frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — I protokollet över omhändertagandet antecknade po- lisen bl.a. att AA hade svårt att stå själv, att hon sluddrade kraftigt, att hon inte hade några synliga skador och att hon hade diabetes. Enligt arrestantbladet sattes AA in i en cell , och man utövade därefter tillsyn . såg en arrestvakt att AA blödde från huvudet och kom stationsbefälet och kontrollerade AA.Vid sextiden somnade hon. När det gäller AA:s andning har noterats att hon omväxlande ”andas”, ”andas djupt” och ”snarkar”. var AA:s andning rosslig och cellen öppnades därför. Man kunde då konstatera att AA inte svarade på tilltal eller reagerade på smärtpåverkan, och ambulans till- kallades. Under förundersökningen granskades en film från en övervakningskamera i arresten. Av en skriftlig redogörelse för filmens innehåll framgår att man mel- lan kl. 4 och 6 huvudsakligen hade tillsyn omkring och därefter omkring . EE och FF tjänstgjorde som arrestvakter fram till kl. 6.00. Av en incident- rapport som de upprättat framgår att AA var mycket berusad när hon kom till arresten och fick ledas in i cellen. Vid tillsyn upptäckte de att AA hade en liten blodfläck på sidan av huvudet som enligt deras uppfattning troligen orsakats av en fallskada. De tillkallade stationsbefälet som gjorde bedömningen att det inte var någon allvarlig skada. De utövade därefter extra tillsyn på eget bevåg, ef- tersom AA inte ville lägga sig ned och inte kunde stå på benen. Under förundersökningen hölls förhör med EE. Han berättade i huvudsak följande. Det var han som upptäckte att AA hade en skada i huvudet som såg ut som ett litet ytligt skrapsår. Han hade inte sett såret när AA kom till arresten så han bedömde att hon måste ha skadat sig i cellen. Stationsbefälet tillkallades, och denne gick in i cellen för att prata med AA. AA sluddrade och det var svårt att tyda vad hon sa. AA var i samma skick som när hon kom in till arresten. Han kände igen AA eftersom hon varit omhändertagen tidigare och då varit riktigt berusad. Han delade stationsbefälets bedömning att det var en ytlig skada och inte någon fara. Befälet beslutade inte om extra tillsyn såvitt han hörde, men eftersom AA var så berusad att hon knappt kunde stå utövade de på eget initiativ extra tillsyn. De kontrollerade henne nästan . Sista gången han tittade till henne innan han slutade sitt arbetspass låg hon och krav- lade på golvet vid celldörren och försökte resa sig. hördes det dunsar från AA:s cell. Han vet inte om hon sparkade mot dörren eller vad som hände. DD, som var stationsbefäl fram till kl. 6.30, upprättade en incidentrapport. Av den framgår att han gjorde bedömningen att såret i pannan inte behövde sys och att AA skulle stanna kvar i cellen med extra tillsyn. DD hördes under förundersökningen och har även lämnat upplysningar in- för yttrande till JO. Han har uppgett i huvudsak följande. Han kände AA på grund av sitt arbete, och det hände med jämna mellanrum att hon omhändertogs för berusning. Hon var då mer eller mindre alltid i det skick som hon var den aktuella natten. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L gapade när hon kom in till arresten, och hon bankade och slog i väggarna. Hon brukade bete sig på det sättet. En arrestvakt uppmärksammade honom på att AAblödde från huvudet. AA var kontaktbar och svarade på tilltal när han pra- tade med henne i cellen. Hon svarade ja på frågan om hon hade slagit i huvudet. Han bedömde hennes allmäntillstånd som likvärdigt eller något bättre än när hon sattes in i cellen. AA hade ett skrapsår i pannan, men det hade slutat blöda och det var inget jack. Han bedömde att det var tillräckligt med extra tillsyn, vilket innebär att den intagne ska ses till . Om extra tillsyn inte skett måste det bero på en miss i kommunikationen mellan honom och arrest- vakterna. Av en incidentrapport som upprättades av de arrestvakter som tjänstgjorde från kl. 6.00 framgår följande. När de började sitt arbetspass fick de informa- tion om att AA var väldigt full, att hon hade kommit in från akuten samt att hon hade ramlat i cellen och slagit i huvudet med en ytlig sårskada som följd och att stationsbefälet hade kontrollerat skadan. De märkte vid ett tillsynstillfälle att AA:s andning hade förändrats och var djupare och mer osammanhängande. De öppnade då cellen och försökte få kontakt med AA verbalt och genom smärtpåverkan, men det gav ingen effekt. Stationsbefälet GG kontaktades, och han gjorde bedömningen att ambulans skulle tillkallas. I sjukvårdens journalhandlingar finns antecknat att AA vid ankomsten till akutmottagningen hade ett mindre sår på pan- nans vänstra sida. Av rapporten från den rättsmedicinska obduktionen av AA framgår i huvud- sak följande. När AA kom till sjukhuset från arresten hade hon en färsk väns- tersidig blödning under hårda hjärnhinnan och flera hjärninfarkter. Det går inte att avgöra om blödningen och infarkterna uppkommit innan AA sökte vård el- ler under vistelsen i arresten. Det går inte heller att avgöra hur blödningen och infarkterna förhåller sig till varandra. Infarkterna kan inte härledas till en traumahändelse. Att AA hade sluddrigt tal och dålig kraft i benen då hon sökte vård kan möjligen tala för att hjärnskadorna var under utveckling i det skedet, men den bedömningen försvåras av AA:s berusningsgrad som var 2,52 pro- mille. redovisade följande bedömning i sitt yttrande. Av utredningen har framkommit att de poliser som omhändertog AA enligt LOB uppfattade henne som kraftigt berusad, att hon på grund av detta inte kunde ta hand om sig själv samt att hon utgjorde en fara för sig själv. Vidare framgår att förmansprövning har skett i enlighet med 5 § LOB. Omhänder- tagandet har dokumenterats i enlighet med gällande föreskrifter. Polismyn- digheten bedömer att det inte har framkommit omständigheter som innebär skäl att ifrågasätta omhändertagandet. Enligt 3 § LOB ska den som omhändertagits med stöd av lagen undersökas av läkare, om den omhändertagnes tillstånd kräver detta. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L bedömer att denna skyldighet bör anses som fullgjord i och med att den läkare som hade behandlat AA på akutmottagningen ut- talade att AA inte längre var i behov av vård på akutmottagningen. AA:s sjukdomsbild har också dokumenterats i protokollet gällande om- händertagandet där det framgår att personalen på akutmottagningen uppgett att AA hade diabetes. Utifrån den genomgång av övervakningsfilmen som gjorts i samband med förundersökningen om misstänkt tjänstefel förefaller tillsyn ha skett med maximalt , förutom i något enstaka fall. Av anteck- ningarna i tillsynsprotokollet framgår att tillsyn skett . anser, utifrån den tillgängliga dokumentationen, att tillsynen av AA har skett i enlighet med gällande föreskrift. Bedömning av vårdbehov i allmänhet I protokollet avseende omhändertagandet antecknades att personalen på akutmottagningen uppgett att AA hade diabetes. JO har i ett flertal ärenden (se bl.a. JO 1979/80 s. 134 och JO 1981/82 s. 88) där det varit klarlagt att den omhändertagne personen lider av diabe- tes uttalat att en polisman, när den omhändertagne uttryckligen begär vård eller insulin, regelmässigt begränsar sitt ansvarstagande genom att tillkalla läkare eller ombesörja att den omhändertagne transporteras till sjukhus samt att en diabetikers behov av insulin inte kan bedömas av lekmän. Av utredningen framkommer ingenting som tyder på att AA själv begärt att hon skulle undersökas av läkare eller medicineras för sin diabetes. Po- lismyndigheten anser därför att det inte finns någonting att anmärka på vad gäller bedömningen av AA:s vårdbehov i allmänhet. Bedömning av vårdbehov efter fallet Efter att arrestvakterna noterat att AA blödde från huvudet tillkallades sta- tionsbefälet för att göra en bedömning av AA:s hälsotillstånd. Polisinspek- tör DD konstaterade att AA hade ett sår i pannan men bedömde att det var så ytligt att det inte behövdes sys. Med anledning av att såret hade slutat blöda samt att AA svarade på tilltal gjordes bedömningen att sjukvården inte behövde uppsökas. Utifrån de uppgifter som fanns vid det aktuella tillfället verkar stations- befälets bedömning att det inte kunde befaras att AA ådragit sig inre skador eller skallskador med anledning av fallet och att det därför inte fanns någon skyldighet att genomföra läkarundersökning enligt 3 kap. 2 § FAP 023-1 [föreskrifter och allmänna råd om omhändertagande av berusade personer, RPSFS 2000:57] rimlig. När arrestantvakterna, omkring , upp- täckte att AA andades djupt och rossligt samt att hon inte svarade på tilltal eller smärtpåverkan tillkallades ambulans, i enlighet med regleringen i 3 kap. 2 § 3 FAP 023-1. Med hänsyn till vad som framkommit i efterhand kan det konstateras att AAomedelbart efter fallet borde ha fått träffa en läkare alternativt ha förts till sjukhus. Därvid har beaktats att inre skador och skallskador är ovanligt svåra att avgöra för en lekman, särskilt när den omhändertagne är höggra- digt berusad. beklagar det inträffade. Anhöriga till AA kommenterade yttrande och hävdade att läkare på intensivvårdsavdelningarna på och Akademiska sjukhu- set i berättat för dem att den massiva hjärnblödningen uppkommit ge- nom grovt yttre våld. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Den som är så berusad av alkoholdrycker eller annat att han eller hon inte kan ta hand om sig själv eller annars utgör en fara för sig själv, eller någon annan, får omhändertas av polis (1 § LOB). Om det behövs med hänsyn till den om- händertagnes tillstånd, ska han eller hon så snart det kan ske undersökas av en läkare (3 § LOB). Den som inte bereds vård på sjukhus eller någon annan vård- inrättning, och inte heller tas om hand på något annat sätt eller annars kan fri- ges, får hållas kvar. Han eller hon får tas i förvar om det är nödvändigt med hänsyn till ordning eller säkerhet (4 § LOB). Den som omhändertagits på grund av berusning ska ses till fortlöpande. Om den omhändertagnes tillstånd ger anledning till det ska han eller hon föras till sjukhus eller läkare tillkallas så snart det kan ske (6 § LOB). Polisen ska bedöma om den omhändertagne, på grund av en skada eller nå- gon annan orsak, behöver omedelbar läkarvård. Läkarundersökning ska bl.a. ske om den omhändertagne kan befaras ha fått inre skador eller skallskador eller om berusningen påverkar andningen. (Se 3 kap. 1 och 2 §§ Rikspolissty- relsens föreskrifter och allmänna råd om omhändertagande av berusade perso- ner, RPSFS 2000:57, FAP 023-1.) Om den omhändertagne kan antas vara i behov av läkarundersökning eller sjukhusvård, ska vakthavande befäl eller någon annan förman genast underrät- tas. Är någon sådan förman inte tillgänglig ansvarar den som utövar tillsynen av den omhändertagne för att en läkare tillkallas eller att den omhän- dertagne förs till sjukhus. (Se 3 kap. 3 § RPSFS 2000:57, FAP 023-1.) Tillsynen av en omhändertagen ska vara noggrann. Den som är kraftigt be- rusad ska ses till med högst . Om det inte bedöms vara obehövligt, ska den som utövar tillsynen gå in i arresten och kontrollera den omhändertagnes tillstånd. En omhändertagen som snarkar bör väckas eftersom snarkning kan vara tecken på ett allvarligt tillstånd. (Se 5 kap. 1 § RPSFS 2000:57, FAP 023-1, och det allmänna rådet till den bestämmelsen.) Det är viktigt med en omsorgsfull tillsyn för att uppmärksamma om den omhändertagnes hälsotillstånd är sådant att det finns anledning att tillkalla lä- kare. Om en omhändertagen begär att en läkare ska kontaktas eller när han eller hon annars uppvisar tecken som kan tyda på sjukdom måste poliser och annan personal vid som inte har sjukvårdsutbildning vara försiktiga med att göra medicinska bedömningar och i stället överlåta sådana bedöm- ningar till läkare. Felbedömningar av en omhändertagen persons hälsotillstånd kan få mycket allvarliga konsekvenser. JO 2012/13 s. 158, dnr 5244- 2011, och JO:s beslut , dnr 799-2016.) I ett beslut anförde JO Renfors följande. Mot bakgrund av det som kommit fram i ärendet har jag inte några synpunkter på bedömningen att det fanns grund för att omhänderta AA på grund av berus- P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L Jag vill också framhålla att det inte har kommit fram några omständig- heter som talar för att AA skulle ha utsatts för våld av någon tjänsteman under omhändertagandet. Enligt den medicinska utredningen går det inte att säga när och hur AA fick de hjärnskador som ledde till att hon avled. Utredningen ger inte heller underlag för några slutsatser i fråga om vilka möjligheter AA skulle ha haft att överleva om hon hade förts till sjukhuset i ett tidigare skede. De synpunkter som förs fram nedan ska därför inte uppfattas så att eller någon tjäns- teman där hålls ansvarig för den tragiska utgång som följde på omhändertagan- det av AA. Syftet med granskningen har i stället varit att ta ställning till om AA fick den tillsyn och omsorg som måste kunna krävas när en person har omhän- dertagits med tvång. Behovet av läkarundersökning av AA och tillsynen av henne I likhet med anser jag att det inte fanns anledning att låta AA undersökas av läkare i samband med att hon fördes in i arresten. uppmärksammade emellertid en arrestvakt att AAblödde från ett sår i pannan och stationsbefälet DD tillkallades. Av allt att döma hade skadan uppkommit genom att AA hade ramlat och slagit i huvudet i cellen. Enligt DD och EE var det en ytlig skada som inte behövde sys, och AA:s allmäntillstånd var enligt dem oförändrat eller något bättre jämfört med när hon sattes in i cellen. DD gjorde därför bedömningen att AA inte behövde undersökas av läkare. Enligt vad som framgår av utredningen var de synliga skador i huvudet som AA ådragit sig när hon ramlade begränsade. Kravet att en omhändertagen som kan befaras ha fått skallskador ska undersökas av läkare kan inte uppfattas på det sättet att en läkarundersökning alltid ska genomföras om den omhänder- tagne fått en skada i ansiktet eller i huvudet. Å andra sidan kan behovet av en läkarundersökning inte bedömas enbart på grundval av sådana skador som är synliga. Hänsyn måste givetvis tas till den omhändertagnes allmäntillstånd och berusningsgrad samt vad som är känt om hans eller hennes sjukdomsbild. Som har konstaterat i sitt yttrande kan det antas vara ovanligt svårt för en lekman att avgöra om en skallskada uppkommit, särskilt när den omhändertagne är kraftigt berusad. Utrymmet för att avstå från en läkarunder- sökning om den omhändertagne ådragit sig skador i ansiktet eller i huvudet i arresten är därmed i praktiken mycket begränsat. Genom utredningen är det klarlagt att AA i vart fall hade slagit i huvudet så hårt att hon fått ett blödande sår. Vidare framgår det att hon efter att hon kommit till uppfattades som så berusad att hon knappt kunde stå. Det var också känt för att AA led av diabetes, och det har kommit fram att hon låg på golvet och kravlade vid celldörren utan att kunna resa sig när arrestpersonalen tittade till henne efter att stations- befälet hade träffat henne i cellen. Det är enligt min mening uppenbart att hon allra senast då borde ha undersökts av en läkare. När AA inte läkarundersöktes var det givetvis angeläget att den fortsatta tillsynen av henne var extra noggrann och skedde med täta intervaller. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L DDbeslutade han också om extra tillsyn av AA, vilket han även antecknade i incidentrapporten. Arrestvakterna har uppgett att de inte fick något besked om detta, men att de själva bestämde sig för att utöva extra tillsyn tills de avslutade sitt arbetspass . Jag har ingen anledning att ifrågasätta någon av dessa uppgifter. Mot bakgrund av det inträffade vill jag dock framhålla vikten av att ett stationsbefäl eller annan förman dokumenterar sina beslut om tillsyn på ett sätt som säkerställer att den som utövar tillsynen alltid är införstådd med hur ofta den omhändertagne ska ses till. Av allt att döma informerades inte heller de arrestvakter som trädde i tjänst kl. 6.00 om att extra tillsyn var beslu- tad. De kom i stället att utöva tillsyn av AA . Det framgår inte heller om de fick besked om att AA var diabetiker. Av utredningen framgår att AA somnade . De arrestvakter som då tog över tillsynen av henne var införstådda med att hon hade kommit till arresten från akuten samt att hon var kraftigt berusad och hade slagit i huvudet i cellen . Under sin tillsyn noterade de vid ett antal tillfällen att AA snarkade. AA led dessutom av diabetes. Mot bakgrund av dessa omständigheter var det enligt min mening uppenbart att det inte var obehövligt att vid tillsyns- tillfällena gå in i cellen för att kontrollera AA:s tillstånd, och det framstår närm- ast som en självklarhet att det borde ha skett. AA borde dessutom ha väckts när hon snarkade. Såvitt framkommit gick arrestvakterna inte vid något tillsynstill- fälle in i cellen förrän de noterade att AA:s andning var osammanhängande och att hon rosslade. Den tillsyn som utövades mellan kl. 6.00 och 8.30 har varken i fråga om frekvens eller noggrannhet uppfyllt de krav som gäller för tillsynen av den som är omhändertagen på grund av berusning. Sammanfattningsvis har brustit i sin omsorg om AA så- väl när det gäller hennes behov av läkarundersökning som när det gäller tillsy- nen av henne. ska kritiseras för detta. Ärendet illustrerar på ett tydligt sätt de svårigheter som ställs inför när mycket berusade personer förvaras i polisarrest och de risker som är förenade med en sådan förvaring för de omhändertagna. De personer som om- händertas på grund av berusning är regelmässigt kraftigt berusade, och det är inte ovanligt att de har missbruksproblem och andra problem med sin hälsa. Personalen i en arrest saknar normalt medicinsk kompetens och kan därför inte tillgodose behovet av nödvändig medicinsk tillsyn. När lagen om omhändertagande av berusade personer m.m. trädde i kraft var tanken att lagen skulle skapa förutsättningar för ett mer humant om- händertagande av berusade personer och att dessa skulle ges vård och omsorg. När lagen infördes inleddes två skilda försöksverksamheter. Det rörde sig dels om en försöksverksamhet med tillnyktringsenheter på olika platser i landet som skulle svara för ett medicinskt och socialt omhändertagande, dels en försöks- verksamhet med sjukvårdspersonal knuten till en polisarrest. En utvärdering av försöket med tillnyktringsenheter visade att dessa på det hela taget fungerade positivt. Sedan försöksverksamheten hade avstannat gick emellertid inte ut- vecklingen den väg lagstiftaren hade tänkt sig. Frågan om förvaring och tillsyn P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L av de som omhändertas på grund av berusning har varit föremål för flera utred- ningar . Den återkommande slutsatsen har varit att den omhän- dertagne inte ska förvaras i polisarrest under tillnyktringen annat än om detta är nödvändigt på grund av aggressivt eller stökigt beteende. Förslagen har emellertid inte lett till några lagstiftningsåtgärder, och på flera håll saknas särskild tillnyktringsverksamhet. De allra flesta av de som omhändertas till- bringar tiden för tillnyktring i en polisarrest. Det förekommer också att ett antal personer avlider i samband med sådana omhändertaganden. (Se prop. 1975/76:113 särskilt s. 91 och 100–103, Ds 2001:31 s. 77–143, SOU 2002:117, s. 29–68, och SOU 2011:35, s. 124, 329–334, 651–659 och 819–824.) Detta är naturligtvis djupt otillfredsställande. –2016 avsatte regeringen för att sti- mulera ett lokalt utvecklingsarbete. Landsting och kommuner skulle tillsam- mans med polisen gemensamt utveckla alternativa lösningar till förvaring i ar- rest av de personer som omhändertas på grund av berusning så att den medi- cinska säkerheten och omvårdnaden förbättras, särskilt avseende barn (se regeringsbeslut , S2014/2933/FST). Regeringen har gett Myndigheten för vård- och omsorgsanalys i uppdrag att följa upp resultatet av satsningen. Uppdraget ska redovisas . (Se regerings- beslut , S2011/04504/FS och S2017/00357/FS.) Det har gått lagen om omhändertagande av berusade personer Jag kan konstatera att lagstiftarens intention att skapa förutsätt- ningar för ett mer humant omhändertagande av berusade personer inte har fått genomslag. I likhet med de utredningar som jag har hänvisat till ovan anser jag att personer som omhändertas för berusning som huvudregel bör komma under medicinsk övervakning och inte förvaras i en polisarrest. Enligt min mening finns det skäl för regeringen att på nytt se över behovet av lagstiftningsåtgärder i denna fråga. De slutsatser som redovisas av Myndigheten för vård- och om- sorgsanalys kommer med all säkerhet att vara värdefulla i ett sådant arbete. Jag lämnar mot den nu redovisade bakgrunden, med stöd av 4 § lagen med instruk- tion för ombudsmän, över beslutet till . Som en upplysning kan jag nämna att jag utreder ytterligare ett ärende där en person som omhändertagits för berusning har avlidit i arresten (dnr 7054- 2016). Min målsättning är att fatta beslut i det ärendet . Jag noterar avslutningsvis att Region direktion har beslutat att rekommendera regionens kommuner och landsting att godkänna ett förslag om att starta och driva tillnyktringsplatser i , bl.a. med målsättningen att förhindra dödsfall i arrest. Jag ser givetvis positivt på detta. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L har brustit i behandlingen av en kvinna som omhändertagits för berusning, bl.a. genom att inte låta henne bli undersökt av läkare, få en filt eller använda toalett (Dnr 5864-2016) Beslutet i korthet: AA omhändertogs för berusning och fördes till en polis- arrest. Hon var mycket utagerande i cellen och gjorde ett försök att hänga sig. Någon läkarundersökning av AA med anledning av hennes psykiska tillstånd gjordes inte. Under omhändertagandet bad AA upprepade gånger att få använda toaletten, men hänvisades till att kissa på golvet. Under närmare vistades hon i cellen utan tillgång till filt eller , med endast trosor på sig. Under den tiden förekom tillsyn av manlig personal. JO uttalar i beslutet att det aldrig får göras en slentrianmässig bedömning av en intagens hälsotillstånd bara för att han eller hon är kraftigt berusad eller utagerande. Även psykisk ohälsa som utlösts av alkohol kan behöva bedömas av läkare, och även otjänliga självmordsförsök bör tas på allvar. Om det kommer fram tecken på att den intagne har tidigare upplevelser som kan medföra särskilda svårigheter för denne under vistelsen i arresten är det särskilt angeläget att överväga läkarvård. Mot bakgrund av den säkerhets- bedömning som gjordes av AA och hennes beteende sedan hon placerats i cellen kritiserar JO för att man inte såg till att hon blev undersökt av läkare när hon visade tecken på att vilja ta sitt liv. JO uttalar också att endast mycket starka säkerhetsskäl kan försvara att en intagen vistas i en cell utan filt eller och med endast trosor på sig under . I en sådan situation bör arrestpersonalen konti- nuerligt vara uppmärksam på om förhållandena ändras så att den intagne inte tvingas att vara utan kläder eller en filt längre än vad som är nödvändigt. kritiseras för att AA inte fick en filt när hon sattes in i arresten och för att hon sedan vistades i cellen under närmare med endast trosor på sig utan att det framgick att det fanns tillräck- liga skäl för det. Vidare uttalar JO att det endast i undantagsfall får förekomma att en in- tagen hänvisas till att kissa i en golvbrunn eller liknande och att det då måste vara motiverat av omständigheterna i det enskilda fallet. AA hänvisades un- der närmare till att kissa direkt på golvet utanför toalettdörren. kritiseras för denna behandling av AA. kritiseras också för bristande dokumentation i flera av- seenden. P O L I S , Å K L A G A R E O C H T U L L AAomhändertogs för berusning på en fest med s.k. togatema i den 2 ok- tober 2016. I en anmälan till JO förde AA fram klagomål mot Polismyndig- heten, polisregion , bl.a. för hur hon behandlades i polisens arrest sedan hon omhändertagits. Hon anförde huvudsakligen följande.