frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — I vissa fall får en kroppsbesiktning även göras av annan än den skäligen misstänkte. En förutsättning för att det ska få ske är att det finns synnerlig anledning att anta bl.a. att det är av betydelse för utred- ning av brottet. Med kroppsbesiktning avses undersökning av människokrop- pens yttre och inre samt tagande av prov från människokroppen och undersök- ning av sådana prov. Den som ska kroppsbesiktigas får hållas kvar för ända- målet eller, om det finns synnerliga skäl, . (Se 28 kap. 11 och 12 §§ samt 13 a § andra stycket RB.) När tvångsmedel används gäller främst fyra allmänna principer: legalitets-, ändamåls-, behovs- och proportionalitetsprinciperna. Legalitetsprincipen inne- bär att tvångsåtgärder som frihetsberövande och husrannsakan måste ha ett ut- tryckligt stöd i lag. Ändamålsprincipen innebär att ett tvångsmedel inte får an- vändas i något annat syfte än det som tvångsmedlet beslutats för. Behovsprin- cipen innebär att ett tvångsmedel inte bör förekomma om det inte är nödvändigt med hänsyn till syftet med åtgärden. Proportionalitetsprincipen innebär att ett tvångsmedel får tillgripas endast om skälen för åtgärden uppväger det intrång eller men i övrigt som åtgärden innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Dessa principer gäller i huvudsak också när det gäller t.ex. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L medtagande till förhör enligt 23 kap. 8 § RB (se Fitger m.fl., , , Zeteo, kommentaren till 23 kap. 16 §). Inskränkningar i någons rörelsefrihet utan uttryckligt stöd i lag Trots avsaknad av uttryckliga bestämmelser har det av reglerna för vissa tvångsmedel underförstått ansetts följa en rätt att inskränka enskildas rörelse- frihet. Med en lagstadgad rätt att använda tvångsmedel har det ansetts följa en befogenhet att också vidta vissa ingrepp eller andra åtgärder – även om dessa utförs tvångsvis – som är nödvändiga för att rätten att bruka tvångsmedel ska bli verkningsfull (bet. 1983/84:JuU27 s. 40 f.). Åtgärderna anses då utgöra ett led i verkställigheten av det aktuella tvångsmedelsbeslutet, t.ex. ett beslut om kroppsbesiktning. JO har dock kritiserat detta synsätt med hänsyn till bl.a. legalitetsprincipen. (Se prop. 2015/16:68 s. 60 f. och hänvis- ningarna där.) infördes bestämmelser som uttryckligen ger polisen rätt att ta med den som ska kroppsvisiteras eller kroppsbesiktigas till den plats där åt- gärden kan genomföras och att hålla kvar den som ska kroppsvisiteras. I förar- betena konstaterade regeringen att det rådde viss osäkerhet om vilket stöd det fanns för att vidta de aktuella tvångsåtgärderna och att konstitutionella hänsyn fick anses tala särskilt starkt för att dessa inskränkningar i den enskildes rörel- sefrihet inte endast borde följa tolkningsvis av bestämmelserna om kroppsvisi- tation och kroppsbesiktning. (Se prop. 2015/16:68 s. 60 f.) I fråga om kropps- besiktning finns det bestämmelser som ger en uttrycklig rätt för polisen att med tvång hålla kvar den som ska genomgå en sådan undersökning . I ett äldre JO-beslut har ett visst ingrepp i enskildas rörelsefrihet godtagits utan uttryckligt stöd i lag. Beslutet handlade om en husrannsakan i en klubblo- kal för att söka efter en person. JO uttalade att det i en sådan situation kan vara nödvändigt att göra en identitetskontroll av personer som påträffas och som kan tänkas vara den som eftersökts. Enligt JO kunde ett förfarande som inneburit att gästerna i lokalen uppmanats att lämna den en och en eller i mindre grupper, och att de gäster som passade in på den eftersöktes signalement fått uppge sin identitet efter att de lämnat lokalen, ha inneburit en så ringa olä- genhet att den kunde innefattas i vad polisen har rätt att göra med stöd av reg- lerna om personell husrannsakan. Att samtliga personer som påträffades i lo- kalen fördes ut ur den och därefter fick genomgå identitetskontroll medan de låg ned på marken som de bevakades av poliser utrustade med för- stärkningsvapen var dock inte godtagbart och kritiserades av JO. (Se JO 1992/93 s. 119, särskilt s. 125, dnr 1551-1990.) En polis som verkställer en tjänsteuppgift ska iaktta vad som föreskrivs i lag eller annan författning och ingripa på ett sätt som är försvarligt med hänsyn till åtgärdens syfte och övriga omständigheter. Måste tvång tillgripas ska detta ske endast i den form och i den utsträckning som behövs för att det avsedda resul- tatet ska uppnås. Ett ingripande som begränsar någon av de grundläggande fri- P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L och rättigheter som anges i 2 kap. regeringsformen får inte grundas enbart på det som sagts. (Se 8 § polislagen.) Enligt förarbetena till den aktuella bestämmelsen har lagstiftarens avsikt va- rit att tillsägelser som inte medför något ingrepp i den enskildes grundlagsfästa fri- och rättigheter ska kunna grundas på paragrafens första stycke (se prop. 1983/84:111 s. 74 f. och 78). Innebörden av denna s.k. befallningsrätt är oklar men sträcker sig inte utanför de gränser som gäller för polislagens tillämpnings- område. Polisens befogenheter i den brottsutredande verksamheten anses ha fått en i princip fullständig och uttömmande reglering i 23–28 kap. rättegångs- balken och ligger därför utanför polislagens tillämpningsområde (se SOU 1982:63 s. 38, 41, 78 och 80). Polisen kan alltså inte ge en befallning med stöd av bestämmelserna i 8 § polislagen i sin brottsutredande verksamhet. En anvisning eller tillsägelse i denna verksamhet måste i stället ha sin grund i någon av de befogenheter som polisen har enligt , t.ex. att ta med en person till förhör, att verkställa ett beslut om husrannsakan eller att genomföra en kroppsvisitation eller en kroppsbesiktning. Om det inte finns stöd i en uttrycklig regel i rätte- gångsbalken för ett ingripande mot någon i polisens brottsutredande verksam- het har en polis inte några andra rättsliga möjligheter att agera mot denne än vilken annan person som helst. (Se JO 2001/02 s. 76, särskilt s. 85 f., dnr 1208- 1999.) En vittneskonfrontation kan genomföras för att t.ex. undersöka om målsägan- den eller ett vittne kan identifiera en viss person. Det finns inte några uttryckliga bestämmelser om vittneskonfrontationer i . En vittneskonfrontation anses dock vara att betrakta som ett förhör av vittnet. Reglerna om förhör i och förundersöknings- kungörelsen (FUK) ska alltså i tillämpliga delar gälla även för vittneskonfron- tationer. I 6 § andra stycket FUK finns en bestämmelse som anger att hämtning till förhör av den som ska höras som vittne i vissa fall får ske om vittnet behöver inställa sig på en viss plats för konfrontation. Några särskilda bestämmelser som tar sikte på den misstänkte i samband med en vittneskonfrontation finns inte. Det vanligaste sättet att genomföra en vittneskonfrontation är att ett foto eller en bild, en videoupptagning eller levande personer (s.k. personkonfrontation) visas för vittnet. För att en personkonfrontation ska kunna genomföras krävs normalt att den misstänkte personligen finns på plats och att han eller hon vill medverka. En form av vittneskonfrontation som kan bli aktuell i ett tidigt skede av en brottsutredning är att ett vittne sitter i en polisbil eller står på en undan- skymd plats och pekar ut den misstänkte. Det krävs ingen särskild misstanke- grad för att en vittneskonfrontation ska vara tillåten. (Se , s. 2, 3, 6 och 7.) P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Vid en förundersökning ska det föras protokoll över det som har förekommit som är av betydelse för utredningen (23 kap. 21 § RB). Beslut om uppgifter som rör användande av tvångsmedel ska antecknas i förundersökningsproto- kollet (20 § FUK). Protokollet ska ge en trogen bild av vad som förekommit vid förundersökningen (22 § FUK). Det ska föras ett särskilt protokoll över en kroppsbesiktning (28 kap. 13 § RB). I ett beslut anförde JO Renfors följande. Av utredningen har kommit fram att ca 500 män på en passagerarfärja hölls kvar vid ankomsten till för att möjliggöra identifiering av de personer som misstänktes för en grov våldtäkt ombord. I samband med att de lämnade färjan var de tvungna att passera framför en tonad glasruta, för att ge målsäganden möjlighet att identifiera de misstänkta gärningsmännen. AA har uppskattat att det tog cirka innan han fick lämna färjan. Han har uppgett att han stod långt fram i kön. Jag har ingen anledning att ifrågasätta dessa uppgifter. Min utgångspunkt är att flertalet män hade kun- nat lämna färjan snabbare om polisen inte beslutat att vidta den aktuella åtgär- den. Vid min fortsatta bedömning av det inträffade utgår jag från att polisens åt- gärd utgjorde en sådan inskränkning i enskildas rörelsefrihet som enligt rege- ringsformen förutsätter en bestämmelse i lag och att åtgärden i sin helhet var att hänföra till det område som regleras i . Har det funnits rättsliga förutsättningar för åtgärden med stöd av bestämmelserna om kroppsbesiktning? Det var polisinspektören som beslutade att samtliga män skulle hållas kvar ombord på färjan. Hon har i ett yttrande till uppgett att hon gjorde bedömningen att samtliga manliga passagerare ombord på färjan var skäligen misstänkta för grov våldtäkt och att hon fattade beslut om att de skulle genomgå en kroppsbesiktning enligt 28 kap. 12 § RB. För att en person ska anses skäligen misstänkt för ett brott krävs det att det finns konkreta omständigheter som med viss styrka pekar på att den misstänkte har begått den gärning som misstanken avser (se t.ex. JO 2009/10 s. 72, dnr 1516-2007, och JO 2012/13 s. 144, dnr 5834-2010). Bedömningen måste göras för varje misstänkt för sig med utgångspunkt i dennes handlande och det krävs alltså att det finns en individuell brottsmisstanke. Personella tvångsmedel får aldrig rikta sig mot en okänd krets av personer, eftersom det då finns en uppen- bar risk att verkställigheten kommer att drabba även helt oskyldiga (se , Straffprocessuella tvångsmedel, tredje uppl. s. 767). Straffprocessu- ella tvångsmedel kan inte heller rikta sig mot en grupp som sådan (JO 1991/92 s. 52, dnr 1407-1987, särskilt s. 62). P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L I detta fall är det uppenbart att samtliga manliga passagerare inte kunde misstänkas för våldtäkten. Som har konstaterat fanns det därför inte förutsättningar att besluta om kroppsbesiktning av dem. Jag instäm- mer också i bedömning att åtgärden att låta målsäganden iaktta männen genom en glasruta inte kan anses utgöra en kroppsbesiktning i mening. Har det funnits rättsliga förutsättningar för åtgärden med stöd av någon annan bestämmelse i ? I samband med ett allvarligt brott har polisen möjlighet att genomföra kontrol- ler runt det område där brottet har begåtts i syfte att leta efter misstänkta eller att fråga personer som passerar om eventuella iakttagelser som kan vara av be- tydelse för utredningen av brottet. Syftet med den aktuella åtgärden och polisens ingripande var att med hjälp av målsäganden identifiera de misstänkta gärningsmännen. Av redogörelsen för den rättsliga regleringen framgår att bestämmelserna om medtagande till förhör i 23 kap. 8 § RB i och för sig medger ingripande mot alla personer som befinner sig på en brottsplats eller i anslutning till en sådan plats, och inte en- dast mot den som kan misstänkas för brottet. Syftet med de bestämmelserna är dock att hålla förhör med dessa personer. De kan därför knappast tillämpas i en situation som den nu aktuella. Polisens åtgärd syftade ju inte till att hålla förhör med de manliga passagerarna. Med stöd av bestämmelsen i 28 kap. 2 a § RB kan en husrannsakan genom- föras i ett transportmedel för att t.ex. leta efter en person som ska gripas. Om det rör sig om ett transportmedel i passagerartrafik kan åtgärden komma att omfatta ett stort antal personer, och den kan då få till följd att samtliga passa- gerares rörelsefrihet inskränks det tar att genomföra åtgärden. En förutsättning för att bestämmelsen ska kunna tillämpas är dock att polisen har en uppfattning om vem man letar efter redan när åtgärden inleds. Den kan där- för inte tillämpas i en sådan situation som det var fråga om i detta fall. Den åtgärd som polisen genomförde hade vissa likheter med en vittneskon- frontation. Som framgått ovan har polisen dock inte rätt att hålla kvar en miss- tänkt enbart för att genomföra en vittneskonfrontation. En sådan åtgärd förut- sätter normalt frivillig medverkan för den som inte är frihetsberövad. Åtgärden hade alltså inte heller kunnat genomföras med stöd av de bestämmelser som möjliggör en vittneskonfrontation. Jag kan alltså konstatera att det varken i reglerna om kroppsbesiktning eller i någon annan bestämmelse i som det finns anledning att över- väga i detta sammanhang finns något uttryckligt stöd för den åtgärd som poli- sen genomförde. Jag kan också konstatera att det redan av det skälet inte heller hade funnits förutsättningar att hålla kvar de manliga resenärerna i enlighet med synsättet att en sådan åtgärd i vissa fall kan vidtas som ett led i verkställigheten av ett tvångsmedelsbeslut som fattats i laga ordning. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Har det funnits rättsligt stöd för åtgärden på någon annan grund? har i sin bedömning gett uttryck för uppfattningen att polisen har rätt att hålla kvar personer på en plats för att bilda sig en uppfattning om vad som har inträffat. Stödet för detta har, i vart fall indirekt, hämtats från JO:s beslut (dnr 2069-1995) och ett uttalande i litteraturen (se och , Förundersökning, fjärde uppl., s. 270 f.). De angivna författarna för också fram uppfattningen att det förmodligen är så att människor får finna sig i att bli utsatta för mycket kortvariga frihetsinskränkningar av polis för att man inledningsvis ska kunna bedöma om en händelse är ett brott och om det finns misstanke mot någon speciell person. Enligt författarna är det antag- ligen på det sättet praktiskt polisarbete bedrivs, och ett annorlunda synsätt skulle leda till orimliga konsekvenser vad avser polisens förmåga att ingripa mot och klara upp brott. (Se a.a., s. har anfört att tiden för ett kvarhållande av detta slag bör kunna variera beroende på vilken typ av brott det är fråga om och vilka om- ständigheter som råder när polisen kommer till platsen. Myndigheten har mot bakgrund av de speciella förhållanden som rådde i detta fall gjort bedömningen att åtgärden att hålla kvar de manliga passagerare som anlände med färjan var proportionerlig trots att den pågick längre än de 5–som det handlade om i JO:s beslut. Det beslut som hänvisat till behandlade frågan om det fanns rättslig grund för att gripa en person som gjort motstånd vid ett ingripande mot honom. JO uttalade sig inte särskilt om det kvarhållande av denne och en annan man som föregick gripandet. Det framgår däremot av beslutet att männen fick stanna kvar i 5–innan det stod klart att endast en av dem var skäligen misstänkt för den misshandel som föranlett polisingripandet. Beslutet utgör inte något stöd för att polisen skulle ha rätt att hålla kvar personer på en brottsplats på det sätt som skett här. Jag utesluter inte att det kan finnas utrymme för polisen att inledningsvis begränsa en persons rörelsefrihet när polisen anländer till en brottsplats även om det inte finns någon bestämmelse som uttryckligen anger att det får ske. Ett visst stöd för denna uppfattning finns i den proposition som låg till grund för de lagändringar i fråga om kroppsbesiktning och kroppsvisitation som berörts ovan (se prop. 2015/16:68 s. 64). En sådan begränsning av någons rörelsefrihet kan dock endast vara helt kortvarig och inte under några förhållanden pågå så länge som kvarhållandet gjorde i detta fall. Jag är dessutom mycket tveksam till om det utrymme som kan finnas över huvud taget kan bli aktuellt när det handlar om flera hundra personer. Min slutsats blir därmed att polisens åtgärd att hålla kvar alla manliga rese- närer i samband med att de skulle lämna färjan inte har varit lagenlig. Det har genom utredningen kommit fram att det funnits brister i dokumenta- tionen av ärendet. Det finns t.ex. ingen dokumentation av det beslut om kropps- besiktning som CC har uppgett att hon fattade. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L staterat att berörda befattningshavare har brustit i sin dokumentationsskyld- ighet eftersom dokumentationen av de beslut som fattats och de åtgärder som vidtagits inte varit klar och tydlig. De aktuella misstankarna avsåg ett allvarligt brott, och de misstänkta gärnings- männen fanns med all säkerhet kvar ombord på färjan. Möjligheten att utreda brottet skulle självfallet minska om de misstänkta gärningsmännen hade tillåtits lämna färjan. Jag har mot den bakgrunden en viss förståelse för att polisen vid- tog åtgärder för att de misstänkta skulle kunna identifieras av målsäganden. Å andra sidan kan jag konstatera att de misstänkta gärningsmännen inte greps ge- nom att målsäganden pekade ut dem utan genom att den hytt där våldtäkten skulle ha begåtts låstes och bevakades. Det är under alla förhållanden ett grundläggande rättssäkerhetskrav att reg- ler om tvångsmedel hanteras korrekt och tillämpas endast i den situation de är avsedda för. Det är också en självklarhet att en polis som använder tvångsmedel mot någon alltid måste ha klart för sig vilka rättsliga förutsättningar som gäller för att tvångsmedlet ska kunna tillämpas. Det är vidare ett grundläggande krav ur bl.a. kontrollsynpunkt att alla beslut och ingripanden dokumenteras i enlig- het med de regler som gäller. CC:s beslut har inneburit att polisen vidtagit en åtgärd som saknat stöd i lag och fått till följd att ett stort antal personer fått sin rörelsefrihet inskränkt. Detta är givetvis inte acceptabelt. ska kritiseras för att de manliga passagerarna hölls kvar vid avstigningen på det sätt som skedde och för de dokumentationsbrister som förekommit. Det är från allmänna synpunkter angeläget att polisen kan bedriva ett effektivt utredningsarbete när ett allvarligt brott har begåtts. Det kan vara av avgörande betydelse för polisens möjligheter att klara upp ett allvarligt brott att utred- ningen påbörjas efter att brottet har inträffat. Det är dock aldrig acceptabelt att tvångsingripanden görs utan att det finns stöd för dem i lagstiftningen. Min granskning i detta ärende visar att det kan finnas behov av bestämmel- ser som ger polisen möjlighet att i en brottsutredning hålla kvar personer på en viss plats i andra situationer än som följer av den lagstiftning som finns . Mot den bakgrunden överlämnar jag beslutet till . P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L har brustit i tillsynen av en kvinna som omhändertagits för berusning och inte sett till att hon blivit undersökt av läkare (Dnr 2468-2016) Beslutet i korthet: AA omhändertogs för berusning på det sjukhus där hon tidigare sökt vård, och fördes till arresten i . Vid fem- tiden ramlade hon i cellen och slog i huvudet. Stationsbefälet gjorde bedömningen att AA inte behövde undersökas av läkare. Han beslu- tade i stället om extra tillsyn av AA. Detta fick arrestpersonalen dock inte besked om, men de utövade ändå extra tillsyn fram till personalbytet . uppmärksammade arrestpersona- len att AA andades osammanhängande och att hon rosslade. AA fördes till sjukhus där hon senare avled av svåra hjärnskador. JO uttalar att kravet att en omhändertagen som kan befaras ha fått skall- skador ska undersökas av läkare inte kan uppfattas på det sättet att en läkar- undersökning alltid ska genomföras om den omhändertagne fått en skada i ansiktet eller i huvudet. Behovet av en läkarundersökning kan å andra sidan inte bedömas enbart på grundval av sådana skador som är synliga. Hänsyn måste också tas till den omhändertagnes allmäntillstånd och berusningsgrad samt vad som är känt om hans eller hennes sjukdomsbild. Det kan antas vara ovanligt svårt för en lekman att avgöra om en skallskada uppkommit, sär- skilt när den omhändertagne är kraftigt berusad. Utrymmet för att avstå från en läkarundersökning om den omhändertagne ådragit sig skador i ansiktet eller i huvudet i arresten är därmed i praktiken mycket begränsat. JO konstaterar att AA i detta fall borde ha förts till läkare för undersök- ning allra senast när arrestpersonalen efter att hon fallit i cellen upp- märksammade att hon låg på golvet och inte kunde resa sig. Polismyndig- heten kritiseras för att det inte gjordes. JO framhåller vidare vikten av att beslut om tillsyn dokumenteras på ett sätt som säkerställer att den som utövar tillsynen alltid är införstådd med hur ofta den omhändertagne ska ses till. JO konstaterar att man såg till AA endast , och såvitt framkommit inte gick in i cellen för att kontrollera AA:s tillstånd, trots att omständig- heterna uppenbart var sådana att det inte var obehövligt. kritiseras för den bristande tillsynen. Avslutningsvis uttalar JO att personer som omhändertagits för berusning som huvudregel bör komma under medicinsk övervakning och inte förvaras i en polisarrest. Enligt JO finns det skäl för regeringen att på nytt se över behovet av lagstiftningsåtgärder i denna fråga. Beslutet lämnas därför med stöd av 4 § JO-instruktionen över till . P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L omhändertogs AA av polisen med stöd av lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. (LOB) och placerades i arresten i . När hon omhändertogs befann hon sig på , där hon hade sökt vård . uppmärk- sammade arrestvakterna att AA hade oregelbunden andning och var okontakt- bar. AA fördes med ambulans till sjukhus där hon senare avled. I en anmälan till JO förde AA:s mor, , fram klagomål mot Polismyndig- heten, polisregion (dnr 7408-2015). Hon uppgav att polisen hade misshandlat AA i arresten. Sedan det kommit fram att en förundersökning hade inletts med anledning av AA:s dödsfall beslutade jag att tills vidare inte utreda BB:s anmälan. I feb- ruari 2016 lades förundersökningen ned med motiveringen att det saknades an- ledning att anta att brott som hör under allmänt åtal hade förövats. i gjorde en anmälan enligt lex till Inspektionen för vård och omsorg (). bedömde att fullgjort sin skyldighet att utreda och anmäla händelsen. inledde jag ett initiativärende om hantering av omhändertagandet av AA. Jag har tagit del av den nedlagda förundersökningen (AM-170417-15) och av handlingarna i ärendet hos (dnr 8125/2016). () har yttrat sig efter att ha hämtat in upplysningar från polisinspektören . Av utredningen i ärendet framgår i huvudsak följande. ringde AA till SOS Alarm och uppgav att hon hade diabetes och känningar av för lågt blodsocker. Vid ankomsten till var AA:s blodsockervärde väsentligen normalt. Hon var dock kraftigt berusad med påtagligt sluddrigt tal och nedsatt kraft i benen. Hon svarade inte adekvat på frågor och medverkade inte till ytterligare undersökningar, men uppvisade inte tecken på skador i ansiktet eller huvudet. Den bedömning som gjordes utifrån bl.a. symtom och provtagning var att det rörde sig om alkoholförgiftning. AA fick stanna kvar för observation. AA var kvar för observation var hon stökig och störde andra patienter, och sjukhuspersonalen tillkallade därför en ordningsvakt. på nat- ten ringde vakten till polisen för att de skulle omhänderta AA för berusning. AA bedömdes då som medicinskt färdigbehandlad. I ärendet hos anförde verksamhetschefen på medicinkliniken i att deras bedömning var att tvångsvård enligt lagen om psykiatrisk tvångsvård inte var aktuell. Ett akut omhändertagande enligt lagen om vård av missbrukare i vissa fall var inte heller aktuellt eftersom akut alkoholförgiftning inte utgör grund för ett sådant omhändertagande och en mer omfattande utredning av bak- grunden inte är möjlig att göra akut på jourtid. Den polis som anlände till akuten ställde sig först tveksam till att ta med AA då hon verkade för sjuk, men läkaren bedömde att AA kunde tas med. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L valde emellertid att lämna kvar AA på sjukhuset eftersom patrullen behövdes på annat håll. ringde ordningsvakten åter till polisen som då kom och hämtade AA.