frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — har inga skriftliga riktlinjer som beskriver hur den lagfarne domaren praktiskt ska gå till väga när rätten inte är enig. Detta innebär att det, mot bakgrund av de krav som beskrivits ovan, är den enskilde domaren som avgör hur denne närmare går till väga i en sådan situation. har tidigare beslutat att samla tingsrättens domare för diskussioner kring hur skiljaktigheter m.m. praktiskt ska hante- ras. Mot bakgrund av den sekretess som råder kring vad som sägs under en överläggning är det inte möjligt att i efterhand tillfråga de som deltog vid denne, t.ex. protokollföraren eller en tredje nämndeman, vad som sades när det som i nu aktuell situation uppstått en diskussion kring detta. I den situa- tionen har tingsrätten att utgå från vad ordföranden skrivit och yttrat, dvs. att det som skrivits i domen också är det som har lagts fram som skäl för domen. Det är naturligtvis angeläget att det säkerställs att de som står bakom en skiljaktighet, eller när nämndemän kommer att vara de som bestämmer ut- gången i målet uppfattas på ett korrekt sätt. Ett sätt att göra detta kan vara att juristdomaren, efter det att överläggningen är genomförd, skriftligen sammanfattar de skäl som juristdomaren uppfattat och sedan läser upp dessa för godkännande. Om det rör sig om omfattande skäl kan det finns anledning att hålla en fortsatt överläggning där samtliga i rätten samlas för att gå igenom hur skiljaktigheten/domskälen kommer att manifesteras i do- men. Det är då ett krav att samtliga i rätten är samlade, detta bl.a. mot bak- grund av att en sådan genomgång kan ge upphov till förnyade diskussioner om utgången i målet. Praktiska hänsyn att beakta kring detta är att det ofta finns lite tid för att anordna ytterligare en överläggning. Den skriftliga domen ska i många fall expedieras inom efter förhandlingen. ska juristdo- maren hinna avfatta domen. Att samla juristdomaren och de tre nämnde- männen efter att domen avfattats, och innan har passerat, är krä- vande och tar betydande personella och ekonomiska resurser i anspråk. Ett alternativ skulle kunna vara att på något sätt skicka ut ett förslag för synpunkter. Mot detta talar att det skulle ta om man använder fysisk post. Att använda e-post i detta sammanhang kan vara tveksamt eftersom det rör sig om sekretesskyddat material. Även om domstolarna förfogar över verktyg som förhöjer säkerheten kring skickandet av e-post måste det beaktas att vi inte har den kontroll som är eftersträvansvärd när det gäller texter i icke expedierade domar. Vi har t.ex. inte någon säker kontroll på 1Se t.ex. dnr. 305-1999, dnr. 1936-2010, dnr. 511-2011, dnr. 592-2012, dnr. 1813-2012 samt dnr. D O M S T O L A R vilka servrar en e-post passerar, och inte heller var en e-post slutligen ham- nar. Detta eftersom en användare på ett mycket enkelt sätt kan ställa in en automatisk vidarebefordran av sin e-post till vem den så önskar. I ett beslut anförde JO följande. Rättslig reglering och bedömning Efter en huvudförhandling i ett brottmål där nämndemän deltar ska rätten över- lägga och besluta sin dom. Vid överläggningen ska juristdomaren gå igenom med nämndemännen vad rätten ska ta ställning till och vilka rättsregler som gäller. Juristdomaren ska sedan avfatta domen i skrift och dom- skälen ska anges. Enligt 30 kap. 8 § ska domen skrivas under av de juristdomare som har deltagit i avgörandet. Det finns inget krav i lagen på att nämndemännen ska granska den skrivna domen eller skriva under den. Men det är självklart att juristdomaren ska se till att den skrivna domen är den dom som rätten beslutade vid överläggningen. I de allra flesta fall vållar denna uppgift inga svårigheter. Avgörandena är i all- mänhet sådana att rättens ledamöter kommer till en samsyn om domslutet och huvuddragen i domskälen. Den skrivna domen kan sedan komma att skilja sig från överläggningens resultat endast i form men inte i sak. Praktiska skäl talar för att juristdomaren på eget ansvar formulerar den gemen- samt beslutade domen. Det finns sällan behov av att juristdomaren visar nämn- demännen ett utkast till domen innan den meddelas (se JuU 1985/86:4). Men det förekommer mera besvärliga situationer. I stora och komplicerade mål krävs ofta ingående diskussioner om både domslut och domskäl, och i så- dana fall finns i regel ett större behov av att även detaljer i domskälen gås igen- om mera noggrant. Det nu aktuella fallet är ett exempel på en annan lyckligtvis ovanlig situa- tion. Under överläggningen kan det framföras ståndpunkter som det enligt ju- ristdomarens mening inte är riktigt att lägga till grund för domen. Om en majo- ritet av ledamöterna trots det enas om en dom som grundar sig på sådana ståndpunkter ska juristdomaren åstadkomma en dom med det innehållet. Det är naturligtvis en besvärlig uppgift. Den juristdomare som anser att nämnde- männen är på väg att besluta en oriktig dom eller formulera oriktiga domskäl kan enligt min mening inte utan vidare nöja sig med det. I juristdomarens upp- gift ligger att gå igenom målet och rättsreglerna med nämndemännen för att på så sätt hjälpa dem att förstå vilka fel som de är på väg att begå och vilka konse- kvenserna kan bli. Jag anser alltså att juristdomaren i de fall som jag har beskrivit måste ta särskild hänsyn till att hans eller hennes meddomare inte har dömandet som yrke och att de därför är i behov av vägledning. Självklart ska juristdomaren respektera att en nämndemans röst väger lika tungt som hans eller hennes egen. Men av omsorg om parterna, om domstolarnas anseende och om nämndemän- nen själva måste juristdomaren göra sitt bästa för att undvika att domen blir oriktig. I många fall underlättas detta om juristdomaren skriver ett utkast till en dom med de domskäl som nämndemännen överväger och går igenom detta ut- kast med nämndemännen. Genom att göra så kan juristdomaren lättare förklara D O M S T O L A R för nämndemännen vilka problem som kan finnas med den dom som de är på väg att besluta eller de domskäl som de avser att formulera. På det sättet finns det möjlighet att undvika misstag, och det kan också undvikas att nämndemän- nen efter det att domen har meddelats berättar för massmedier att den skrivna domen inte stämmer överens med det som de kom fram till vid överläggningen. I det aktuella fallet hade domen avkunnats muntligen med mycket kortfat- tade skäl. Det återstod alltså att formulera domskälen i detalj. Utredningen visar inte att rådmannen skrev domskäl som avvek från vad de två nämndemännen kom fram till under överläggningen. Av yttrandet från tingsrätten framgår emellertid att rådmannen inte gick igenom de skrivna domskälen med nämn- demännen innan domen expedierades. Den som läser domskälen kan inte rim- ligen komma fram till någon annan slutsats än att rådmannen borde ha gjort det. Rådmannen kan därför inte undgå kritik. Dröjsmål med att meddela en beslutad dom om att den psykiatriska tvångsvården av en patient skulle upphöra (Dnr 2807-2017) Beslutet i korthet: Kammarrätten i beslutade vid överläggning en dom som innebar att den psykiatriska tvångsvården av en patient ome- delbart skulle upphöra. Domen meddelades inte förrän dagen därpå. I beslu- tet kritiseras de tre ansvariga domarna för dröjsmålet. AAvar föremål för sluten psykiatrisk tvångsvård. Vården gavs med stöd av lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, LPT. På ansökan av chefsöver- läkaren medgav Förvaltningsrätten i i en dom att den psykiatriska tvångsvården av AA fick fortsätta i öppen form räknat för domen. I domen föreskrev förvaltningsrätten de särskilda villkor som skulle gälla för den öppna psykiatriska tvångsvården av AA. Dessa villkor avsåg en skyldighet att underkasta sig medicinering, att hålla kontakt med den psykiatriska vården och att underkasta sig nödvändig provtagning. I domen angav förvaltningsrätten dessutom att chefsöverläkaren även i övrigt fick be- sluta om villkor som behövdes för att AA skulle kunna ges nödvändig psykia- trisk vård. AA överklagade domen till Kammarrätten i . Enligt målregistret föredrogs kammarrättens mål för avgörande en viss dag . En dom meddelades dagen därpå. Genom domen ändrade kammarrätten (kammar- rättspresidenten , kammarrättsrådet och kammarrättsassessorn DD samt två nämndemän) förvaltningsrättens dom och avslog chefsöverläkarens ansö- kan om fortsatt vård enligt LPT. Tvångsvården av AA skulle därför upphöra. D O M S T O L A R Mot denna bakgrund beslutade JO att ta upp frågan om tiden för meddelande av kammarrättens dom till utredning i ett särskilt ärende. Kammarrätten uppmanades att lämna upplysningar om och yttra sig över an- ledningen till att domen meddelades först dagen efter det att målet hade före- dragits för avgörande och, som det framgick, domen hade beslutats. Kammarrätten (kammarrättspresidenten ) lämnade följande remissvar: Kammarrätten i meddelade dom i målet den […] . Målet, som gällde öppen psykiatrisk tvångsvård enligt lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångsvård, föredrogs den […] . Muntlig för- handling hölls inte. Patienten hade överklagat förvaltningsrättens dom och yrkat att chefsöverläkarens ansökan skulle avslås då hon bl.a. samtyckte till nödvändiga vårdinsatser. Under föredragningen kom frågan upp om det alls fanns formella förutsättningar att besluta om öppen psykiatrisk tvångsvård. En samordnad vårdplan hade inte upprättats och frågan gällde om det i handlingarna i övrigt fanns sådana uppgifter och sådan information som en samordnad vårdplan ska innehålla. Enligt praxis kan det vara tillräckligt. Frågan var svårbedömd. Efter föredragning behövdes bl.a. kammarrätts- praxis gås igenom ytterligare. Det skriftliga avgörandet kunde inte färdig- ställas så att det kunde expedieras . Domen expedierades därför dagen efter föredragning och överläggning. Domen faxades till chef- överläkaren för verkställighet. Frågan om interimistiskt beslut blev inte aktuell eftersom klaganden hade öppen vård och inte var intagen på en sjuk- vårdsinrättning för dygnetruntvård. Samråd har skett med berörda befattningshavare. I ett beslut anförde JO följande. Grundläggande fri- och rättigheter Var och en är gentemot det allmänna tillförsäkrad grundläggande fri- och rät- tigheter, bl.a. gällande kroppslig integritet och rörelsefrihet. Dessa rättigheter innebär bl.a. skydd mot frihetsberövande, påtvingat kroppsligt ingrepp och be- tydande intrång i den personliga integriteten. Fri- och rättigheterna får enbart begränsas genom lag (2 kap. regeringsformen). Det har bl.a. skett genom LPT. Psykiatrisk tvångsvård ges på en sjukvårdsinrättning (15 § första stycket LPT), och ska syfta till att sätta patienten i stånd att frivilligt medverka till nödvändig vård och att ta emot det stöd som han eller hon behöver (2 § andra stycket LPT). Tvångsvården ges som sluten psykiatrisk tvångsvård eller, efter sådan vård, som öppen psykiatrisk tvångsvård. Båda vårdformerna utgör psykiatrisk tvångsvård. Vård som ges när patienten är intagen på en sjukvårdsinrättning benämns sluten psykiatrisk tvångsvård. Annan vård benämns öppen psykiatrisk tvångsvård (2 § första stycket LPT). Även en patient som ges öppen psykiatrisk tvångsvård är inskriven vid en sjukvårdsinrättning (se bl.a. Grönwall, och , , Psykiatrin, tvånget och lagen: En lagkommentar i historisk D O M S T O L A R belysning, 5 uppl., kommentaren till 2 § LPT, och , , Psykiatrisk tvångsvård och rättssäkerhet: En rättsvetenskaplig monografi om LPT, s. 170 f.). Öppen psykiatrisk tvångsvård får ges endast om patienten lider av en allvar- lig psykisk störning och på grund av sitt psykiska tillstånd och sina personliga förhållanden i övrigt behöver följa särskilda villkor för att kunna ges nödvändig psykiatrisk vård (3 § första stycket 2 LPT). Ytterligare en förutsättning är att patienten motsätter sig sådan vård, eller att det till följd av patientens psykiska tillstånd finns grundad anledning att anta att vården inte kan ges med hans eller hennes samtycke (3 § andra stycket LPT). På ansökan av chefsöverläkaren får rätten lämna medgivande till öppen psy- kiatrisk tvångsvård av en patient. Chefsöverläkaren ska även lämna in en sam- ordnad vårdplan tillsammans med en sådan ansökan (7 och 9 §§ LPT). Den som ges öppen psykiatrisk tvångsvård får vistas utanför sjukvårdsin- rättningen. Vid beslut om öppen psykiatrisk tvångsvård ska rätten föreskriva de särskilda villkor som ska gälla för vården. Rätten får överlämna åt chefs- överläkaren att besluta om dessa villkor. När det finns skäl för det får rätten återta denna beslutanderätt. De särskilda villkoren får enligt 26 § LPT avse –skyldighet att underkasta sig medicinering eller annan vård eller behandling –skyldighet att hålla kontakt med en viss person –skyldighet att vistas på ett hem eller annan eller behand- ling eller att besöka en vårdcentral eller anlita –vistelseort, bostad, utbildning eller arbete –förbud mot att använda berusningsmedel –förbud mot att vistas på en viss plats eller att ta kontakt med en viss person eller –annat som är nödvändigt eller följer av vårdplanen. Ett skäl till att det i första hand är rätten som ska besluta om de särskilda vill- koren är att de kan innebära inskränkningar i patientens grundläggande fri- och rättigheter (se bl.a. , , Psykiatrisk tvångsvård och rätts- säkerhet: En rättsvetenskaplig monografi om LPT, s. 170–182). Chefsöverläkaren får besluta att en patient som ges öppen psykiatrisk tvångsvård åter ska ges sluten psykiatrisk tvångsvård (26 a § LPT). När det inte längre finns förutsättningar för psykiatrisk tvångsvård ska chefsöverläkaren besluta att tvångsvården ska upphöra. Frågan om tvångsvår- dens upphörande ska övervägas fortlöpande (27 § LPT). Tvångsvården upphör utan särskilt beslut om inte en ansökan om medgivande till fortsatt sådan vård har kommit in till förvaltningsrätten inom föreskriven tid och när beslut har fattats som föranleder rättspsykiatrisk vård (28 § LPT). har i rättsfallen HFD 2010 ref. 93 och HFD 2015 ref. 64 gjort uttalanden om förutsättningarna för öppen psykiatrisk tvångsvård. D O M S T O L A R Handläggning av mål om psykiatrisk tvångsvård Ett mål om psykiatrisk tvångsvård ska handläggas skyndsamt. Hos en förvalt- ningsrätt gäller i princip undantagslöst att målet ska tas upp till avgörande från den dag då ansökan eller överklagandet kom in till rätten och att muntlig förhandling ska hållas (35–36 §§ LPT). Motsvarande tidsfrist och krav på muntlig förhandling gäller inte hos en kammarrätt. Ett mål i en kammarrätt avgörs efter föredragning. Kammarrättens mål ska avgöras så snart det kan ske. En dom eller ett beslut ska meddelas så snart det kan ske och, om inte annat har beslutats, efter föredragningen (19–21 §§ förordningen [1996:380] med kammarrättsinstruktion). Tid för meddelande av dom i andra tvångsvårdsmål Frågan hur länge en förvaltningsrätt, efter det att ett mål om tvångsvård av unga eller missbrukare har tagits upp till avgörande efter en muntlig förhandling, kan dröja med att meddela sin dom har jag tidigare haft anledning att uttala mig om (se JO 2012/13 s. 237, dnr 6188-2010, och JO 2013/14 s. 297, dnr 5420-2011). Jag har då sammanfattningsvis uttalat att det krav på skyndsam handläggning som gäller i sådana mål också innebär att rätten skyndsamt måste meddela dom när målet är färdigt för avgörande. Vidare har jag framhållit att en förvaltnings- rätt i ett mål om tvångsvård av unga eller missbrukare, där målet är utrett och parterna har slutfört sin talan i och med den muntliga förhandlingen, normalt bör avkunna sin dom muntligen. Om det av någon anledning inte är möjligt att avkunna domen muntligen, har jag understrukit att domen ändå måste medde- las skyndsamt. Det kan i allmänhet inte anses vara förenligt med skyndsam- hetskravet att en förvaltningsrätt utnyttjar hela fyraveckorsfristen (jfr 18 § för- ordningen [1996:382] med förvaltningsrättsinstruktion). Förvaltningsrättens dom innebar att rätten gav tillstånd till öppen psykiatrisk tvångsvård av AA. Rättens dom gällde och tvångsvården skulle en- ligt domen få pågå . Vid sin överläggning kom kam- marrätten fram till att det inte fanns förutsättningar för fortsatt psykiatrisk tvångsvård. Enligt min mening hade det då varit kammarrättens skyldighet att se till att tvångsvården upphörde. Det hade kammarrätten kunnat göra genom att meddela sin dom efter överläggningen. Om det inte var möjligt hade kammarrätten kunnat besluta att förvaltningsrättens dom i denna del tills vidare inte skulle gälla (28 § förvaltningsprocesslagen [1971:291]). Kammarrätten meddelade inget sådant beslut och dröjde till dagen efter överläggningen med att meddela sin dom. BB, CC och DD förtjänar därför kritik. D O M S T O L A R Beslut att lägga ned en förundersökning mot tre nämndemän vid en förvaltningsrätt och att avsluta JO:s ärende; en bedömning med anledning av utformningen av punkten 4 i övergångsbestämmelserna till den s.k. begränsningslagen (Dnr 4068-2017) Beslutet i korthet: JO beslutade att i ett särskilt ärende utreda Förvaltningsrätten i , migrationsdomstolens handläggning i och bedömning av saken – uppehållstillstånd och utvisning – meddelad i en dom . beslutade JO att inleda en förundersökning angående misstanke om tjänstefel enligt 20 kap. 1 § . I beslutet lägger JO ned förundersökningen och avslutar sin handlägg- ning av ärendet. Med anledning av utformningen av punkten 4 i övergångs- bestämmelserna till lagen (2016:752) om tillfälliga begränsningar av möj- ligheten att få uppehållstillstånd i , den s.k. begränsningslagen, över- lämnas ett exemplar av beslutet till . beslutade att avslå AA:s och BB:s ansök- ningar om uppehållstillstånd samt att utvisa dem. I sitt beslut prövade Migra- tionsverket frågor om uppehållstillstånd enligt 5 kap. 3 a § första stycket 2 och tredje stycket 3 utlänningslagen (2015:716), om uppehållsrätt enligt 3 a kap. 3 § utlänningslagen samt om utvisning enligt 8 kap. 10 § utlänningslagen. När det gällde de frågor som prövade fanns det alltså inga sär- skilda bestämmelser i lagen (2016:752) om tillfälliga begränsningar av möjlig- heten att få uppehållstillstånd i , begränsningslagen, utan alla bestäm- melser som tillämpade fanns i utlänningslagen. AAoch BB överklagade beslutet till Förvaltningsrätten i , mi- grationsdomstolen. Domstolen fann att uppehållstillstånd skulle beviljas enligt en bestämmelse som inte hade tillämpat, 5 kap. 6 § utlän- ningslagen. I 12 § begränsningslagen står att sådana uppehållstillstånd ska vara tidsbegränsade och gälla . I en dom gav migrations- domstolen (nämndemännen) AA och BB permanenta uppehållstillstånd. Som skäl för att inte tidsbegränsa uppehållstillstånden åberopade domstolen följande: Ett uppehållstillstånd som beviljas pga. synnerligen ömmande omständig- heter enligt 12 § begränsningslagen ska vara tidsbegränsat och gälla i tret- ton månader. Att i förevarande situation följa lagtexten och enbart bevilja AA och BB ett tidsbegränsat uppehållstillstånd bedöms som icke humanitärt. Som en fingervisning till lagstiftaren om att det i denna typ av fall snarare bör be- viljas permanenta uppehållstillstånd finner migrationsdomstolen att AA och BB, oaktat lagtextens ordalydelse, ska beviljas var sitt permanent uppe- hållstillstånd. Migrationsdomstolens ordförande, rådmannen , var skiljaktig och skrev följande: D O M S T O L A R Av 12 § begränsningslagen framgår att ett beviljat uppehållstillstånd till följd av synnerligen ömmande omständigheter ska vara tidsbegränsat och bestämmas . Detta borde enligt min mening uppenbarligen även ha utgjort migrationsdomstolens avgörande. Det nu meddelade avgö- randet strider rent objektivt mot av riksdag fastställd lag och utgör även ett tydligt avsteg från domareden i 4 kap. 11 . I en dom upphävde Migrationsöverdomstolen domen och visade målet åter till migrationsdomsto- len för ny handläggning. Migrationsdomstolen lade upp ett nytt mål med anledning av återförvisningen. Målet är alltjämt under handläggning. I ett beslut anförde JO följande. Jag beslutade att i ett särskilt ärende utreda Förvaltningsrätten i , migrationsdomstolens handläggning i och bedömning av saken. På grund av vad som hade kommit fram i domen fann jag an- ledning att anta att tjänstefel enligt 20 kap. 1 § hade begåtts. Jag beslutade därför att inleda en förundersökning angående ett sådant brott och uppdrog åt en överåklagare vid , Särskilda åklagarkam- maren – eller den åklagare som han utsåg – att verkställa utredningen. Nämndemännen DD, EE och FF tjänstgjorde som domare i migrationsdom- stolen vid den muntliga förhandlingen i målet. Vid förhör med dem respektive september månad 2017 delgavs de misstanke om tjänstefel. Under förundersökningen hölls även förhör med förvaltningsrättsnotarien GG. Punkten 4 i övergångsbestämmelserna till begränsningslagen Fråga har uppkommit om tillämpligheten av punkten 4 i övergångsbestäm- melserna till begränsningslagen. Bestämmelsen har följande lydelse: ”Lagen ska inte tillämpas när en domstol prövar ett överklagande av ett beslut som har fattats endast med stöd av utlänningslagen (2005:716).” Av förarbetena till lagen (se prop. 2015/16:174 s. 66 f. och 83) framgår att lagstiftarens avsikt varit att införa en övergångsbestämmelse med den innebör- den att den tillfälliga lagen inte ska tillämpas vid ett överklagande av ett beslut som har fattat före . Bestämmelsens ordaly- delse har emellertid blivit en annan och bestämmelsen kan tolkas som att mi- grationsdomstolen i ett fall som det som JO:s ärende handlar om varit förhind- rad att tillämpa begränsningslagens bestämmelse om att ett uppehållstillstånd måste vara tidsbegränsat. Bestämmelsen har också tolkats på motsvarande sätt i några avgöranden vid landets migrationsdomstolar. D O M S T O L A R Till följd av utformningen av punkten 4 i övergångsbestämmelserna till be- gränsningslagen finner jag inte anledning att fullfölja förundersökningen. Jag beslutar därför att lägga ned den. Jag finner heller inte tillräckliga skäl att nu fortsätta granskningen av hand- läggningen av målet vid Förvaltningsrätten i , migrationsdomstolen. Ärendet avslutas därför. Det finns enligt min mening skäl för lagstiftaren att se över utformningen av punkten 4 i övergångsbestämmelserna till begränsningslagen. Jag skickar där- för ett exemplar av detta beslut till . Bristande kontroll av förvaltningsrättens behörighet m.m. (Dnr 7923-2017) Beslutet i korthet: lämnade över ett överklagande i ett ärende om sjukersättning till Förvaltningsrätten i . Förvaltnings- rätten påbörjade handläggningen av målet genom skriftväxling. Cirka beslutade förvaltningsrätten att lämna över handlingarna i målet till Förvaltningsrätten i . Som skäl för detta angavs att Förvalt- ningsrätten i inte var behörig att pröva överklagandet men att Förvaltningsrätten i var det. JO kritiserar förvaltningsrätten för att ha brustit i den kontroll av dom- stolens behörighet som ska göras när målet kommer in till domstolen. JO konstaterar vidare att eftersom Förvaltningsrätten i hade påbörjat handläggningen av målet saknades lagstöd för att lämna över hand- lingarna i målet till Förvaltningsrätten i . I stället skulle Förvaltnings- rätten i ha avvisat överklagandet. skyldighet att lämna över överklagandet till den förvaltningsrätt som var behörig hade därmed återigen aktualiserats. Den domare som fattade det felaktiga över- lämnandebeslutet får kritik. AAanmälde Förvaltningsrätten i för handläggningen av ett mål om sjukersättning. Ett dagboksblad och handlingar i förvaltningsrättens mål hämtades in. Målet inleddes vid förvaltningsrätten . Därefter påbörjades handläggningen av målet genom skriftväxling. Målet avslutades vid förvalt- ningsrätten , när domstolen (rådmannen ) beslutade att lämna över handlingarna i målet till Förvaltningsrätten i . Som skäl för avgörandet angav förvaltningsrätten att den inte var behörig att pröva över- klagandet men att Förvaltningsrätten i var det. D O M S T O L A R På uppmaning av JO lämnade Förvaltningsrätten i (lagmannen CC)ett remissvar och bifogade BB:s underyttrande.