att kartlägga och bedöma behov hos barn och arbetar inte utifrån någon förälders enskilda önskemål. Vid de två första utredningarna har handläggarna pratat med pappa vid sex tillfällen och mamma vid sju tillfällen. Vid den senaste utredningen har handläggare baserat den utredningen på de två tidigare utredningar som ge- nomförts tidigare samt bland annat på några samtal med mamma som då också är ensam vårdnadshavare. Under denna utredning har handläggare samtalat med mamma enskilt och CC tillsammans med mamma . Då endast mamma var vårdnadshavare, berörde utredningen endast hennes föräldraförmåga utifrån att det var hon som skulle möta upp CC:s behov. Handläggare träffade ändå pappa vid ett till- fälle för att bemöta hans frågor och tydliggöra handläggares rekommenda- tion till mamma gällande umgänge mellan CC och pappa. Pappa hade då möjlighet att framföra sin åsikt, oro och syn på rådande situation. [– – –] Pappas frågor har i slutet av den senaste utredningen besvarats av hand- läggare skriftligen. Handläggare har, trots att pappa inte hade vårdnad och därmed inte har rätt till insyn utan mammas samtycke, skickat analys och bedömning från senaste utredningen med samtycke från mamma hem till pappa för att han ska delges bedömning. Syftet med detta var att göra bedömningen tydlig för pappa. Pappa beskriver att han känner sig kränkt och fördomsfullt bemött. Handläggare har gjort sitt bästa för att informera och bemöta pappa trots att pappa uppträtt otrevligt och hotfullt mot handläggare. Utifrån all information samt utifrån CC:s beteende och utifrån helhets- bilden, bedömde handläggare att CC for otroligt illa under umgänge med pappa. Situationen för CC var så allvarlig att handläggare bedömde att det kunde föreligga kriterier för LVU om mamma inte tog sitt ansvar och stop- pade umgänge, vilket mamma gjorde. I den senaste utredningen påstås mamma ha misshandlat CC. Detta har handläggare utrett och bedömt handla om andra saker än faktisk miss- handel. Myndighetens bedömning av handläggningen I sin klagan till JO har AA anfört att socialförvaltningen i Sala kommun ska ha åsidosatt sina åligganden i ett ärende angående umgänge med barn ge- nom att aktivt verka för att en förälder inte skulle få utöva det umgänge som domstol hade tillerkänt föräldern och hänvisar till JO:s beslut , Dnr 1309-2002. Genom information i journal samt information från handläggarna i ut- redningarna, beskrivet ovan, anser socialnämnden att CC:s behov har fått vara centrala i utredningarna och att båda föräldrarna har fått komma till tals lika mycket när det gäller handläggarnas kontakt med dem. Handläg- garna har inte kunnat styra hur föräldrarna i sin tur har kon- taktat dem. Handläggarna, i sin samlade information från alla utredningar och kon- takt med familjen, gjorde bedömningen att CC efter umgänge med pappa till slut mått så dåligt att hon till och med önskat avsluta sitt liv varför mamma uppmanades skydda CC genom att stoppa umgänge. AA yttrade sig över remissvaret. JO tog del av tingsrätts beslut i mål nr Ä 428- 16 om verkställighet enligt 21 kap. . S O C I A L T J Ä N S T I ett beslut anförde JO följande. Tingsrätten beslutade i en dom att BB skulle ha ensam vård- nad om CC och att CC skulle ha rätt till umgänge med AA i viss omfattning. kontaktade en socialsekreterare och meddelade att CCmådde så pass dåligt att umgänget med pappan behövde ställas in. Social- tjänsten informerade AA om att handläggaren hade rekommenderat mamman att stoppa umgänget. Av utredningen framgår vidare följande: fick soci- altjänsten in flera orosanmälningar om CC. En utredning inleddes. Eftersom AA inte var vårdnadshavare informerades han inte om utredningen eller orsa- ken till den. Handläggaren träffade ändå AA för att bemöta hans frågor och tydliggöra handläggarens rekommendation till mamman om um- gänget mellan CC och pappan. Utredningen avslutades utan åtgärd eftersom mamman bedömdes ta ansvar för CC:s hälsa och utveckling genom att stoppa umgänget mellan CC och AA. Ärendet aktualiserar flera frågor. En fråga är hur ska förhålla sig till en domstols beslut om umgänge när det kommer in orosanmälningar som tyder på att barnet mår dåligt under umgänget. En annan fråga är om AA, trots att han inte var CC:s vårdnadshavare, borde ha betraktats som part i den barnutredning som inleddes och om han borde ha fått yttra sig i större utsträckning. Hur ska socialnämnden förhålla sig till en domstols beslut om umgänge om det uppstår oro för att barnet far illa vid umgänget? Utgångspunkten när domstolen har beslutat om ett umgänge måste naturligtvis vara att det som domstolen har bestämt överensstämmer med barnets bästa och att socialnämnden rättar sig efter det (se t.ex. JO 2004/05 s. 214 i vilket JO uttalade att det endast i rena undantagssituationer kan godtas att socialnämnden åsidosätter ett beslut om umgänge som har fattats av domstol). ska alltså medverka till att ett barn får möjlighet att utöva sin rätt till umgänge på det sätt och i den omfattning som domstolen har bestämt. Det kan t.ex. ske genom råd och stöd till föräldrarna och barnet. kan dock inte förhålla sig passiv om den befarar att ett barn far illa. När socialnämnden får in en orosanmälan måste nämnden ta ställning till om den behöver ingripa till skydd eller stöd för barnet. Om nämnden kom- mer fram till att barnet mår dåligt av det fastställda umgänget och riskerar att fara illa om umgänget fortsätter i den omfattning som domstolen har bestämt bör nämnden verka för att föräldrarna kommer överens om att förändra um- gänget utifrån vad som är bäst för barnet. Om föräldrarna inte kommer överens kan socialnämnden föreslå en förälder att väcka talan om umgänget. Även so- cialnämnden har möjlighet att väcka talan i domstol med stöd av 6 kap. 15 a § . Under vissa särskilda förutsättningar kan också socialnämnden S O C I A L T J Ä N S T ingripa med stöd av lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Det förekommer också att socialnämnden, som i detta ärende, rekommen- derar boendeföräldern att ”stoppa” umgänget. Den andra föräldern kan då an- söka om verkställighet av domstolens beslut om umgänge. Det är då upp till domstolen att pröva om det finns något hinder mot att verkställa beslutet. Verk- ställighet ska vägras om det är uppenbart att verkställigheten är oförenlig med barnets bästa (21 kap. 6 § ). Jag går inte här in på nämndens slutsats. Jag vill dock framhålla att nämndens rekommendation om umgänget ska grundas på en tillfredställande utredning. Frågan är om socialnämnden borde ha låtit AA bemöta uppgifterna som låg till grund för nämndens rekommendation till mamman att stoppa umgänget. Borde AA ha betraktats som part i den utredning som inleddes ? JO har tidigare behandlat frågan om en förälder som inte är vårdnadshavare men som har rätt till umgänge med ett barn i vissa fall kan anses som part i ett ärende där socialnämnden ingriper till skydd eller stöd för barnet (se t.ex. JO 1991/92 s. 213 och JO 2008/09 s. 287). JO har i dessa beslut uttalat att en um- gängesberättigad förälder ska anses ha ställning som part om ett barns umgäng- esrätt med föräldern är föremål för prövning av en myndighet som i sin verk- samhet befattar sig med denna fråga. Avgörande vid bedömningen är på vilket sätt umgängesfrågan berörs i utredningen. Det räcker inte att nämnden rent all- mänt överväger umgängesfrågan. I det aktuella ärendet inledde en utredning efter att det hade kommit in flera orosanmälningar om CC. Inom ramen för utred- ningen hämtade handläggarna bl.a. in information från tidigare utredningar och höll samtal med CC och hennes mamma. Handläggarna träffade även AA . En stor del av barnutredningen handlar om AA och om CC:s umgänge med honom. Utredningen innehåller relativt utförliga redogörelser för vad AA har sagt och vad han har gjort. En del av dessa uppgifter är tagna från tidigare ut- redningar, och en del uppgifter avser händelser . Utredningen avslutas med en analys och bedömning som innehåller ett flertal påståenden om AA och hans agerande mot CC. Av bedömningen framgår t.ex. att AA, enligt handläggarnas uppfattning, utsatt sin dotter för psykisk misshandel. Den aktuella barnutredningen medförde i praktiken att AA:s umgänge med CCupphörde eftersom mamman blev rekommenderad att stoppa umgänget. Efter att umgänget hade ställts in ansökte AA om verkställighet av den tidigare domen om umgänge. Det framgår av tingsrättens beslut att domstolen fäst stor vikt vid nämndens utredning vid prövningen av ansökan om verkställighet. An- sökan om verkställighet avslogs. Mot bakgrund av att utredningen till stor del avsåg umgänget och i praktiken medförde att umgänget upphörde borde AA enligt min bedömning – trots att han inte var CC:s vårdnadshavare – ha betraktats som part i den del av utred- ningen som avsåg umgänget. Det innebär att han borde ha fått tillfälle att yttra S O C I A L T J Ä N S T sig över de uppgifter som kom fram i den delen (med de eventuella begräns- ningar som kan finnas enligt 10 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen [2009:400]). Om AA hade fått mer information och fått bemöta uppgifterna som låg till grund för nämndens bedömning hade han kanske också haft större förtroende för nämndens beslut. Nämnden förtjänar kritik för bristerna vid handläggningen. Fråga om en s.k. orosanmälan i dess helhet borde ha lästs upp för ett barn (Dnr 2623-2017) Beslutet i korthet: När vidtar åtgärder som rör ett barn ska barnet få relevant information. Bedömningen av vilken information som ska lämnas måste göras från fall till fall, och hänsyn ska tas till barnets ålder och mognad. I det nu aktuella fallet kritiserar för att en orosanmälan lästes upp i dess helhet för ett barn, trots att anmälan innehöll uppgifter som inte borde ha lämnats till barnet. I en anmälan till JO klagade på i kommun. Hon an- förde huvudsakligen följande: Barn- och ungdomspsykiatrin (BUP) hade gjort en orosanmälan till social- tjänsten som gällde hennes tioåriga son. Anmälan gjordes sedan BUP hade fått information från henne om ett övergrepp som barnets pappa hade utsatt barnet för. kallade därför sonen och henne till ett möte. När personalen från hade berättat varför de hade kallat till mötet berättade hen- nes son utförligt om den aktuella händelsen. Trots att han då redan hade berättat allt läste en socialsekreterare upp orosanmälan i dess helhet. I denna fanns, för- utom uppgifter om händelsen, även en lång historik om tidigare anmälningar, pappans narkotikamissbruk och fängelsestraff samt uppgifter om att pappan hade misshandlat mamman. Det fanns ingen anledning för att lämna de uppgifterna till hennes son. Det är upp till henne som vårdnadshavare att bestämma om och när hennes son ska få ta del av den informationen. JO begärde att socialnämnden skulle yttra sig. I sitt remissvar anförde nämnden följande: BUP inkom till med anmälan . Mamma och barn kallades till möte hos Vid detta möte deltog mamma, barn och två socialsekreterare från mottagningen. Anmälan från BUP lästes upp i sin helhet vid mötet. Påfölj- ande dag kontaktade mamman enhetschefen och framförde klagomål på so- cialtjänstens handläggning, då hela anmälan lästes upp i barnets närvaro S O C I A L T J Ä N S T Enhetschefen sammankallade till möte med berörda social- sekreterare som klagomålet inkom och socialsekreterarna upp- gav att de rätteligen inte borde ha läst upp hela anmälan med barnet närva- rande. ser allvarligt på händelsen och har sett över handlägg- ningsrutinerna med anledning av det inträffade. har som ar- betssätt att löpande i samband med utbildnings-/planeringsdagar gå igenom de rutiner som gäller för verksamheten. AA fick möjlighet att kommentera remissvaret. I ett beslut anförde stf JO följande. När vidtar åtgärder som rör ett barn ska barnet få relevant in- formation. Ett barn ska ges möjlighet att framföra sina åsikter i frågor som rör barnet. Om barnet inte framför sina åsikter, ska hans eller hennes inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. Barnets åsikter och inställning ska tillmätas betydelse i förhållande till hans eller hennes ålder och mognad (11 kap. 10 § första stycket socialtjänstlagen [2001:453]). Av förarbetena till den bestämmelsen framgår följande: Med uttrycket relevant information i den föreslagna lagtexten avses veder- häftig information som är av betydelse för den unge i ärendet eller målet. Detta omfattar inte bara faktauppgifter i utredningen utan även information om följderna av den unges inställning och möjliga resultat av utredningen eller utgången i målet. Informationens relevans skall inte bedömas enbart i förhållande till informationen som sådan utan även i förhållande till barnet, dvs. vara lämplig för barnet med beaktande av t.ex. hans eller hennes ålder, mognad, förmåga att tillgodogöra sig information, psykiska hälsa och tidi- gare kunskaper (prop. 2006/07:129 s. 39). I propositionen anfördes vidare att det inte var möjligt att ge några närmare direktiv om vilken information som ska lämnas till barnet. Bedömningen ska göras från fall till fall. Hänsyn måste tas till barnets ålder och mognad, och det krävs stor lyhördhet från den som ska ge informationen. Det är också viktigt att sättet som informationen lämnas på är lämpligt. Även om bedömer att det är lämpligt att informera barnet kan det finnas omständigheter som gör att är förhindrad att göra det. Om barnet är och vårdnadshavaren inte samtycker till att barnet har kontakt med är i praktiken förhindrad att lämna informationen. Samma sak gäller om uppgifterna är sekretessbelagda i förhål- lande till barnet (propositionen s. 39 f.). I det nu aktuella fallet finns det inte anledning för mig att uppehålla mig vid frågorna om samtycke och sekretess. Jag kan konstatera att socialsekreterarna lämnade uppgifter om barnets pappa som var av känslig karaktär och, åt- minstone delvis, låg långt tillbaka i tiden. När informationen lämnades hade barnet dessutom redan berättat fritt om den händelse som hade lett till att oros- anmälan gjordes. Med hänsyn till barnets ålder framstår det som uppenbart att de känsliga uppgifterna om pappans historik inte skulle ha lämnats till barnet vid mötet. Nämnden får kritik för att uppgifterna om pappans historik lästes upp från orosanmälan i barnets närvaro. S O C I A L T J Ä N S T En arbetsmarknads- och socialnämnd har inte angett vem som fattat beslut i ärenden om bistånd (Dnr 8000-2016) Beslutet i korthet: En arbetsmarknads- och socialnämnd har för att skydda personalen vid ett flertal tillfällen angett ordföranden i nämnden som be- slutsfattare i beslut om bistånd, trots att ordföranden inte har fattat de aktu- ella besluten. Det är ett grundläggande krav när myndigheter fattar beslut att den ansvariga beslutsfattaren inte är anonym. En part i ett ärende har alltså ett berättigat intresse att få veta vem som har beslutat i hans eller hennes ärende. Att en beslutsfattare inte får vara anonym innebär också att någon annan inte får anges i den verkliga beslutsfattarens ställe. I beslutet uttalar JO kritik mot hantering av beslutsfattarens identitet. I flera anmälningar till JO klagade på i . Han uppgav bl.a. att beslutsfattaren i hans biståndsärenden inte angavs med namn utan bara som ”Ordf. ASN-IFA” [arbetsmarknads- och socialnämnden, avdelningen för integration, försörjning och arbete, JO:s anm.]. sig till för att få veta vem som handlagt hans ärenden har man även då sagt att det är ordföranden. Han har talat med ordföranden för i , BB, som har in- tygat att han aldrig handlagt eller fattat några beslut som har gällt AA. Han har även vänt sig till Kammarrätten i som i beslut lämnade över hand- lingarna i målet till 2 kap. 14 § tryckfrihetsförord- ningen (TF). JO begärde att i skulle yttra sig över vissa frågor med anledning av AA:s anmälningar. Nämnden upp- gav bl.a. följande: Borde namnet på den befattningshavare som fattat beslut om ekonomiskt bistånd (bl.a. försörjningsstöd för ) anges i de aktuella beslutshandlingarna? Nej, namnet på befattningshavare behöver ej anges enligt nämndens me- ning. Av de aktuella besluten framgår vem som fattat beslutet. Ett grund- läggande krav vid myndigheters beslutsfattande är att den ansvarige be- slutsfattaren inte är anonym. För de kommunala myndigheterna gäller som huvudregel ett sådant krav enligt 6 kap. 30 § kommunallagen (1991:900). Med den angivna informationen i besluten anses detta krav vara uppfyllt. Nämnden anser att hanteringen med att endast skriva ordförande som beslutsfattare även är ett nödvändigt förfarande utifrån de omständig- heter som föreligger enligt beskrivning nedan. AAhar varit känd hos förvaltningen och han har systematiskt sökt kontakt med handläggare och chefer som varit invol- verade i hans ärende. […] Detta har medfört att förvaltningen har varit tvungen att införskaffa överfallslarm åt ett par personer i förvaltningen för S O C I A L T J Ä N S T att kunna säkerställa deras trygghet. […] AA:s agerande har resulterat i flera fällande domar samt beslut om besöksförbud. Utifrån AA:s högst olämpliga och hotfulla agerande anser förvaltningen det vara absolut nödvändigt att så långt som möjligt skydda personalens per- sonuppgifter samt också närstående till vår personal från att utsättas [för] AA:s förföljelse. Inspektionen för vård och omsorg () har även granskat nämndens hantering och bedömde i beslut att nämnden inte brustit i de delar som tillsynen då avsåg, bland annat att den enskilde framför att han inte får veta vem som handlägger hans ansökningar och fattar beslut, […]. Hur har nämnden handlagt AA:s framställningar efter kammarrättens båda avgöranden ? Redogör även för bedömningen som görs beträffande handläggningen. AAhar begärt att få ta del av en allmän handling med uppgift om namnet på den person som handlagt hans ansökan om bistånd för månaderna . Kammarrätten har i sina domar meddelat att handling- arna i målen bör överlämnas till 2 kap. 14 § TF. (Av 2 kap. 14 § första stycket TF framgår att en fråga om utlämnande av en allmän handling prövas av den myndighet som förvarar handlingen.) Av beslutshandlingarna som har skickats ut från arbetsmarknads- och socialförvaltningen till AA framgår att beslutsfattare i ärendet var ordfö- rande ASN-IFA. Någon sekretessmarkering har inte gjorts på de utlämnade handlingarna. Då förvaltningen inte har maskerat några uppgifter har för- valtningen inte heller tagit något beslut om att sekretessbelägga beslutsfat- tare. AA har genom detta förfarande varken gått miste om sina rättigheter eller mist sin rätt till att kunna överklaga beslut. AAkommenterade remissvaret och kom in med ytterligare skrivelser, bl.a. för att visa att nämnden fortsatt att ange ordföranden som beslutsfattare i alla beslut som rör honom. I ett beslut anförde stf JO följande. Av utredningen framgår att i har vidtagit åtgärder med anledning av AA:s agerade mot personalen. En av åtgärderna har varit att ange ”Ordf. ASN-IFA” som beslutsfattare i samt- liga beslut som rört AA för att skydda personalens personuppgifter. Såvitt framgår har ordföranden angetts även när ordföranden inte fattat beslutet. AAhar vänt sig till få besked om vem som fattat beslut i hans ärenden har han återigen fått beskedet att det är ordföranden, vilket har resulterat i att den verklige beslutsfattaren förblivit okänd för AA. Jag har inte för avsikt att ta ställning till nämndens skäl för att vidta åtgärder för att skydda sin personal. Mina uttalanden begränsar sig till hur nämnden har hanterat beslutsfattarens identitet i de beslut som gällt AA. I 39 kap. 3 § offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, finns be- stämmelser som syftar till att ge offentliganställda skydd mot hot och trakasse- rier. Bestämmelserna är begränsade till att gälla uppgifter i personaladminist- rativ verksamhet. De ger därför inte stöd för att hemlighålla vem som har hand- lagt ett ärende eller vem som har fattat ett visst beslut (se prop. 1986/87:3 s. 23 och HFD 2015 ref. 57). S O C I A L T J Ä N S T Det är ett grundläggande krav vid myndigheters beslutsfattande att den an- svarige beslutsfattaren inte är anonym. För de statliga myndigheterna gäller ett sådant krav enligt 21 § myndighetsförordningen (2007:515). I den bestämmel- sen anges att det för varje beslut i ett ärende ska upprättas en handling som visar bl.a. vem som har fattat beslutet. För de kommunala myndigheterna gäller ett sådant krav enligt 6 kap. 35 § kommunallagen (2017:725) med hänvisning till bl.a. 5 kap. 67 § samma lag (i den tidigare gällande kommunallagen [1991:900] fanns motsvarande bestämmelse i 6 kap. 30 § med hänvisning till bl.a. 5 kap. 59 §). I den nya förvaltningslagen (2017:900) som träder i kraft införs en bestämmelse om dokumentation av beslut med 21 § myn- dighetsförordningen som förebild. I bestämmelsen, som gäller hela den offent- liga förvaltningen, anges att det för varje skriftligt beslut ska finnas en handling som visar bl.a. vem eller vilka som har fattat beslutet (31 §). En part i ett ärende hos en myndighet har alltså ett berättigat intresse av att få veta vem som har beslutat i hans eller hennes ärende. Att en beslutsfattare inte får vara anonym innebär självklart också att någon annan inte får anges i den verkliga beslutsfattarens ställe. Jag är därför kritisk till nämndens hantering av beslutsfattarens identitet i de beslut som gällt AA. När det gäller AA:s begäran om att få veta namnen på dem som handlagt hans ansökningar om bistånd framgår det av kammarrättens beslut att kammar- rätten uppfattat hans begäran som framställningar om att få ta del av allmänna handlingar med uppgift om namnen på handläggarna. Kammarrätten har därför lämnat över handlingarna i målen till tryckfrihets- förordningen. Mot denna bakgrund är jag kritisk till att nämnden har fortsatt att hänvisa till de beslut som AA fått del av och som varken innehåller handlägga- rens eller beslutsfattarens namn. Av 6 kap. 3 § OSL följer att för det fall en begäran om att få ta del av en handling helt eller delvis inte kan tillmötesgås ska den som har gjort framställ- ningen underrättas om detta. Den enskilde ska då informeras om möjligheten att begära myndighetens prövning och att det krävs ett skriftligt beslut av myn- digheten för att beslutet ska kunna överklagas. Den enskilde har rätt att få ett sådant formellt beslut oavsett vad som är grunden för att avslå begäran, dvs. även om grunden är att handlingen inte finns. Myndighetens avslagsbeslut får överklagas till kammarrätt (2 kap. 15 § första stycket TF och 6 kap. 7 och 8 §§ OSL). Ett beslut ska vara motiverat och försett med anvisning om hur det kan överklagas (20 och 21 §§ förvaltningslagen [1986:223]).