frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — Frivården ska inhämta ansvarsförbindelse från om att överta kostnadsansvaret vid tänkt villkorlig frigivning och bifoga den till yttrandet till domstolen. Ansvarsförbindelsen ska vara skriftlig och ange att är beredd att ta hela kostnadsansvaret utöver det som faller på Kriminalvården. Det räcker inte med en ansvarsförbindelse som täcker en del av tiden med möjlighet till förlängning. Även i de fall ansvarsförbin- delsen enbart avser eftervården ska ansvarsförbindelse inhämtas. Om an- svarsförbindelse saknas bör skälen till det redovisas i utredningen. Frivår- den bör i sådana fall avstå från att föreslå kontraktsvård, såvida det inte framstår som uppenbart att Kriminalvården kan bära hela kostnadsansvaret. Rutiner för gallring av dokumentationen Innan ett ärende avslutas ska akten rensas. Rensning innebär att ur akten ta bort sådant som inte är allmänna handlingar och som inte ska arkiveras. Rensningen ska omfatta handlingar som inte är allmänna och som inte har betydelse för förståelsen av motiven till beslut eller på något annat sätt till- för ärendet sakuppgift. Handlingar som tillför ärendet sakuppgifter, t.ex. en tjänsteanteckning, får inte rensas. Rutiner för hur en akt rensas finns i Kri- minalvårdens handbok om diarieföring för registratorsfunktion och hand- läggare 2010:4, s. 53 och 54. Av Kriminalvårdens dokumenthanteringsplan avseende personutred- ning och frivård (, dnr 2013-6287) framgår följande om gall- ring. Underlag för en personutredning, så som utdrag från Kronofogdemyn- digheten, och , gallras när domen kommer. bevaras dock i klientens journal, vilken upprättas i sam- band med dom till kriminalvårdspåföljd om den inte redan har upprättats vid tidigare dom. Gallring av personutredning sker först efter verk- ställd påföljd, inklusive prövotid, i enlighet med föreskrifter om bevarande och gallring hos RA-MS (2008:65). I 30 kap. , BrB, finns bestämmelser om val av påföljd. Enligt 30 kap. 9 § BrB ska rätten vid val av påföljd som skäl för skyddstillsyn beakta om det finns anledning att anta att denna påföljd kan bidra till att den tilltalade avhåller sig från fortsatt brottslighet. Av 2 st. 3 p. i samma bestämmelse framgår att som särskilda skäl för skyddstillsyn i stället för fängelse kan rätten beakta om missbruk av bero- endeframkallande medel eller något annat särskilt förhållande som kräver vård eller annan behandling i väsentlig grad har bidragit till att brottet har begåtts och den tilltalade förklarar sig villig att gå igenom lämplig behand- ling som enligt en för honom uppgjord plan kan anordnas i samband med verkställigheten. Enligt 28 kap. 6 a § BrB ska i fall som avses i 30 kap. 9 § andra stycket 3 rätten, om den planerade behandlingen är av avgörande betydelse för att döma till skyddstillsyn, i domslutet ange hur långt fängelsestraff som skulle ha dömts ut, om fängelse i stället hade valts som påföljd. Bestämmelser om personutredning finns i lagen (1991:2041) om sär- skild personutredning i brottmål, m.m., LPu. Enligt 1 § LPu ska ett yttrande K R I M I N A L V Å R D hämtas in från Kriminalvården när det i ett brottmål för att avgöra påföljds- frågan eller annars behövs en särskild utredning om en misstänkts person- liga förhållanden eller om åtgärder som kan antas bidra till att han eller hon avhåller sig från fortsatt brottslighet. Den utredning som behövs för yttrandet ska enligt 3 § LPu ombesörjas av Kriminalvården. Av 6 § första st. LPu framgår att en socialnämnd på begäran av rätten, åklagaren eller Kriminalvården ska lämna upplysningar om den misstänkte och föreslå de åtgärder som nämnden anser behövs för att främja hans an- passning i samhället. Närmare bestämmelser om personutredning i brottmål finns i förord- ningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål m.m., FPu. En- ligt 2 § FPu ska Kriminalvårdens yttrande och den utredning som behövs för yttrandet anpassas efter rättens behov av beslutsunderlag i varje enskilt fall. Av 6 § andra stycket FPu framgår gällande kontraktsvårdsutredning bl.a. följande. Förslag till en sådan behandlingsplan som avses i 28 kap. 6 a § ska utredas och upprättas av Kriminalvården genom det fri- vårdskontor inom vars verksamhetsområde den misstänkte är bosatt eller annars uppehåller sig. Förslaget ska alltid utformas i samverkan med soci- altjänsten och den som ska svara för behandlingen samt innehålla en utred- ning om den misstänktes missbruk och andra förhållanden av betydelse för behovet av vård eller annan behandling. Förslaget ska fogas till yttrandet som bilaga. Det ska framgå om den misstänkte har godkänt planen. Kriminalvårdens åtgärd att avbryta kontraktsvårdsutredningen I aktuellt fall har begärt en kontraktsvårdsutredning. Krimi- nalvården konstaterade under sin utredning att det inte fanns skäl att fort- sätta och avbröt därför kontraktsvårdsutredningen, bl.a. med hänvisning till det höga straffvärde som tingsrätten funnit att gärningen hade. Kontraktsvård är en ingripande påföljd som ska svara mot den reaktion på brottet som annars hade blivit aktuell. Som lagstiftningen är uppbyggd innebär det att Kriminalvården med nödvändighet måste beakta brottslig- hetens svårighet vid planerandet av behandlingen (se t.ex. Borgeke, Att be- stämma påföljd för brott, 2:a upplagan, 2012, s. 384). I förevarande fall framgår av utredningen att endast s.k. öppen vård åter- stod som ett möjligt alternativ. I regel accepteras inte öppen vård som kon- traktsvård. Således skriver Borgeke (a.a. s. 385) att öppen vård av domsto- larna tillämpas återhållsamt och i vart fall endast då det alternativa fängel- sestraffet motsvarar en eller annan månads fängelse. Vid längre fängelse- straff krävs normalt institutionsvistelse för att behandlingen ska kunna go- das som kontraktsvård. Hovrätten har dömt AA till skyddstillsyn i förening med fängelse . Det svarar mot ett högt straffvärde (jfr Borgeke, a.a. s. 401). Att i en sådan situation döma till en kontraktsvård som endast innefattar öppen vård framstår inte som realistiskt. Att avbryta kontraktsutredningen i före- varande fall tycks därför i sig ha varit en motiverad åtgärd. När Kriminalvården i ett enskilt fall konstaterar att det inte finns skäl att fortsätta en kontraktsvårdsutredning genomförs normalt enbart en fördju- pad personutredning. En motiverad redogörelse för varför det saknas förut- sättningar för kontraktsvård ska då lämnas i yttrandet till domstol, jfr Kri- minalvårdens föreskrifter och allmänna råd (KVFS 2011:4) om personut- redning och yttrande i brottmål, FARK PU, respektive om per- sonutredning och yttrande till domstol i brottmål (2014:5). K R I M I N A L V Å R D I enlighet härmed har Kriminalvården i aktuellt fall gett in ett yttrande till Hovrätten och där motiverat sitt ställningstagande att avbryta kontrakts- vårdsutredningen, även om det inte uttryckligen framgår av yttrandet att det inte fanns något alternativ till öppen vård. Hovrätten har inte invänt eller efterfrågat något förtydligande från Kriminalvårdens sida. I sammanhanget kan nämnas att AA under sin verkställighet av utdömd skyddstillsyn genomgått Kriminalvårdens spelprogram på frivården Söder- törn. Han har även haft kontakt med psykiatrin och där genomfört viss pro- gramverksamhet och erhållit adekvat medicinering. Det finns även en plan för ytterligare insatser. Kriminalvården har ovan redogjort för vad som gäller ifråga om doku- mentation och gallring. Utgångspunkten är att uppgifter som hämtas in från socialförvaltningen, och andra referenter, ska dokumenteras i utrednings- delen av yttrandet som expedieras till domstolen. I fråga om uppgifter som inte utgör registeruppgifter ska socialsekreterare eller annan uppgiftsläm- nare dokumenteras med namn och övriga kontaktuppgifter. I aktuellt ärende har personutredaren bedömt att det saknas anledning att redogöra för kontakten med eftersom kontraktsvårdsutredningen av- brutits. Det har inte heller sparats några anteckningar avseende kontakten. Kriminalvården är väl medveten om att JO i sitt beslut , dnr 5436-2013, redogjort för vikten av dokumentation i samband med personutredning. Kriminalvården delar JO:s bedömning och anser att det finns ett behov av att utredningsåtgärder dokumenteras på ett tydligt sätt, även när en kontraktsvårdsutredning avslutas utan förslag till behand- lingsåtgärd. Kriminalvården kommer därför att överväga om nuvarande fö- reskrifter om dokumentation och gallring i tillräcklig grad svarar upp mot detta behov. AAkommenterade remissvaret och framförde att han vill att hela frivårdens hantering av honom och hans ärende granskas. Hans rättsprocess har försenats på grund av frivårdens agerande. Kriminalvården har i sitt yttrande redogjort för de bestämmelser som har bety- delse i ärendet. I ett beslut anförde chefsJO följande. AAhar uttryckt missnöje med frivårdens hantering av hela hans ärende. Han ifrågasätter bl.a. hur frivårdens bedömning av hans vårdbehov kunde bli så an- norlunda vid den sista utredningen jämfört med de två tidigare. Han är vidare missnöjd med att hans rättsprocess försenats på grund av hur frivården hanterat personutredningarna gällande honom. JO granskar främst om myndigheterna har handlagt ärenden på ett korrekt sätt i formellt avseende. JO kan inte ändra myndigheters beslut och brukar inte ta ställning till om myndigheters beslut och bedömningar är riktiga i sak. Jag finner inte skäl att frångå den principen i K R I M I N A L V Å R D Det gör att jag inte kommer att uttala mig om frivårdens bedömning av AA:s vårdbehov i de olika yttrandena var riktig. Jag kommer inte heller att uttala mig om huruvida det var riktigt av frivården att avbryta den kontrakts- vårdsutredning som hovrätten hade begärt. Min granskning i det aktuella ärendet har inskränkt sig till två frågor. Den första frågan rör orsakerna till att den kontraktsvårdsutredning som hovrätten hade begärt avseende AA avbröts utan att frivården föreslog någon behand- lingsplan. Den andra frågan är hur muntliga kontakter som frivården tar under en personutredning dokumenteras och hur rutinerna för gallring av sådana upp- gifter ser ut. Jag kommer nedan att behandla dessa båda frågor. Frivårdens motivering till att kontraktsvårdsutredningen avslutades När påbörjade handläggningen av AA:s mål fanns det en tings- rättsdom där AA hade dömts till fängelse och . Det fanns vidare två yttranden som frivården lämnat efter det att tingsrätten uttryckligen hade angett att utredningen skulle inriktas på att utreda förutsättningarna för kontraktsvård. Trots det innehöll inget av frivårdens yttranden någon särskild behandlingsplan. Under målets beredning beslutade att inhämta ett tredje ytt- rande från frivården avseende förutsättningarna för kontraktsvård. Trots detta beslutade frivården att avsluta kontraktsvårdsutredningen utan att lämna något förslag på en särskild behandlingsplan. Frivården motiverade sitt beslut med att brottens straffvärde, bedömt utifrån tingsrättens dom, överskred vad som normalt anses vara den övre gränsen för när kontraktsvård kan komma i fråga. Av frivårdens utredning inför det tredje yttrandet framgår bl.a. att det behand- lingshem med särskild inriktning mot spelmissbruk som AA tidigare hade be- sökt hade lagt ned sin verksamhet. Vidare framgår att för ytt- randet erbjöds de mest kvalificerade insatserna mot spelmissbruk i stället inom ramen för öppenvård. Av 2 § förordningen (1992:289) om särskild personutredning i brottmål m.m.framgår att frivårdens yttrande och den utredning som behövs för yttran- det ska anpassas efter rättens behov av beslutsunderlag i varje enskilt fall. Jag har förståelse för att det kan finnas situationer där det inte går att föreslå en särskild behandlingsplan trots domstolens uttryckliga önskemål. Att det inte finns någon vårdgivare som kan erbjuda den vård och behandling som krävs för den enskilde kan förstås vara ett godtagbart skäl för att avstå från att lämna en sådan plan. Som jag framhållit ovan tar jag inte ställning till om det var riktigt av frivården att avbryta kontraktsvårdsutredningen. Det jag är kritisk till i frivårdens hantering av AA:s ärende är emellertid att frivården avslutade kon- traktsvårdsutredningen med hänvisning till det straffvärde som tingsrätten hade funnit att brottsligheten hade. Det förhållandet att hovrätten begärde ytterligare en kontraktsvårdsutredning kan inte tolkas på annat sätt än att hovrätten inte uteslöt möjligheten att döma till en sådan påföljd. Jag vill understryka att det inte är upp till frivården att göra en bedömning av straffvärdet och avsluta en kontraktsvårdsutredning som domstolen har begärt på grund av att straffvärdet, enligt frivården, anses vara för högt. Ett sådant agerande från frivården fråntar K R I M I N A L V Å R D domstolen möjligheten att döma till kontraktsvård. Om orsaken till att kon- traktsvårdsutredningen avbröts var att det inte längre fanns någon vårdgivare som kunde erbjuda den vård som AA var i behov av borde det ha framgått av frivårdens yttrande. Sammanfattningsvis förtjänar frivården kritik för hur ytt- randet till hovrätten utformades. Kriminalvården har i sitt yttrande redogjort för vad som gäller i fråga om doku- mentation och gallring i ärenden om personutredning. Utgångspunkten är att uppgifter som hämtas in från socialförvaltningen, och andra referenter, ska do- kumenteras i utredningsdelen av det yttrande som expedieras till domstolen. I fråga om uppgifter som inte utgör registeruppgifter ska socialsekreterare eller annan uppgiftslämnare dokumenteras med namn och övriga kontaktuppgifter. I det nu aktuella ärendet bedömde personutredaren att det saknades anledning att redogöra för kontakten med i utredningsdelen eftersom kon- traktsvårdsutredningen avbröts. Anteckningarna avseende kontakten med soci- altjänsten sparades inte heller. Eftersom gallringen av underlaget till yttrandet verkar ha gjorts i enlighet med Kriminalvårdens dokumenthanteringsplan avseende personutredning och frivård finns det inte anledning för mig att kritisera frivården för att anteck- ningarna från kontakten med inte sparats. Som Kriminalvården nämnt har det från JO:s sida tidigare framhållits att det finns ett behov av att utredningsåtgärder dokumenteras på ett tydligt sätt (se dnr 5436-2013). Det gäller enligt min mening även när en kontraktsvårdsutred- ning avslutas utan att frivården lämnar ett förslag till särskild behandlingsplan. En tydlig dokumentation underlättar om någon annan tjänsteman ska ta över ansvaret för utredningen. Dokumentation kan också vara av betydelse om det, som i AA:s fall, ska lämnas ett förnyat yttrande i högre instans. Den är också av stor betydelse vid JO:s granskning av hur Kriminalvården fullgör sina upp- gifter och möjliggör över huvud taget en kontroll i efterhand av vad som hänt i en utredning. Jag ser därför positivt på att Kriminalvården har för avsikt att överväga om nuvarande föreskrifter om dokumentation och gallring i tillräcklig grad tillgodoser behovet av att dokumentation av utredningsåtgärder sparas. Jag har för avsikt att följa upp vilka överväganden Kriminalvården gör i detta avseende och vilka eventuella åtgärder de leder till från Kriminalvårdens sida. K R I M I N A L V Å R D Möjligheterna till elektronisk kommunikation för intagna inom kriminalvården (Dnr 2689-2015) Beslutet i korthet: JO har fått många klagomål som gäller Kriminalvårdens INTIK-system. Genom intagnas berättelser i anmälningar och under inspektioner har det kommit fram att intagna är missnöjda både med INTIK-systemets tekniska begränsningar och med kostnaderna för att ringa inom systemet. Kriminalvården har vid sin beredning av yttrandet till JO konstaterat att praxis avseende i vilka situationer intagna beviljas till- stånd att ringa till personer som har IP-abonnemang eller mobilabonnemang tycks variera i viss utsträckning. I sitt beslut uttalar JO att det inte är god- tagbart ur ett rättssäkerhetsperspektiv att praxis skiljer sig åt i fall där om- ständigheterna är likvärdiga. JO ser därför positivt på Kriminalvårdens av- sikt att kartlägga skillnaderna för att kunna åstadkomma en mer enhetlig praxis. JO uttalar vidare att hon välkomnar att Kriminalvården, under initi- ativärendets handläggning, har infört en ny samtalstaxa för telefonsamtal inom INTIK-systemet, vilket bl.a. innebär att samtal inom kostar lika mycket oavsett om det gäller fast telefoni eller mobiltelefoni. JO kom- mer att följa utvecklingen på området och Kriminalvårdens fortsatta arbete med frågor kring intagnas telefoni. beslutade dåvarande chefsjustitieombudsmannen att, inom ramen för ett särskilt upplagt initiativärende, utreda frågan om möjligheterna till elektronisk kommunikation för intagna inom kriminalvården. Som underlag för chefsJO:s beslut om initiativ upprättades en promemoria. Av promemorian framgår att det i samband med inspektioner och genom anmäl- ningar har framförts klagomål till JO om Kriminalvårdens särskilda system för kontrollerat telefonerande (INTIK-systemet). Klagomålen som framförts till JO har avsett dels begränsningen av vilka typer av externa system som de in- tagna får ringa till, dels kostnaden för att ringa inom INTIK-systemet. Intagna har klagat bl.a. på att det inte är möjligt att ringa till mobil- eller IP- abonnemang inom INTIK-systemet. Intagna har påpekat att det är mycket få som har ett ”fast” telefonabonnemang och att det framstår som oskäligt att anhöriga ska behöva skaffa ett sådant för att kunna hålla kontakten för frihetsberövandet. En intagen har uttryckt missnöje med att kostnaderna för att upprätthålla kontakten med familjen blir orimligt hög i förhållande till vad en intagen maximalt kan få i lön. Enligt den intagne räcker ett telefonkort som kostar vid samtal till ett fast abonnemang och vid samtal till ett mobilabonnemang. Maxlönen är och ska även räcka till hygienartiklar, godis, nikotin och frimärken m.m. K R I M I N A L V Å R D JO begärde att Kriminalvården skulle yttra sig över det som redovisats i pro- memorian. I sitt remissvar anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom an- stalts- och häktesdirektören, följande (den uppdragsbeskrivning som redovisa- des i remissvaret har utelämnats här): Av 7 kap. 4 § fängelselagen (2010:610) (FäL) framgår att en intagen får stå i förbindelse med en annan person genom elektronisk kommunikation i den utsträckning det lämpligen kan ske. Sådan kommunikation får dock vägras om den 1.kan äventyra säkerheten på ett sätt som inte kan avhjälpas genom av- lyssning enligt 5 §, 2.kan motverka den intagnes anpassning i samhället, eller 3.på annat sätt kan vara till skada för den intagne eller någon annan. Av allmänna råd till bestämmelsen i FARK Fängelse framgår följande. Med uttrycket lämpligen kan ske avses praktiska förutsättningar för elektronisk kommunikation, t.ex. vad som är möjligt med hänsyn till an- staltens rutiner samt tillgången till personal och utrustning för sådan kom- munikation. Tillstånd till elektronisk kommunikation med en person som avtjänar ett fängelsestraff eller är föremål för kriminalvård i frihet bör normalt inte be- viljas. Detsamma gäller elektronisk kommunikation med en person som är misstänkt för brott, missbrukar narkotika eller är medlem i eller har annan koppling till ett kriminellt nätverk eller grov organiserad brottslighet. Om personen är närstående till den intagne kan dock tillstånd till avlyssnad kommunikation medges, om riskerna kan hanteras genom avlyssningen. Av 7 kap. 5 § första stycket FäL framgår att elektronisk kommunikation mellan en intagen och en annan person får avlyssnas om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. De som ska kommunicera med varandra ska i förväg in- formeras om kontrollen. Av 20 § fängelseförordningen (2010:2010) (FäF) framgår att elektronisk kommunikation endast får äga rum med utrustning som tillhandahålls eller godkänns av Kriminalvården. Av 7 kap. 11 § Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fäng- else (2011:1) (FARK Fängelse) framgår att en intagens ansökan om tele- fontillstånd ska betraktas som en ansökan om tillstånd att ringa inom INTIK-systemet, om inte den intagne anger något annat. Av 7 kap. 12 § FARK Fängelse framgår att en intagen i en anstalt av säkerhetsklass 1 inte får ringa till IP-telefoni inom INTIK-systemet. Det gäller dock inte avlyssnade samtal inom INTIK-systemet. Av allmänna råd till bestämmelsen följer att avlyssning av telefonsamtal inom INTIK- systemet endast sker vid säkerhetsavdelning. Av 7 kap. 13 § FARK Fängelse framgår att en intagen får beviljas till- stånd att ringa telefonsamtal utanför INTIK-systemet endast om 1.tillstånd till samtalet av säkerhetsskäl inte kan beviljas inom det syste- met och 2.den intagne har starka skäl för att få ringa samtalet. Tillstånd till ett telefonsamtal som Kriminalvården ska bekosta genom bi- drag till den intagne får medges utanför INTIK-systemet, även om tillstånd K R I M I N A L V Å R D inom det systemet kan beviljas. Av allmänna råd till bestämmelsen följer att starka skäl att få ringa telefonsamtal utanför INTIK-systemet kan finnas t.ex. för samtal till en närstående, om behovet av kontakt inte kan tillgodo- ses på annat sätt, eller för samtal till en advokat. Av 7 kap. 14 § FARK Fängelse framgår att om tillstånd till telefonsamtal inom INTIK-systemet inte kan beviljas på grund av säkerhetsskäl och sam- tal istället genomförs utanför det systemet enligt 13 § ska samtalet avlyss- nas, om det inte är uppenbart obehövligt. Av 7 kap. 15 § FARK Fängelse framgår att avlyssning av ett telefon- samtal ska ske i realtid. Om det inte är möjligt får samtalet spelas in och avlyssnas i efterhand, om det innebär tillräcklig kontroll. utvecklade Kriminalvården tillsammans med ett system för att hantera de intagnas samtal över det fasta telefonnätet, INTIK-systemet. Drift och utveckling av systemet har sedermera tagits över av . INTIK-systemet ger möjlighet till kontroll av vilken person en intagen ringer till. Det innehåller också säkerhetsfunktioner som kontrollerar att vi- darekoppling och flerpartssamtal inte kan ske. INTIK-systemet infördes för att Kriminalvården bättre skulle kunna administrera och underlätta de in- tagnas telefonanvändande och som ett hjälpmedel för att intagna skulle kunna använda telefon på egen hand utan att säkerheten åsidosätts. Före införandet av INTIK-systemet genomfördes intagnas telefonsamtal antingen via en vanlig telefonautomat eller med en tjänstetelefon. Detta sätt för de intagna att telefonera var personalkrävande och krävde dessutom i stor utsträckning att samtalen avlyssnades. Användandet av INTIK- systemet har medfört att intagna i högre grad än tidigare själva kan råda över sitt telefonerande och på ett enklare sätt upprätthålla sitt sociala kon- taktnät samt att intagna kan ringa i betydligt större omfattning . uppdaterades systemet för att kunna detektera, dvs. känna skillnad på, telefonnummer som hör till analoga abonnemang respektive IP-abonnemang. Begränsningar i rätten att ringa vissa telefonsystem Vid samtal till IP-telefoni finns det inom INTIK-systemet inga tekniska möjligheter att kontrollera vilken person en intagen ringer till eller för- hindra att vidarekoppling och flerpartssamtal sker. Detta beror på att IP- telefoni inte skickar tillbaka någon signal när samtal kopplas fram. Såvitt Kriminalvården känner till finns det inte heller någon annan teknisk lösning som kan spåra samtal till IP-telefoni. Utöver det föreskriftsreglerade förbudet mot att ringa till IP-telefoni inom INTIK-systemet inom anstalt av säkerhetsklass 1 (se ovan under för- fattningsbestämmelser), så finns det inte något hinder mot att tillåta intagna att ringa IP-telefoni inom INTIK. Bedömningen av om ett tillstånd att ringa till IP-telefoni inom INTIK ska beviljas görs utifrån omständigheterna i det enskilda ärendet och med en tillämpning av 7 kap. 4 § FäL.