frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — Det är angeläget att Kriminalvården inrättar sådana platser i den omfattning som behövs för såväl kvinnliga som manliga intagna, och som gör det möjligt för dem att under pågående behandling vara tillsammans med flera andra intagna, dvs. Jag kommer att följa frågan framöver. Riktlinjer för substitutionsbehandling i häkte och uppnå en likabehandling Kriminalvården har i sitt remissvar uppgett att publikationen Kriminalvårds- medicin – handbok och basläkemedel 2013–2015 innehåller de riktlinjer som gäller för metadon- och annan substitutionsbehandling inom . Vidare har Kriminalvården uppgett att myndigheten har för avsikt att under- söka behovet av interna riktlinjer för hanteringen av intagna som genomgår substitutionsbehandlingar. Jag har blivit upplyst om att inga sådana riktlinjer finns men att frågan om hanteringen av intagna som genomgår substitutions- behandling är föremål för diskussioner inom vad gäller en översyn av placeringsmöjligheter, process och normering. Jag har för avsikt att hålla mig underrättad om utvecklingen och att följa även denna fråga framöver. Regelmässig placering av intagna som genomgår substitutionsbehandling i avskildhet Under inspektionen av häktet fram- kom att den kvinnliga intagna som genomgick metadonbehandling och var pla- cerad i häktets restriktionsdel hade varit placerad där sedan ankomsten till häk- tet , till en början med restriktioner men K R I M I N A L V Å R D utan restriktioner, dvs. Häktet hade informerat den intagna om att hon på grund av metadonbehandlingen inte kunde erbjudas vistelse i gemensamhet. Däremot hade häktet inte fattat något beslut om placering i av- skildhet efter det att åklagarens restriktioner hade hävts. Enligt häktet finns en policy som innebär att intagna som genomgår metadon- eller substitutionsbe- handling inte ska vistas i gemensamhet. Anledningen är att den behandlade in- tagna av medintagna kan uppfattas som påverkad och därigenom sätta i gång ett s.k. drogsug hos dem. Kriminalvården har i sitt remissvar uppgett att det inte finns någon policy om att intagna som är ordinerade metadon inte ska få vistas tillsammans med andra intagna. Det finns inte heller någon grund för att regelmässigt placera intagna som genomgår metadon- eller annan substitutionsbehandling i avskild- het. Däremot kan det finnas anledning att i samband med insättning eller ned- trappning av de preparat som kan vara aktuella vid sådan behandling placera intagna på särskilt anpassade avdelningar för att kunna tillmötesgå de särskilda behov som kan uppstå i samband därmed. Vidare menar att det inte heller går att bortse från att en intagens eventuellt uppvisade tecken på berusning kan ha en påverkan på ordningen och säkerheten och att beslut om avskildhet kan behöva fattas i det enskilda fallet. Strävan ska emellertid vara att i första hand försöka hantera tecken på berusning på andra sätt än att avskilja den intagne. Huvudregeln för när en intagen kan placeras i avskildhet enligt häkteslagen är, som framgått ovan, att det är nödvändigt av säkerhethetsskäl i det enskilda fallet (2 kap. 5 § första stycket 2 häkteslagen). Som Kriminalvården påpekat får situationen när en intagen genomgår en läkemedelsassisterad behandling inte med automatik utlösa en placering i avskildhet. När vissa häkten ändå re- gelmässigt beslutar om avskildhetsplacering av de intagna som genomgår sub- stitutionsbehandling, med hänvisning till en allmän risk för att de kan uppfattas som påverkade, sker detta alltså utan lagstöd. då restriktionerna hävdes borde den intagna som är aktuell i ärendet ha getts möjlighet att vistas tillsammans med andra intagna, under förutsättning att häktet inte hade bedömt att det av säkerhetsskäl varit nödvändigt med en placering i avskildhet. I sådant fall skulle häktet ha fattat ett beslut om detta. Häkteslagen ger inga andra alternativ. Något sådant beslut fattades dock aldrig. I stället upplystes den intagna om häktets policy att hon under sin behandling inte skulle komma att erbjudas vistelse i gemensamhet. Kriminalvården har i sitt remissvar uppgett att det inte finns någon sådan policy inom myndigheten. Sammanfattningsvis har den intagna varit avskild utan stöd i lag, från den tidpunkt då åklagarens restriktioner upphörde. Häktet förtjänar allvarlig kritik för det inträffade. Skötsamhet som en förutsättning för att placeras i gemensamhet Ett häkte har i ett omprövningsbeslut som fattades uppgett att god skötsamhet är en förutsättning för placering i gemensamhet.32 I sitt remissvar 32Kriminalvården, häktet . K R I M I N A L V Å R D uppger Kriminalvården att det är en felaktig hänvisning, och jag instämmer i denna bedömning. Kriminalvården har påtalat saken för häktesledningen och uttalar vidare att den felaktiga hänvisningen har varit olycklig och en isolerad företeelse. Oavsett detta förtjänar Kriminalvården kritik för det inträffade. Jag kan också konstatera att samma skrivning har påträffats vid handlingsgransk- ning av beslut om placering i avskildhet vid en inspektion av det aktuella häktet 2017.33 Jag förutsätter att Kriminalvården utbildar sin personal och följer upp genomförda insatser. Kriminalvården ska återrapportera vilka åtgärder som vidtagits med anledning av de uttalanden jag gjort i fråga om rätten till vistelse i gemensamhet. Myndigheten ska särskilt belysa vilka åtgärder som har vidtagits för att undvika s.k. faktiska avskildhetsvistelser, hur fördelningen av antalet gemensamhetsplatser i landets häkten möter behovet av sådana platser och hur dokumentationen görs för att det både generellt och i enskilda fall ska gå att följa vilka isoleringsbrytande åtgärder de intagna har erbjudits samt deras inställning till dessa och uppföljningen av åtgärderna. Det är angeläget att alla begränsningar i en häktads möjligheter att vistas i ge- mensamhet med andra intagna sker genom beslut som har uttryckligt lagstöd. Mot denna bakgrund behövs det enligt min mening en författningsreglering med tidsfrister för prövningen av om förutsättningarna för en placering i av- skildhet fortfarande föreligger. Jag anser vidare att lagstiftningen behöver för- tydligas i fråga om hur förutsättningarna för Kriminalvårdens beslut om place- ring i avskildhet förhåller sig till av åklagare meddelade restriktioner om in- skränkningar i rätten för en intagen att vistas i gemensamhet. Jag finner således anledning att enligt 4 § lagen (1986:765) med instruktion för om- budsmän väcka fråga om översyn av lagstiftningen i detta hänseende. Jag över- sänder därför en kopia av beslutet till (Justitiedepartemen- tet). Med dessa uttalanden avslutas ärendet. 33Protokoll från inspektionen av häktet , dnr 416-2107, s. 6. K R I M I N A L V Å R D Kriminalvårdens möjligheter till differentiering av kvinnliga intagna i anstalt m.m. (Dnr 1087-2016) Beslutet i korthet: I samband med en serie Opcat-inspektioner av de krimi- nalvårdsanstalter som tar emot kvinnor uppmärksammades ett antal områ- den där skillnader i Kriminalvårdens hantering av kvinnliga och manliga intagna föreföll att vara till nackdel för intagna kvinnor. Ett initiativärende inleddes för att ytterligare utreda bl.a. riksmottagningens verksamhet och konsekvenserna av de differentieringsmöjligheter som finns i Krimi- nalvårdens anstalter för kvinnor. I beslutet konstaterar JO att Kriminalvården inte lyckas erbjuda en lik- värdig kriminalvård för män och kvinnor utan att kvinnliga intagna i flera avseenden missgynnas av den befintliga regleringen samt begränsningar i anstalternas fysiska miljö och verkställighetsinnehåll. JO framhåller att även om hon har förståelse för att det låga antalet kvinnliga intagna innebär en utmaning för myndigheten är det inte godtagbart att intagna kvinnor får en sämre verkställighet än intagna män. Kvinnliga intagna utreds i större utsträckning än män vid riksmottagning. JO konstaterar att det i sig är positivt för att förbättra möjligheterna till en individuellt anpassad verkställighet, men att bristande resurser leder till att verkställighetsinnehållet för många intagna i stället fördröjs och försämras. JO uttalar att det inte är acceptabelt att en grupp intagna, som Kriminalvår- den anser har särskilt komplexa behov som behöver utredas för att kunna tillgodoses, tvärtom får ett sämre verkställighetsinnehåll på grund av bris- tande utredningsresurser. JO ifrågasätter därför om särregleringen för kvinn- liga intagna under nuvarande förhållanden är motiverad. Vidare konstaterar JO att det finns ett uppenbart behov av ökade möjlig- heter till differentiering av kvinnliga intagna inom kriminalvården. JO upp- manar därför myndigheten att se över säkerhetsklassningen för kvinnoan- stalterna och prioritera arbetet med att skapa ökade differentieringsmöjlig- heter. Kriminalvården bör även lägga vikt vid att utveckla anpassade an- staltsplatser och behandlingsinsatser utifrån kvinnliga intagnas särskilda be- hov. JO konstaterar att det måste ske förändringar i Kriminalvårdens verksam- het för att myndigheten framöver ska kunna erbjuda en likvärdig kriminal- vård för kvinnor och män samt lyckas i sitt uppdrag att tillgodose även kvin- nors individuella behov och underlätta deras anpassning i samhället. JO väl- komnar att myndigheten har påbörjat flera arbeten och översyner rörande de frågor som är aktuella i ärendet. JO har för avsikt att följa upp dessa frågor. hade ett tematiskt fokus på situationen för fri- hetsberövade kvinnor. Med anledning av detta genomförde enheten – på upp- drag av dåvarande chefsJO – inspektioner av samtliga K R I M I N A L V Å R D kriminalvårdsanstalter som tar emot kvinnor. Enheten deltog även vid en in- spektion av Kriminalvårdens placeringssektion. I protokollet från inspektionen av anstalten Hinseberg gjorde vissa uttalanden om riksmottagningen där och möjligheten till differentiering av de intagna (JO:s ärende dnr 2527-2015). Därefter meddelade hon att hon avsåg att inom ramen för ett särskilt initiativärende ”utreda riksmottagningen och konsekvenserna av de differentieringsmöjligheter som ges i Krimi- nalvårdens anstalter för kvinnor”. Kriminalvården har två s.k. riksmottagningar, en för män (anstalten Kumla) och en för kvinnor (anstalten Hinseberg). På mottagningarna placeras huvud- sakligen intagna som har dömts till längre fängelsestraff i början av sin verk- ställighetstid, för att genomgå en särskild utredning. För en intagen som avtjänar fängelse i lägst ska det, om det inte är up- penbart obehövligt, beslutas om de särskilda villkor som av säkerhetsskäl är nödvändiga när det gäller placering i anstalt, vistelse utanför anstalt enligt 10 kap. 1 och 2 §§, och särskilda utslussningsåtgärder enligt 11 kap. 1 § (1 kap. 7 § fängelselagen [2010:610]). En intagen som avtjänar fängelse i lägst och som vistas i häkte när domen blir verkställbar ska placeras i riksmottagning för utredning inför beslut om särskilda villkor, om det inte finns särskilda skäl mot det (2 kap. 4 § första stycket Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fängelse, KVFS 2011:1, FARK Fängelse). En intagen kan även i annat fall placeras i riksmot- tagning om det behövs inför beslut om särskilda villkor (andra stycket). Utöver vad som framgår av 4 § ovan ska en intagen som är kvinna, som avtjänar fängelse i lägst och som vistas i häkte när domen blir verkställ- bar, placeras i riksmottagning för utredning inför upprättande av verkställig- hetsplan, om det inte finns särskilda skäl mot det (2 kap. 5 § FARK Fängelse). Av de allmänna råden till bestämmelsen följer att särskilda skäl som talar mot en placering i riksmottagning kan finnas om den återstående verkställighetsti- den understiger . Med differentieringsmöjligheter avses de möjligheter som Kriminalvården har att skilja på intagna som, av olika skäl, inte bör vistas tillsammans, och samti- digt erbjuda de intagna en anstaltsvistelse med ett ändamålsenligt innehåll. En intagen får inte placeras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än som är nödvändigt för att ordningen eller säker- heten ska kunna upprätthållas (2 kap. 1 § första stycket fängelselagen). K R I M I N A L V Å R D beslut om placering ska, i den utsträckning det är möjligt, hänsyn tas till den intagnes behov av sysselsättning, omvårdnad och en lämplig frigivningsplane- ring (andra stycket). Vid bedömning enligt 2 kap. 1 § första stycket fängelselagen ska särskilt beaktas 1) risken för rymning, fritagning, fortsatt brottslighet, missbruk och annan misskötsamhet och 2) behovet av att undvika en olämplig sammansätt- ning av intagna och att i övrigt kunna bedriva en ändamålsenlig verksamhet i anstalt (10 § fängelseförordningen [2010:2010]). Av de allmänna råden till den nyssnämnda bestämmelsen i fängelselagen framgår att ett beslut om placering ska föregås av en helhetsbedömning i varje enskilt fall (FARK Fängelse). Denna bedömning får inte mynna ut i att en in- tagen placeras under högre eller lägre grad av övervakning och kontroll än som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas. Vi- dare framgår att en olämplig sammansättning av intagna kan uppkomma t.ex. när det gäller intagna som är dömda i samma mål eller som är medlemmar i eller har annan koppling till samma eller rivaliserande kriminella nätverk, om en intagen riskerar att utsättas för övergrepp av en annan intagen eller om en intagen kan befaras påverka en annan intagen att allvarligt störa ordningen eller säkerheten. Att behovet av att i övrigt kunna bedriva en ändamålsenlig verk- samhet i anstalt särskilt ska beaktas innebär bl.a. att hänsyn kan tas till Krimi- nalvårdens behov av att ha anstalter och avdelningar med olika inriktning, t.ex. behandling eller omvårdnad. Grundläggande bestämmelser om utformningen av verkställighet i anstalt finns i fängelselagen. Där anges att varje intagen ska bemötas med respekt för sitt människovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är före- nade med frihetsberövandet (1 kap. 4 §). Vidare ska verkställigheten av ett fängelsestraff utformas så att den intagnes anpassning i samhället underlättas och negativa följder av frihetsberövandet motverkas (1 kap. 5 §). Verkställig- heten ska särskilt inriktas på att förebygga återfall i brott, och det ska för varje intagen upprättas en individuellt utformad verkställighetsplan. Verkställig- heten ska planeras och utformas efter samråd med den intagne och i samverkan med berörda myndigheter. En intagen ska då han eller hon är skyldig att utföra eller delta i sysselsättning vistas tillsammans med andra intagna (gemensamhet), om inte annat anges i fängelselagen eller följer av sysselsättningens särskilda beskaf- fenhet (6 kap. 1 § fängelselagen). En intagen ska ges möjlighet att på sin fritid vistas i gemensamhet, om inte annat anges i denna lag (6 kap. 2 §). inträffade en allvarlig incident i anstalten Hinseberg när en intagen utsattes för en grov misshandel av medintagna. Efter det att hovrätten hade hävt häktningen för en av de åtalade, och även efter att hon hade blivit dömd för den grova misshandeln, var hon placerad i avskildhet i anstalten Hinseberg. Av- skildhetsplaceringen pågick under . I besluten om avskildhet anförde anstalten bl.a. följande: Av Riksmottagningens utredning framgår av säkerhetsrelaterade riskhante- ringsinsatser att det torde föreligga en risk för kontakt med andra intagna K R I M I N A L V Å R D som varit drabbade av brottsligheten mot bakgrund av den grova vålds- brottsligheten hon gjort sig skyldig till, samt att [N.N.] bör placeras i en särskild kontrollerad avdelning för att möjliggöra optimal kontroll och han- tering av framtida vålds- eller annat illegalt beteende. Anstalten har i dags- läget inte möjlighet till någon sådan differentiering. Den intagnas förhållanden påtalades i en anmälan till JO, och i ett beslut den uttalade bl.a. följande (JO 2015/16 s. 191): Anstaltens avskildhetsbeslut tar i och för sig sin utgångspunkt i den allvar- liga våldsbrottslighet som N.N. har gjort sig skyldig till under anstaltsvis- telsen. Emellertid framgår det såväl av bakgrundsinformationen till beslu- ten som av remissvaret att det som är avgörande för den fortsatta avskild- heten är att anstalten Hinseberg saknar möjlighet till s.k. inre differentiering. Dessa uppgifter kan inte förstås på annat sätt än att Krimi- nalvårdens begränsade resurser har gjort att det inte har funnits något alternativ till att ha N.N. placerad i avskildhet. Jag har förståelse för att det begränsade antal anstaltsplatser som finns för kvinnor innebär en särskild utmaning för Kriminalvården när det upp- står behov av att kunna omplacera intagna. Trots det måste det enligt min mening finnas en beredskap inom myndigheten för att även kunna hantera kvinnliga intagna som är svårplacerade. Resursbrist eller avsaknaden av möjlighet till en inre differentiering är inte acceptabla skäl till att hålla en intagen avskild från andra intagna. Kriminalvården förtjänar allvarlig kritik för att dessa förhållanden utgjort skälet till den långa tid som N.N. varit placerad i avskildhet. I ärendet noterades att Kriminalvården hade försökt hantera de bristande möj- ligheterna till inre differentiering ”genom att skapa en mindre avdelning i an- stalten Hinseberg”. Kriminalvårdens anstalter är uppdelade i säkerhetsklass 1–3, där säkerhetsklass 1 är den högsta och säkerhetsklass 3 den lägsta. För kvinnliga intagna finns enbart platser i säkerhetsklass 2 och 3. Det finns sex anstalter som tar emot kvinnor och vid två av dem finns platser i båda säkerhetsklasserna. Som redogjorts för ovan får en intagen inte placeras så att han eller hon under- kastas mer ingripande övervakning och kontroll än som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten ska kunna upprätthållas (2 kap. 1 § fängelselagen). I de allmänna råden till den nämnda bestämmelsen anges bl.a. att graden av övervakning och kontroll i första hand framgår av anstaltens eller avdelningens säkerhetsklass (FARK Fängelse). I om placering i anstalt (2012:8) anges bl.a. föl- jande under rubriken i anstalt i säkerhetsklass 3 (lägsta säkerhet): I anstalter i säkerhetsklass 3 bör således en intagen placeras om det finns låg risk för rymning, missbruk, fortsatt brottslighet eller annan misskötsam- het. Den intagne ska kunna följa reglerna för verkställigheten och persona- lens anvisningar. Det får alltså inte krävas kontrollinsatser, byggnadsmäs- siga hinder eller andra åtgärder för att den intagne ska stanna i anstalten, för att hindra misskötsamhet eller för att den intagne ska fungera väl i an- stalten. Den intagne bör kunna fungera i grupp för att placering i lägsta säkerhetsklass ska kunna bli aktuellt. K R I M I N A L V Å R D JO:s promemoria med frågeställningar till Kriminalvården Efter inspektionen av anstalten Hinseberg upprättades, utöver inspektionspro- tokollet, en promemoria med JO:s iakttagelser i anslutning till de aktuella in- spektionerna av anstalter som tar emot kvinnor. Kriminalvården uppmanades att yttra sig över denna promemoria, med ett antal särskilda frågeställningar. –utveckla skälen till varför myndigheten anser det motiverat att göra skillnad mellan manliga och kvinnliga intagna i fråga om vilken strafftid som krävs för placering på riksmottagning –lämna en redogörelse för likheter respektive skillnader i de utredningar och andra insatser för de intagna som görs vid riksmottagningarna i anstalten Kumla respektive anstalten Hinseberg –ange om eventuella skillnader har någon betydelse för resurstilldelningen till de båda riksmottagningarna (jfr exempelvis vad som sagts ovan om till- gången till psykolog). Kriminalvården uppmanades att särskilt beröra –varför myndigheten inte erbjuder kvinnliga intagna samma utbud av olika typer av specialplatser som manliga intagna –hur myndigheten planerar att möta de behov av ökade möjligheter och re- surser som anstalten Hinseberg har lyft fram för att kunna ge kvinnliga in- tagna en anstaltsvistelse med meningsfullt behandlingsinnehåll –vad som enligt Kriminalvården utgör vistelse i gemensamhet –vilka krav som kan ställas på bostadsrum och övriga utrymmen (exempelvis tillgång till gemensamma utrymmen, möjlighet att se ut genom fönster och till vistelse i gemensamhet m.m.) för att de ska kunna kallas för en avdel- ning. Korta och långa strafftider –lämna en utförlig redogörelse för de principer som tillämpas vid place- ringen av intagna som dömts till långa fängelsestraff –ange om det finns några skillnader i dessa principer mellan kvinnliga och manliga intagna –ge sin syn på behovet av en eller flera särskilda avdelningar där kvinnliga intagna som dömts till långa fängelsestraff placeras inledningsvis. Kriminalvården skulle särskilt yttra sig över –vad som kännetecknar en anstalt i respektive säkerhetsklass (1–3) K R I M I N A L V Å R D –vilka förhållanden det är som gör att avdelningen Björngärdet (anstalten Färingsö) utgör en avdelning i klass 3 –vilken hänsyn som tas till de skillnader som finns i perimeterskyddet mellan anstalten Färingsö (klass 3) och exempelvis anstalten Ljustadalen i sam- band med placering. I sitt remissvar, som kom in till JO , uttalade Kriminalvården, genom anstalts- och häktesdirektören, bl.a. följande: Uppgifter har hämtats in från säkerhets- och fastighetsavdelningarna, från planeringsenheten för anstalt och häkte, placeringssektionen och sektio- nerna för verkställighetsinnehåll i anstalt och häkte, för allmän klientjuridik och för internationella och andra särskilda klientärenden samt från regio- nerna Mitt, och Syd som i sin tur har hämtat in uppgifter från vissa av anstalterna inom sin respektive region. finns platser för kvinnor vid sex anstalter i säkerhetsklass 2 och 3. Vid 2 av anstalterna finns båda säkerhetsklasserna. Kvinnor utgör av Kriminalvårdens intagna och utgör därmed en liten del av klient- underlaget. Det är placeringssektionen vid som i de allra flesta fall beslutar på vilken anstalt en intagen ska placeras. Det gäller även den som har dömts till ett långt fängelsestraff. Placeringssektionen hand- lägger även ärenden om placering på de säkerhets- eller skyddsavdelningar som finns vid anstalterna , Kumla och Saltvik samt vid placering av intagna som dömts enligt 2 § lagen om straff för terroristbrott (2003:148). I dessa fall sker dock samråd med säkerhetsavdelningen och chefen för rättsenheten är beslutsfattare. Som redovisats ovan under rättslig reglering ska det normalt för den som ska avtjäna fängelse i lägst beslutas om särskilda villkor som av säkerhetsskäl ska gälla för verkställigheten. Intagna som här avses placeras därför i regel på någon av riksmottagningarna på anstalten Kumla respek- tive anstalten Hinseberg för utredning. Kriminalvården återkommer längre fram till att såvitt avser kvinnor placeras normalt även den som döms till lägst fängelse på riksmottagning för utredning. När utredningen vid riksmottagningen färdigställts beslutas de särskilda villkor som av säkerhetsskäl ska gälla för straffverkställigheten av sektio- nen för internationella och andra särskilda klientärenden () vid Krimi- nalvårdens huvudkontor. De särskilda villkoren är normerande för verkstäl- ligheten och ska iakttas av t.ex. placeringssektionen vid beslut om place- ring. När villkoren om placering beslutas för den som ska avtjäna ett fängel- sestraff gäller samma regelverk som för övriga intagna. Det innebär att beslut om placering ska föregås av en helhetsbedömning i varje enskilt fall. Denna bedömning får inte mynna ut i att den intagne placeras under mer övervakning och kontroll än vad som är nödvändigt för att ord- ningen och säkerheten ska kunna upprätthållas. För att upprätthålla sam- hällsskyddet och effektivt kunna vidmakthålla ett frihetsberövande innebär det kravet att det är nödvändigt att beakta risken för såväl avvikande som risken för missbruk och fortsatt brottslig verksamhet.