frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — AAhar framfört att domskrivningen tog än beräknat och att do- men borde ha kunnat meddelas åtminstone . Den skrivna domen är på 22 sidor, 16 sidor om man räknar bort domsluten. Det är viktigt att mål där den tilltalade är häktad handläggs så snabbt som möjligt. Rekvisitet ”synnerligt hinder” bör alltså tolkas restriktivt i sådana mål. AA har i sitt svar till JO angett att domskrivningen tog än beräknat bl.a. beroende på att målet var ganska omfattande och att utvisningsyrkanden tog särskild tid att bedöma. Emellertid måste beaktas att en del av arbetet med domen, såsom redovisning av de tilltalades och målsägandenas berättelser, rim- ligen borde ha kunnat förberedas redan innan huvudförhandlingen avslutades. Jag anser sammanfattningsvis att varken målets omfattning, svårigheterna att ta ställning till utvisningsyrkandena eller någon annan omständighet innebar något synnerligt hinder mot att meddela domen inom den tid som är huvudregel enligt lagen. AA skulle därför ha meddelat domen . Det var alltså fel av honom att meddela domen först , dvs. två och en halv vecka efter att huvudförhandlingen hade avslutats. Målet gällde ett åtal för grov fridskränkning gentemot en vuxen tilltalad som var häktad. Huvudförhandling hölls , och med AA som ordförande och tre nämndemän. Parterna underrät- tades vid huvudförhandlingens slut om att domen skulle meddelas genom att hållas tillgänglig på rättens kansli , . , oklart , beslutade AA att domen skulle meddelas , också oklart , eftersom det be- hövdes ytterligare överläggning och tid för att färdigställa domen. Därefter be- slutade AA att skjuta upp domens meddelande, bl.a. av samma anledning som tidigare och också med anledning av arbetsanhopning d)till . D O M S T O L A R Huvudförhandlingen avslutades alltså och domen i målet med- delades , dvs. Den skriftliga domen är på sammanlagt 21 sidor. Som jag konstaterat beträffande det första brottmålet måste rekvisitet ”syn- nerligt hinder” tolkas restriktivt i mål där den tilltalade är häktad. AA har i sitt svar till JO hänvisat till att han varit osäker på hur gärningarna skulle bedömas och att han därför behövde extra tid för domskrivningen. Det måste emellertid krävas av en domare att han eller hon, inte minst i mål med häktade, arbetar med sådan framförhållning att eventuella juridiska problem upptäcks i så god tid att lagstadgade tidsfrister kan hållas. Jag anser att det inte fanns något syn- nerligt hinder mot att meddela domen inom den tid som är huvudregel enligt lagen. AA skulle därför ha meddelat domen . Det var alltså fel av honom att meddela domen först , drygt efter att huvudförhandlingen hade avslutats. Fråga om disciplinpåföljd och överlämnande av ärendena till I beslutet lämnade JO över ärendena till för prövning av frågan om disciplinpåföljd borde meddelas AA. Han förde i denna fråga fram följande: Av rättssäkerhetsskäl ställs generellt höga krav på en korrekt handläggning inom rättsväsendet. Särskilt höga krav ställs på en domstol, och därmed en do- mare. Det är därför en domares skyldighet att på ett rättssäkert och effektivt sätt avgöra de mål och ärenden som han eller hon ska handlägga och naturligt- vis inom de tidsfrister som lagen anger. Kravet på att domar ska meddelas i nära anslutning till huvudförhandling- arna har sin grund i omedelbarhetsprincipen. Om förflyter mellan huvudförhandlingen och domskrivandet, är risken stor att något väsentligt blir förbisett, bortglömt eller värderat på ett oriktigt sätt. Dessutom kan dröjsmål med att meddela en dom leda till att handläggningen av målet inte uppfyller regeringsformens krav på att en rättegång ska genomföras inom skälig tid (2 kap. 11 § andra stycket regeringsformen). De särskilt korta tidsfristerna i mål med häktade kan utöver detta motiveras med att den som är berövad sin frihet i väntan på rättegång måste få sin sak prövad utan dröjsmål. Av DD:s yttrande framgår att han fick vetskap om att AAhade skjutit fram domar i några mål och att han , diskuterade detta med AA. Vid dessa samtal, där det första tycks ha ägt rum – – som domen meddelades i det första brottmålet (efter att ha skjutits upp ) hade han framhållit vikten av att domar meddelas inom angivna tidsramar. Enligt DD förklarade sig AA vid dessa samtal införstådd med tids- fristerna. Trots detta hanterade AA de övriga tre nu aktuella målen i strid med de lagstadgade tidsfristerna för meddelande av dom. Det är fråga om sådana lagregler som ska tillämpas efter varje huvudför- handling. AA har medvetet skjutit upp domarna i dessa fyra mål vid sammanlagt 18 tillfällen. Domarna har meddelats mellan två och en D O M S T O L A R halv vecka och efter de avslutade huvudförhandlingarna, och i två fall har det varit fråga om brottmål med häktade personer. Det finns enligt min mening anledning att se allvarligt på AA:s underlåten- het att i dessa fyra mål meddela domar inom de föreskrivna tidsfristerna. Jag anser att han har åsidosatt sina skyldigheter i anställningen på ett sätt som utgör sådan tjänsteförseelse som enligt 14 § lagen (1994:260) om offentlig anställ- ning, , bör leda till disciplinpåföljd. AA:s agerande kan inte anses som ringa. Enligt 34 § är det som ska ta ställning till frågan om disciplinansvar. Med stöd av 6 § tredje stycket lagen (1986:765) med in- struktion för ombudsmän beslutar jag därför att överlämna ären- dena till för prövning av frågan om disciplinansvar för AA. Förutsatt att inte har ålagt AA någon disci- plinpåföljd för liknande åsidosättanden är det enligt min mening inte motiverat med någon annan påföljd än en varning. I ett beslut tilldelade en var- ning enligt 14 och 15 §§ . I beslutet förde fram följande: AA:s inställning och svar på JO:s anmälan AAgodtog en varning men hade vissa invändningar mot JO:s bedömning i ett av de fyra målen: När det gäller det första brottmålet har han här tillagt att målet var planerat för två dagars huvudförhandling i stället för tre som blev fallet. Förhand- lingen avslutades . I samband med detta meddelades parterna att rätten skulle hålla en kortare över- läggning i häktningsfrågan och sedan en fullständig överläggning på för- middagen . En nämndeman hade förhinder . Målet var relativt omfattande och särskilt utvisningsyrkandena var svårbedömda (hade före ogillat utvisnings- yrkanden för snarlika brott där gärningsmännen också kom från …) och med hänsyn till allvaret i dessa yrkanden kändes det särskilt angeläget att de blev korrekt behandlade. Att meddela dom var inte realistiskt. Han vill i sammanhanget framhålla att han i efterhand har insett att hans arbetskapacitet var nedsatt på grund av lång- varig stress och hög arbetsbelastning. Hade han haft bättre möjligheter att planera sitt arbete för att skapa nödvändigt utrymme för att reda ut tvek- samheter i målen och inte fått mål tilldelade med kvar till huvudförhandling hade felaktigheterna sannolikt inte uppkommit. I samråd med chefsrådmannen har han nu planerat åtgärder för att undvika att en upprepning sker. JO bereddes tillfälle att yttra sig över AA:s svar och förde fram följande: JO har förståelse för att arbetet med domen i det första brottmålet var tidsö- dande och besvärligt. Men JO anser att det inte heller mot bakgrund av vad AA nu har upplyst fanns något synnerligt hinder mot att meddela domarna D O M S T O L A R inom den tid som är huvudregeln enligt lagen, dvs. Under alla förhållanden var det fel att meddela domen först . Allmänna utgångspunkter för prövning Av 34 § följer att prövar bl.a. frågor om disciplin- ansvar beträffande de som, i likhet med AA, har anställning som rådman. Enligt 14 § får en arbetstagare, som uppsåtligen eller av oaktsamhet åsidosätter sina skyldigheter i anställningen, meddelas disciplinpåföljd för tjänsteförse- else. Är felet med hänsyn till samtliga omständigheter ringa, får någon påföljd inte meddelas. För att ett arbetsrättsligt disciplinansvar ska komma i fråga gäller att an- svarsnämnden, utifrån den utredning som föreligger, kan konstatera att arbets- tagaren har brustit mot de normer och föreskrifter som följer med anställningen. När det gäller utrymmet att ålägga domare disciplinansvar för tjänsteförseelser kan rent allmänt sägas att också rättsskipningens grundlagsfästa självständighet måste beaktas (11 kap. 3 § regeringsformen, se även AD 2014:5). Disciplinpå- följder kan därför främst komma ifråga om en domare har begått något formellt fel. AAhar godtagit att han handlat felaktigt i de båda tvistemålen och i ett av brottmålen men haft vissa invändningar mot JO:s bedömning av det första brottmålet som var ett ungdomsmål med tre tilltalade. I detta mål har kommit fram att domen meddelades cirka två och en halv vecka efter det att huvudför- handlingen hade avslutats. Med hänsyn till att målet handlade om allvarlig brottslighet (grov våldtäkt/våldtäkt) som förnekats eller bestritts av de tilltalade samt innehöll inte alltför okomplicerade yrkanden om utvisning, bedömer an- svarsnämnden att det får anses ha funnits godtagbara skäl att frångå huvudre- geln i ungdomsmål om att avkunna dom och i stället flytta fram domsdagen något, i vart fall . Även om delar JO:s uppfattning att domen borde ha meddelats tidigare än vad som blev fallet, anser nämnden att dröjsmålet i detta fall inte är tillräckligt långt för att läggas till grund för en bestraffningsbar tjänsteförseelse. Däremot när det gäller de båda redovisade tvistemålen har kommit fram att AA meddelade dom efter avslutad huvudförhand- ling, vilket är som en dom i normala fall ska meddelas inom. Med hänsyn till hur utvecklingen ser ut i våra domstolar mot allt större och komplicerade mål torde det allmänt få godtas att angivna tidsfrister över- skrids i större utsträckning än vad som förutsattes vid till- komst. Det har dock här inte kommit fram något som indikerar att målen har varit så komplicerade eller omfattande att synnerliga skäl har funnits att över- skrida den föreskrivna tidsfristen i 17 kap. 9 § RB på sätt som skett. AA har inte heller åberopat några sådana skäl utan allmänt hänvisat till hög arbetsbe- lastning och nedsatt arbetskapacitet på grund av stress. Detsamma gäller brott- målsdomen i det andra brottmålet som meddelades efter det att D O M S T O L A R huvudförhandlingen hade avslutats. Något godtagbart skäl att överskrida den tidsfrist som gäller i mål där den tilltalade är häktad har inte kommit fram och har inte heller åberopats av AA. Som JO har anfört är det en domares skyldighet att på ett rättssäkert och effektivt sätt avgöra de mål och ärenden som han eller hon ska handlägga och naturligtvis även inom de tidsfrister som lagen anger. Om dessa frister inte kan hållas måste godtagbara skäl att frångå dem redovisas på ett tydligt sätt. Det är uppenbart att AA befann sig i en besvärlig ar- betssituation. Även med hänsyn till detta är det inte acceptabelt att upprepade gånger flytta fram dagen för en doms meddelande på det sätt som AA gjort i dessa tre sistnämnda mål. noterar att han nu har insett att han har handlat felaktigt och han har även planerat åtgärder för att undvika att en upprepning sker. Av rättssäkerhetsskäl är det mycket viktigt att reglerna om tidpunkten för expediering av domar iakttas. Som framgått delar JO:s be- dömning att det i tre av målen finns anledning att se allvarligt på AA:s under- låtenhet att meddela domar i enlighet med gällande bestämmelser. Det har alltså varit fråga om flera mål och ett mycket stort antal beslut om att flytta fram domarna . AA har därför uppsåtligen åsidosatt sina skyldig- heter i anställningen på ett sådant sätt att en tjänsteförseelse föreligger. Felet kan inte anses som ringa. Någon annan påföljd än varning är inte påkallad. JO:s avslutande av ärendena meddelade att nämndens beslut hade vunnit laga kraft. Med anledning därav avslutade JO ärendena. En rådman gick inte igenom ett utkast till domskäl med de två nämndemän som bestämde utgången i ett brottmål innan domen expedierades (Dnr 2243-2018) Beslutet i korthet: Efter en huvudförhandling i ett brottmål där nämndemän deltar ska rätten överlägga och besluta sin dom. Det är juristdomaren som sedan skriver domen, och det finns inget krav i lagen på att nämndemännen ska granska den skrivna domen eller skriva under den. meddelade en dom där en person frikändes från ett åtal för misshandel. Domen beslutades av två nämndemän medan juristdomaren (dvs. ordföranden) och en nämndeman ville bifalla åtalet. Utformningen av domskälen uppmärksammades i den allmänna de- batten och bl.a. förekom det en uppgift om att juristdomaren hade skrivit en annan dom än den som de båda nämndemännen hade kommit fram till. JO skriver i sitt beslut att en juristdomare som anser att nämndemännen är på väg att besluta en oriktig dom måste göra sitt bästa för att undvika att så blir fallet. I många mål underlättas detta enligt JO om juristdomaren skri- ver ett utkast till dom med de domskäl som nämndemännen överväger och D O M S T O L A R går igenom detta utkast med nämndemännen. Genom att göra så kan jurist- domaren lättare förklara för nämndemännen vilka problem som kan finnas med domslutet och domskälen. På det sättet finns det möjlighet att undvika misstag, och det kan också undvikas att nämndemännen efter det att domen har meddelats berättar för massmedier att den skrivna domen inte stämmer överens med det som de kom fram till under överläggningen. JO:s utredning visar inte att juristdomaren skrev en dom med domskäl som avvek från vad de två nämndemännen kom fram till under rättens över- läggning. Däremot framgår det att juristdomaren inte gick igenom de skrivna domskälen med nämndemännen innan domen expedierades. JO an- ser att den som läser domskälen inte rimligen kan komma fram till någon annan ståndpunkt än att hon borde ha gjort det. Hon kan därför inte undgå kritik. meddelade dom i ett brottmål. I domen frikände tingsrätten en person, AA, från ett åtal för misshandel. Bevisningen bestod av förhör med AA och målsäganden BB samt sex vittnesförhör. Domen beslutades av två nämndemän medan juristdomaren, dvs. ordföranden, och en nämndeman ville bifalla åtalet. Domskälen i skuldfrågan hade följande lydelse: BBhar lämnat en berättelse utan att visa några känslor, vilket inte framstår som självupplevt. Hennes motiv till att göra dessa beskyllningar mot AA kan vara att hon utnyttjat hans kärlek till henne och hans ”dumhet” för att kunna ta över hans lägenhet. Det är inte ovanligt att kvinnor felaktigt häv- dar att de blivit misshandlade och hotade och på så sätt låtsas att de är i behov av ett skyddat boende för att få en lägenhet. AA:s uppgift att han skjutsat BB till och från hennes skyddade boende tyder på att det varit så i det här fallet. Av det inspelade samtalet framgår att hon på ett förslaget sätt försöker få AA att erkänna att han misshandlat henne, vilket han dock inte gör. Det faktum att hon gjort denna inspelning minskar hennes trovärdighet. Det normala i ”dessa kretsar” är vidare att en kvinna berättar för släkten att hon blir misshandlad om hon blir det så att saken kan lösas inom familjen. Det faktum att BB inte sagt till hans släktingar att han slog henne, utan i stället anmälde det till polisen, minskar hennes trovärdighet ytterligare. AA:s familj verkar vara en bra familj, till skillnad från hennes, vilket också har betydelse för bedömningen av skuldfrågan. Åklagarens vittnen har inte själva bevittnat händelsen utan bara återgett det BB sagt till dem. Det är heller inga vänner eller närstående till henne som vittnat utan bara ”myndighetspersoner”, vilket minskar deras utsagors bevisvärde. De skador som syns på bilderna är lindriga och överensstäm- mer inte med BB:s uppgifter om att hon har fått ett stort antal kraftiga örfilar i ansiktet. Det blå märke under ögat som hon och åklagaren hävdat är en blåtira kan lika gärna vara en sådan blånad som man kan få av för lite sömn. Det kan inte uteslutas att BB orsakat skadorna på sig själv för att sätta dit AA. Sammantaget är BB:s uppgifter inte trovärdiga och de får inget stöd av övrig bevisning. AA:s uppgifter får däremot stöd av vad hans svägerska, syster och kompis berättat. Åklagaren har därmed inte lyckats styrka åtalet och AA ska frikännas. D O M S T O L A R Initiativet och JO:s remiss Utformningen av domskälen uppmärksammades i den allmänna debatten, och bl.a. förekom det en uppgift om att juristdomaren hade skrivit en annan dom än den som de båda nämndemännen hade kommit fram till. I en anmälan till JO (JO:s dnr 1756-2018) diskuterades frågan om nämndemäns möjlighet att gå igenom domskälen innan domen expedieras. Med anledning av detta inledde JO ett ini- tiativärende mot . Tingsrätten uppmanades att ta ställning till den uppgift som förekommit i medier om att domen avvek från vad de två nämndemännen hade kommit fram till samt att redovisa sin bedöm- ning av behovet av att låta nämndemännen läsa eller på annat sätt ta del av förslag till skrivna domskäl innan domen expedierades. Tingsrätten (lagmannen) lämnade in ett remissvar tillsammans med ett underyttrande från rådmannen. Rådmannen uppgav följande: Huvudförhandlingen i målet avslutades i sak , men fort- satte efter att ett s.k. § 7-intyg hade inhämtats. Efter huvudförhandlingens slut, , påbörjades överläggning i frågan om det skulle inhämtas en rättspsykiatrisk undersökning eller inte. En sådan undersökning förutsatte bl.a. att tingsrätten kom fram till att övertygande bevisning för den påstådda gärningen hade lagts fram. Med hänsyn till den sekretess som råder kan jag inte närmare ange vad som sades eller skedde under överläggningen. Jag kan dock nämna att nor- mala rutiner innebär att juristdomaren eller notarien inleder överläggningen med att redogöra för relevanta rättsregler och praxis och vad som är de rättsliga frågorna i målet. Därefter voterar notarien, sedan juristdoma- ren och sist nämndemännen. Till rutinerna hör också att juristdomaren för- säkrar sig om att en eventuell skiljaktig mening har uppfattats rätt. Sed- vanliga rutiner följdes i det här fallet. Efter en relativt lång överläggning kunde jag konstatera att två av nämndemännen ville meddela en frikän- nande dom och att någon rättspsykiatrisk undersökning därmed inte skulle komma att inhämtas. Domen avkunnades muntligen, men då med mycket kortfattade skäl och med upplysning om att mer utförliga skäl skulle anges i den skriftliga domen. Enligt Domstolars riktlinjer för domskrivning (se bl.a. Strategi för utformning av domar och beslut i Domstolar, ) är det huvudsakliga syftet med domar att parterna i målet ska förstå vad domstolen har beslutat och varför. En dom ska alltså skrivas i första hand för parterna och av domskälen ska det tydligt framgå hur domstolen har resonerat för att komma fram till sitt slut. Det är något jag alltid efter- strävar och så även när jag skrev denna dom. I de domskäl som förklarar utgången i den aktuella domen har jag på ett så öppet och tydligt sätt som möjligt redovisat de skäl som de båda nämndemännen angav för sin upp- fattning, och ingenting annat. Allt i syfte att i första hand parterna skulle förstå varför utgången blev som den blev. Jag har varit med om, eller ens hört talas om, att en nämn- deman i efterhand ifrågasatt att domen återspeglat vad som faktiskt sagts under överläggningen. Jag hade inte heller i detta fall någon tanke på att det skulle komma att ifrågasättas att jag skrivit det som faktiskt förts fram. Detta innebar att jag inte heller upplevde att det fanns något behov av att D O M S T O L A R kalla in nämndemännen på nytt. Så som jag har uppfattat nämndemännens kritik innebär den framför allt att domen inte så öppet borde ha avspeglat deras resonemang, utan att texten i stället borde ha omformulerats till något mer intetsägande. Lagmannen uppgav följande: Det framgår av 30 kap. 5 § att domen ska avfattas skrift- ligen och i skilda avdelningar ange olika delar av domen, såsom parter, domslut och domskäl med uppgift om vad som är bevisat i målet. Enligt 30 kap. 8 § ska domen skrivas under av de lag- farna domare som deltagit i avgörandet. I detta ligger alltså att nämndemän- nen inte ska skriva under domen. Om skiljaktig mening förekommit ska denna meddelas parterna och sätt som domen (30 kap. 7 § femte stycket rättegångsbal- ken). I 26 § mål- och ärendeförordningen (1996:271) finns det en bestäm- melse om att en eventuellt förekommande skiljaktig mening alltid ska bifo- gas när en dom eller ett slutligt beslut expedieras till parterna. I praktiken skrivs oftast den skiljaktiga meningen in sist i domen. Det finns ingen be- stämmelse om att den som står bakom den skiljaktiga meningen ska skriva under denna. Det närmare innehållet i domen bestäms vid en överläggning (30 kap. 7§ första stycket ). Om nämndemän ingår i rätten ska ord- föranden eller annan lagfaren domare först sammanfatta de frågor som ska avgöras. Därefter ska ledamöterna diskutera dessa frågor. Om det framförs skiljaktiga meningar ska omröstning ske (29 kap. ). Enligt 43 kap. 6 § Offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) gäller sekretess hos en domstol i dess rättskipande eller rättsvårdande verksam- heter för uppgift om vad som förekommit vid överläggning inom stängda dörrar angående dom eller beslut. överväganden i fråga om behovet av att låta nämndemän läsa eller på annat sätt ta del av förslag till skrivna domskäl innan domen expedieras Det är naturligt att under en överläggning behandla de i målet aktuella frå- gorna i turordning och att det klart framgår för alla medverkande vad som är relevant rörande varje frågeställning. Detta är också väsentligt att det under överläggningen ges tillfälle för ledamöterna att reflektera över kon- sekvenser av olika alternativ, att sätta frågorna i ett sammanhang och att i största allmänhet ha ett fritt men ordnat meningsutbyte. Det är den lagfarne domarens ansvar att leda diskussionen och vägleda nämndemännen i fråga om t.ex. tillämplig lag, bevisvärderingsfrågor och vilka vägledande avgö- randen som finns inom det aktuella området. Det finns också ett ansvar för juristdomaren att tydliggöra för nämndemännen vilka hänsyn som får tas och att se till att, vid behov, de får en klar beskrivning av grundlagens krav på opartiskhet och likabehandling. En överläggnings innehåll beror självklart på frågornas komplexitet, de uppfattningar som de olika ledamöterna ger uttryck för samt övriga om- ständigheter. I vissa fall är det säkert så att rättens ledamöter förhållandevis snabbt kan ena sig i de olika frågor som ska avgöras. I andra fall kan över- läggningen bli mer komplicerad. Inget hindrar då rätten från att fortsätta sin överläggning . Det som kommer fram under överläggningen ska sedan återges i den skriftliga domen på det sätt som anges i 30 kap. 5 § . D O M S T O L A R Det är den lagfarna domaren som skriver under domen och ansvarar för att domens skriftliga innehåll stämmer överens med det som rättens leda- möter beslutat om. Juristdomaren måste självklart säkerställa att denne rätt uppfattat de enskilda ledamöternas ståndpunkter i de olika frågor som ska avgöras så att dessa kan redovisas skriftligen i domen. Den lagfarne doma- ren ansvarar för att domen uppfyller de krav som allmänt kan ställas på en dom. JO har i flera ärenden uttalat sig om vilka krav som ska ställas på utformningen av en skriftlig dom (tydlighet, opartiskhet m.m.).1 Även skiljaktiga meningar ska utformas så att de uppfyller de krav som kan ställas på en dom i de frågor som den skiljaktiga meningen avser. Den nuvarande ordningen bygger således på en ansvarsfördelning mel- lan den lagfarne domaren och de övriga ledamöterna samt på ett förtroende dem emellan. Det finns inte någon reglering som ställer krav på att de öv- riga ledamöterna ska få ta del av ett skriftligt domsförslag eller på något annat sätt medverka i den skriftliga domens utformning. Den rättsliga re- gleringen synes istället innebära att nämndemännens intressen tillvaratas genom den överläggning som sker när en dom beslutas.