frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — Bi- ståndstagaren hade vårdnaden om två barn som bodde växelvis hos henne och fadern till barnen (dnr 1126-2017). Jag konstaterade att den utredning som låg till grund för nämndens beslut om bistånd inte innehöll några överväganden om huruvida beslutet skulle kunna påverka barnens situation och i så fall på vilket sätt. Avslutningsvis vill jag ta upp två beslut med liknande omständigheter. I det ena ärendet hade den aktuella nämnden genomsökt en träningslägenhet utan samtycke från hyresgästen för att kontrollera om det fanns narkotika i lägen- heten (dnr 7179-2016). Jag konstaterade att en myndighet inte utan vidare får gå in i en bostad och att nämndens genomsökning av bostaden utgjorde ett in- trång av ett sådant slag som varje medborgare är skyddad mot enligt 2 kap. 6 § regeringsformen. Grundlagsskyddet gäller emellertid bara påtvingade ingrepp, och eftersom hyresgästen inte samtyckt till att bostaden genomsöktes kritisera- des . I ett liknande fall beviljade socialnämnden en man bistånd i form av boende i en s.k. övergångslägenhet. Kommunen och mannen ingick ett hyreskontrakt som innehöll klausuler som gav socialförvaltningen rätt att göra tillsynsbesök i lägenheten en gång . Sådana tillsynsbesök genomfördes också i bostaden (dnr 7595-2016). I beslutet diskuterade jag bl.a. frågan om när en enskild kan anses ha lämnat ett reellt samtycke till ingrepp av det aktuella slaget. Jag konstaterade också att eftersom kommunen ingått ett hyresavtal med mannen uppstod ett hyresförhållande mellan parterna. Proble- met i det sammanhanget var dock att de tillsynsbesök som beskrivits i hyres- kontraktet var betydligt mer långtgående än vad som följer av jordabalkens be- stämmelser om hyra. Jag drog därför den slutsatsen att nämnden vid utform- ningen av villkoren inte i tillräcklig grad beaktat att det fanns ett hyresförhål- lande mellan parterna. Även i det fallet brast det i nämndens handläggning ge- nom att den inte respekterade den enskildes personliga integritet. I senare års ämbetsberättelser har mina företrädare uppehållit sig vid frågan om utredningarnas kvalitet och den kritik som framförts i anmälningarna till JO om bristande grundlighet och objektivitet. I årets ämbetsberättelse refereras sju be- slut som rör vård enligt LVU. Slående är att frågeställningarna i dessa ärenden varierar stort som de rör centrala rättssäkerhetsfrågor. Som exempel på det vill jag här lyfta fram fyra beslut. I det första beslutet (dnr 305-2016), som fattades av stf JO , var frågan bl.a. om det dröjt för länge innan socialnämnden tog ställning till om en 16-årig pojke som frihetsberövats i ett brottmål skulle omhändertas med stöd av 6 § LVU. I beslutet konstaterade stf JO att myn- dighetens konstaterade passivitet fick till följd att pojken varit häktad onödigt T I L L R I K S D A G E N I ett beslut tog stf JO upp frågor som rörde socialnämn- dens möjlighet att delegera rätten att fatta beslut enligt 14 § LVU om att inte röja den unges vistelseort och om umgängesbegränsning (dnr 7984-2016). I ett annat beslut gällde frågan vård vid en låsbar enhet vid ett särskilt ungdomshem (dnr 263-2017). I det första av dessa beslut väckte stf JO frågan om att göra en översyn av bestämmelserna om delegation i socialtjänstlagen och kommunallagen. I det senare beslutet uttalade hon att tvåmånadersfristen i 15 b § LVU inte påverkas av att den unge omplaceras från ett ungdomshem till ett annat. I det fjärde beslutet (dnr 2533-2017) hade jag att pröva om den aktuella socialnämnden borde kritiseras för brister i utform- ningen av ett beslut om s.k. umgängesbegränsning. Av de klagomål som kom- mer in till JO framgår att detta är ett problemområde. I beslutet hade nämnden begränsat umgänget mellan en far och en son. Jag uttalade att ett beslut om s.k. umgängesbegränsning enligt 14 § andra stycket 1 LVU ska vara tydligt. Det ska framgå av beslutet på vilket sätt umgänget begränsas och om beslutet ska gälla tills vidare eller om det är tidsbegränsat. Vidare ska skälen framgå av beslutet. Nämndens beslut innehöll brister i samtliga dessa avseenden, varför den kritiserades. Jag har valt att ta med två beslut (dnr 3577-2016 och 5747-2016) i ämbetsbe- rättelsen som båda aktualiserar frågan om huruvida socialnämnden borde ha inlett en utredning enligt 7 § LVM för att klargöra om en missbrukare behöver tvångsvårdas. I det senare ärendet (dnr 5747-2016) uppkom en rad frågor som gäller grundläggande krav på socialnämndens handläggning och nämndens särskilda ansvar för att utreda och bistå enskilda med allvarliga missbruksproblem. Hu- vudfrågan i det ärendet var, förenklat uttryckt, om nämnden hade gjort vad den ska göra när det gäller personer som har allvarliga missbruksproblem. I beslutet uttalade jag mig bl.a. om huruvida socialnämnden dröjde för länge med att in- leda en utredning om den enskildes behov av tvångsvård. Jag kom också in på frågan om nämnden borde ha avslutat sin utredning, när den väl påbörjats, där- för att den enskilde förklarade att han var positiv till att ta emot hjälp. En ut- redning skulle ha kunnat belysa om den enskilde hade ett fortgående missbruk av bl.a. narkotika, om han var i behov av vård och om den vården verkligen kunde ges på frivillig väg. I det ligger att noggrant bedöma tillförlitligheten i den enskildes samtycke och om nödvändig vård kunde garanteras. Av utred- ningen framgick att nämnden fattade ett beslut om att in- leda en utredning enligt 7 § LVM. Den enskilde hade dock avlidit . Även om antalet JO-anmälningar inte är så stort är det tydligt att de problem med LSS-tillämpningen som uppmärksammats kvarstår som nya har tillkommit. När jag tar del av tidigare års ämbetsberät- T I L L R I K S D A G E N telser är det framför allt brister i tillämpningen av grundläggande förvaltnings- rättsliga regler som lyfts fram. Det har då gällt bl.a. kraven på kommunicering, dokumentation, motivering av beslut och rätt till partsinsyn. JO fick in flera anmälningar som handlade om att det tog alltför för kommuner att handlägga ansökningar om insatser enligt LSS. I flera av dessa anmälningar framkom att handläggningstiden för ett LSS- ärende uppgick till . Mot bakgrund av de klagomål om långsam handläggning som JO hade mottagit , och det som hade kommit fram i de enskilda tillsynsärendena, fann stf JO skäl att inleda en mer övergripande undersökning av kommunernas handläggning av LSS- ärenden med inriktning på frågan om handläggningstiderna (dnr 7477-2017). Beslut i detta initiativärende kommer att fattas och publice- ras i ämbetsberättelsen för nästa verksamhetsår. Eftersom JO:s tillsyn främst rör myndigheternas formella handläggning har jag valt att i årets ämbetsberättelse ta in ett beslut som rörde under vilka förut- sättningar en socialnämnd kan ompröva och ändra ett tidigare beslut om insats enligt LSS till den enskildes nackdel (dnr 921-2017). Bakgrunden var att soci- alnämnden i ett beslut beviljat den enskilde en fortsatt insats i form av personlig assistans med . Beslutet var inte tidsbegränsat utan gällde tills vidare. Frågan var om ett sådant gynnande beslut utan vidare kunde ändras till den enskildes nackdel. Jag uttalade bl.a. att en ändring av ett beslut som gäller tills vidare så att det i stället gäller är en sådan ändring som får anses vara till nackdel för den en- skilde. Något stöd i någon författning eller i rättspraxis för nämndens uppfatt- ning att beslutet kunde ändras fanns inte. Jag kunde därför inte komma till nå- gon annan slutsats än att nämnden utan rättsligt stöd hade ändrat beslutet till den enskildes nackdel. 3.4 JO (Ansvarsområde 4) Till mitt ansvarsområde hör polis-, åklagar- och tullärenden, utlänningsärenden samt bl.a. vissa ärenden som rör och verksamhet. Tyngdpunkten ligger på tillsynen över polis och åklagare samt på utlänningsärendena. Liksom tidigare är det anmälningarna som dominerar tillsynsarbetet. Under verksamhets- året kom det in 2 250 klagomålsärenden inom mitt tillsynsområde. Antalet ärenden ökar inte längre, utan har tvärtom minskat med omkring Förklaringen ligger sannolikt i ett minskat antal klagomål mot för långa handläggningstider, men också i den förändring av mitt ansvarsområde som genomfördes då arbetsmarknadsärendena flyttades till en annan ombudsman. T I L L R I K S D A G E N Inom mitt område riktas vanligtvis störst antal klagomål mot polisen. Under detta verksamhetsår uppgick antalet till 1 021, vilket är fler . Som jag nämnt minskade antalet klagomål mot i förhållande före och var 633 jämfört med 915 föregående verksamhetsår. Antalet initiativ var fyra. Jag fick under verksamhetsåret in närmare 40 lagstiftningsremisser. Bland de remissyttranden jag lämnat finns det skäl att nämna ett par som rörde tvångs- medel i elektronisk miljö: Hemlig dataavläsning – ett viktigt verktyg i kampen mot allvarlig brottslighet (SOU 2017:89) och Beslag och husrannsakan – ett regelverk för dagens behov (SOU 2017:100). I båda betänkandena lämnas för- slag som om de genomförs ger möjlighet till åtgärder som är ingripande för enskilda, med långtgående integritetsintrång. Min bedömning var dock att för- slagen i båda fallen i huvudsak var balanserade och väl avvägda. När det gäller förslagen i det sistnämnda betänkandet som rör de mer traditionella tvångsmed- len och deras tillämpning i en elektronisk miljö hade jag emellertid en del in- vändningar. Förslagen lämnade bl.a. alltför öppet för rättstillämpningen att svara för avvägningen mellan integriteten och behovet av att använda en tvångsmedelsåtgärd som ger tillgång till omfattande information om enskildas privata sfär. Tillsammans med mina medarbetare har jag genomfört inspektioner av ett lokalpolisområde i och av förvar i , . Jag har dessutom haft ett möte med generaldirektör och några av hans medarbetare som ett led i uppföljningen av mina tidigare beslut om verkets handläggningstider och tillgänglighet. På mitt uppdrag har Opcat-enheten genomfört inspektioner vid sex polisar- rester. En av dem avsåg den tillfälliga arrestlokal som inrät- tade för att använda i samband med NMR-demonstrationen i och vid där . Inspek- tionen genomfördes när toppmötet ägde rum, för att på plats se hur polisen arbetade i den tillfälliga arresten och hur förhållandena var. Det förekom dock inte frihetsberövanden av den omfattning som befarats av polisen, och den till- fälliga arresten användes inte under toppmötet. Vi fick dock värdefulla erfaren- heter och gjorde iakttagelser som kommer att vara till nytta inför liknande in- spektioner . I förra årets ämbetsberättelse tog jag upp frågan om hur tillsynen av intagna i polisarrester sköts och hur de intagna behandlas. Jag har haft anledning att gå in på dessa frågor även under det verksamhetsår som gått. I övrigt har tillsynen liksom tidigare haft ett särskilt fokus på användningen av tvångsmedel. Av den löpande granskningen och av den inspektion av jag genom- fört kan vidare slutsatsen dras att myndigheten fortfarande har stora bekymmer med sina handläggningstider. T I L L R I K S D A G E N Omhändertagande och behandling av påverkade personer Jag har haft flera ärenden som rört händelser där en intagen avlidit i samband med vistelsen i en polisarrest. De visar enligt min mening att det finns ett angeläget reformbehov. Jag vill framhålla att det inte i något av ärendena har slagits fast att bristerna har haft ett direkt samband med att de intagna avled. I två fall där intagna avlidit i samband med vistelsen i arresten har jag kriti- serat för brister i tillsynen av dem, bl.a. att man inte gått in i cellen och kontrollerat deras tillstånd (dnr 2468-2016 och 7054-2016). I det ena fallet ansåg jag också att den intagne borde ha förts till läkare tidigare än vad som skedde. Dessa ärenden visar på de brister som finns i dagens ordning för att ta hand om mycket berusade personer och de svårigheter som finns att sä- kerställa nödvändig medicinsk tillsyn i polisarresterna. Personer som omhän- dertas för berusning bör enligt min mening inte förvaras i polisarrester utan i stället komma under medicinsk övervakning. Mot den bakgrunden överläm- nade jag de två besluten till med stöd av 4 § lagen med in- struktion för ombudsmän. Ytterligare ett beslut rör ett dödsfall i samband med vistelse i polisarrest (dnr 332-2017). En man med ett läkemedelsmissbruk skulle återföras till ett behand- lingshem med polisens hjälp. Transporten var lång och genomfördes med s.k. stafettkörning av olika polispatruller. Bland de saker mannen hade med under transporten fanns vissa mediciner, och vid ett uppehåll på en polisstation fick han ta två tabletter som han hade med sig. Vid ett uppehåll senare under trans- porten bedömdes att mannen var så trött och påverkad av medicin att det inte var lämpligt att fortsätta. Han placerades i en cell med extra tillsyn. Efter 30– upptäcktes att han inte andades. Han fördes till sjukhus där han av- led. Ärendet visar att det finns brister i de rutiner för skyddsvisitation och in- formationsöverföring som bör gälla när polisen ansvarar för transporter av detta slag. fick allvarlig kritik för att man inte hade kontroll över mannens tillgång till mediciner under transporten. Ett annat beslut i årets ämbetsberättelse rör behandlingen av en intagen och illustrerar den brist på förståelse för de svårigheter som är förenade med ett frihetsberövande som jag har lyft fram tidigare (dnr 5864-2016). En kvinna omhändertogs på grund av berusning på en fest. Hon var mycket utagerande i arrestcellen och gjorde ett försök att hänga sig. Under närmare vistades hon i cellen iförd endast trosor och hänvisades till att kissa i golvbrunnen när hon bad att få gå på toaletten. kritiserades för behandlingen av kvinnan och för att hon inte blev undersökt av läkare när hon visade tecken på att vilja ta sitt liv. Förutsättningarna för ingripanden enligt polislagen är ofta svårbedömda, och besluten fattas ofta under pressade förhållanden. Det är dock alltid viktigt att förutsättningarna övervägs noga och att det görs en individuell bedömning i varje enskilt fall. Ett beslut som rörde ett omhändertagande och ett avlägsnande enligt 13 § polislagen av en 13-årig pojke från en ungdomsfestival illustrerar T I L L R I K S D A G E N brister i dessa avseenden (dnr 4915-2016). Pojken bråkade med några ord- ningsvakter och blev omhändertagen. Polisen beslutade att han skulle avlägs- nas från platsen och lämnade honom , , vid en busshållplats närmare från platsen för festivalen. Enligt min mening borde polisen ha beaktat att det rörde sig om ett barn och övervägt om ett sådant ingripande var proportionerligt. Man borde också ha övervägt de rättsliga förutsättningarna för sin åtgärd när det tog tid att verkställa avlägsnan- det. Omständigheterna var nämligen sådana att ingripandet mot pojken över- gick i ett omhändertagande, och för ett sådant finns uttryckliga bestämmelser om särskilda åtgärder när den omhändertagne är . Ett annat beslut rörde ett ingripande mot en person på oklara grunder (dnr 7330-2016). En av de ingripande poliserna uppgav att man ingrep med stöd av 19 § polislagen för att söka efter vapen. Övriga poliser uppgav att man kontrol- lerade mannen som ett led i arbetet med att förebygga allvarliga våldsbrott och att man gjorde en skyddsvisitation. Så gott som alla övriga åtgärder mot man- nen var tveksamma och gav intryck av att man använt tvångsåtgärder för andra syften än de är avsedda för. Bland annat beslutades om kroppsbesiktning och husrannsakan i mannens bostad på grundval av iakttagelser om narkotikapå- verkan som preciserades först i samband med JO:s utredning, och mannens mobiltelefon togs i beslag utan att det fanns förutsättningar för det. Mannen medtogs också felaktigt till förhör. Bristerna är allvarliga och påverkar förtro- endet för polisen. Än allvarligare är dock att de uppgifter en av de ingripande poliserna lämnat till JO väcker frågor om deras sanningshalt, bl.a. eftersom de i vissa avseenden avviker från vad övriga poliser uppgett. Det fanns mot den bakgrunden anledning för mig att framhålla sanningsplikten och behovet för att för sina anställda inskärpa vikten av att upplysningar till JO är korrekta och sanningsenliga. Tvångsmedel får endast användas om det finns stöd i lag för dem. Ett beslut rör en situation där ett sådant stöd saknas, men där det finns skäl att överväga om det inte borde finnas (dnr 2015-2016). Med anledning av en misstanke om grov våldtäkt kallades polisen till en passagerarfärja som just skulle lägga till. Man beslutade att samtliga manliga passagerare – ca 500 – skulle hållas kvar för kroppsbesiktning. De kvinnliga resenärerna fick lämna båten och de man- liga passagerarna fick passera en glasruta med tonat glas i det s.k. tullfiltret för att målsäganden skulle försöka identifiera de misstänkta gärningsmännen. För- farandet tog cirka . Det är tveksamt om detta var en kroppsbesiktning, och det fanns i vart fall inte grund för en sådan då samtliga män inte kunde misstänkas för våldtäkten. I beslutet görs en grundlig genom- gång av andra möjliga grunder för den åtgärd som vidtogs. Jag kunde dock konstatera att det inte finns någon sådan grund. Det är självklart oacceptabelt att polisen vidtar en åtgärd som innebär att ett så stort antal personer får sin rörelsefrihet inskränkt utan att det finns stöd i lag för åtgärden. Mot bakgrund av det lagstiftningsbehov som kan finnas överlämnade jag beslutet till Justitie- departementet. T I L L R I K S D A G E N En annan fråga, som ligger utanför det dagliga polisarbetet och som aktuali- serades i ett beslut med anledning av årets val, handlar om utrymmet för en enskild polis att medverka i politiska sammanhang (dnr 2439-2017 och 2456- 2017). Utgångspunkten är givetvis att poliser omfattas av yttrandefriheten och har rätt att ge uttryck för sina åsikter på sin fritid. Det är dock viktigt att det står klart för mottagaren om en polis uttalar sig som privatperson eller om han eller hon uttalar sig för myndighetens räkning. I det här fallet hade en polis medverkat i en politisk kampanjfilm, där han uttalar sig om bl.a. arbetssituationen för poliser och det visas bilder på honom i polisuniform och när han kör en målad polisbil. Det framgick mot den bak- grunden inte tydligt att han medverkade som privatperson, och han fick kritik för detta. Antalet anmälningar mot för långa handläggningstider och brister i tillgängligheten har gått ned, men antalet är fortfarande stort och dessa frågor har präglat tillsynsarbetet när det gäller utlänningsrätten även detta verk- samhetsår. Jag träffade generaldirektör och några av hans medarbetare och diskuterade bl.a. de insatser verket gjort för att korta handläggningstiderna. Jag har också i ett par beslut granskat handlägg- ningstiderna i några enskilda ärenden. Situationen när det gäller handlägg- ningstider är fortfarande inte tillfredsställande, och jag fortsätter att följa ut- vecklingen. Jag fortsätter också att följa frågan om verkets hantering av ålders- bedömning av unga asylsökande. För personer som kommit till från andra länder och fått uppehållstill- stånd är det av många skäl viktigt att de personuppgifter som anges av svenska myndigheter är korrekta. Sedan att antal år tillbaka är det möjligt för en person att ha ett personnummer som anger en födelsetid som avviker från det korrekta födelsedatumet. Denna ordning har tillkommit sedan personnummer med vissa födelsetider tagit slut. Det finns i dessa fall en risk för att fel födelsedatum anges när en handling ska utfärdas. Så skedde i ett ärende som finns i årets ämbetsberättelse (dnr 2998-2016). utfärdade ett uppehållstill- ståndskort för en kvinna med det födelsedatum som följde av personnumret, vilket alltså var fel. När kvinnan påtalade detta för verket blev hon hänvisad till folkbokföring. Under utredningen hos JO framkom att det rent tekniskt inte var möjligt att ange ett annat födelsedatum på kortet än det som följer av personnumret. Trots att ordningen med tilldelade personnummer fun- nits var det alltså inte möjligt att ange korrekt datum på uppe- hållstillståndskortet. Samma problem uppstod för anmälaren när hon blivit svensk medborgare och fick ett svensk pass utfärdat av (dnr 5340-2017). Båda myndigheterna har uppgett att man nu ska åtgärda de brister som ärendena påvisat. T I L L R I K S D A G E N Utlänningslagstiftningen är komplex i många avseenden, även när det gäller verkställighet. Huvudansvaret för verkställigheten av beslut om avvisning och utvisning ligger på , och detsamma gäller om en person ska överföras till ett annat land enligt Dublinförordningen. Verket kan dock i vissa fall lämna över ett verkställighetsärende till polisen. Det är självklart viktigt att de bestämmelser om vem som ansvarar för en verkställighet iakttas och att Po- lismyndigheten bara agerar när den är behörig att göra det. Så skedde inte i ett beslut som finns intaget i ämbetsberättelsen (dnr 1210-2016). Polisen beslutade att ta en person som skulle överföras till ett annat land i förvar och tog över verkställigheten, utan att man var behörig. Beslutet om förvar var dessutom felaktigt i flera andra avseenden. uppgifter om händelseför- loppet är knapphändiga och svåra att förena med uppgifter. Sannolikt har polisen haft information om att den berörda personen kunde vara en säkerhetsrisk, men det framgår inte klart, vare sig av förvarsbeslutet eller av utredningen hos JO. Trots att polisens beslut om förvar inte var korrekt beslu- tade att på polisens begäran placera den förvarstagne i häkte. Båda myndigheterna fick kritik. Ärendet är anmärkningsvärt av flera skäl, dels för att det från polisens sida rör sig om så allvarliga felaktigheter, dels för att myndigheterna inte har kunnat klargöra vad som faktiskt har hänt. Jag vill också poängtera att det, om säkerhetsrisker finns, även ur ett säkerhetsperspek- tiv är viktigt att allt går formellt rätt till. Jag har tagit med ett inspektionsprotokoll i årets ämbetsberättelse, vilket inte hör till vanligheterna. Det rör sig om en inspektion av förvar i , , som gjordes med anledning av uppgifter i flera anmäl- ningar och i medierna om brister i förvarets hantering av avskiljanden och placering av förvarstagna i häkte av säkerhetsskäl (dnr 939-2018). Jag kunde se att förvaret arbetar under ganska besvärliga förhållanden och att det bl.a. finns svårigheter att hantera förekomst av narkotika på förvaret. Jag kunde t.ex. konstatera att avskiljande användes som en form av bestraffning för befattning med narkotika, vilket inte ryms inom de förutsättningar lagstiftningen ger. Inspektionen visade vidare att utformningen av besluten behövde bli bättre, så att det som legat till grund för beslut om avskiljande och häktesplacering framgår tydligare. Vidare kunde jag se att man i beslut om säkerhetsplaceringar hänvisade till verkets bristande resurser och att förvarstagna med psykiska besvär placerades i häkte huvudsakligen för att förvaret inte hade kompetens att ta hand om dem. Det fanns också brister i hanteringen av omprövningarna av beslut om säkerhetsplaceringar. Detta är inte acceptabelt, och jag har beslutat att följa upp flera av de brister jag identifierat. Jag fann dock anledning att redan i samband med färdigställandet av protokollet uppmärksamma på resultatet av granskningen. T I L L R I K S D A G E N Yttrande- och åsiktsfriheten gäller även offentligt anställda och är en av förut- sättningarna för en fri debatt om myndigheternas agerande. För att skydda yttrandefriheten är det – med något undantag – förbjudet för en myndighet att ingripa mot den som använt sig av sin yttrandefrihet och t.ex. kritiserat sin ar- betsgivare. Det är viktigt att detta s.k. repressalieförbud iakttas, vilket i sin tur förutsätter att myndigheternas företrädare känner till det. I ett fall som jag be- handlat brast det i det avseendet (dnr 4213-2016). Det rörde två tim- anställda brandmän som offentligt kritiserade sin arbetsgivares – ett brandför- svarsförbund – hållning i frågor om rekrytering och anställning.