frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — menar dock att det fak- tum att kommunicering av beslutsförslag explicit anges i 18 § men inte 19 § motsatsvis måste tolkas som att det inte är ett krav i initiativärendena. Initiativärenden kan utmynna i olika typer av åtgärder såsom föreläg- gande enligt 7 kap. 24 § PSL, beslut med kritik enligt 7 kap. 29 § PSL eller anmälan till , , enligt 7 kap. 30 § PSL. I initiativärenden upprättas endast ett slutligt beslut. Därmed finns heller inget förslag till beslut att kommunicera i andra ärenden än kla- gomålsärenden. Det kan enligt inte anses rimligt eller önskvärt att det i samtliga dessa ärenden skulle upprättas beslutsförslag som skulle kom- municeras med berörd hälso- och sjukvårdspersonal. Sammanfattningsvis har kommunicerat utifrån kommunicerings- skyldigheten i 7 kap. 19 § PSL och givit berörd hälso- och sjukvårdsperso- nal tillfälle att yttra sig i ärendet. Enligt bestämmelsen krävs inte att förslag till beslut upprättas och kommuniceras. Då det nu aktuella ärendet är ett initiativärende om tillsyn av hälso- och sjukvårdspersonal enligt 7 kap. 19 § PSL har något förslag till beslut inte upprättats och kommunicerats med AA. AA:s begäran om omprövning avslogs av i beslut . I beslutet redogör för samma motivering som vid tidigare telefonsam- tal, dvs. att ärendet registrerats som ett initiativärende och kommunicerats i enlighet med bestämmelserna i 7 kap. 19 § PSL. Det stämmer således inte att AA inte har fått svar på sina frågor angående den lagstiftning som styrt kommuniceringen av ärendet. Vad gäller åberopande av Högsta förvalt- ningsdomstolens uttalanden i mål nr 6634-10 angav i omprövningsbe- slutet bl.a. följande: HFD uttalar i mål 6634-10 att en sanktion i form av t.ex. en prövotid mot en yrkesutövare inom hälso- och sjukvården måste grundas på kon- kreta och styrkta omständigheter. Det gäller även ett påstående om att yrkesutövarens handlande har inneburit en fara för patientsäkerheten. anser att det i beslutet är visat att ditt handlande har inneburit en fara för patientsäkerheten. anser därför inte heller att HFD:s uttalanden i mål 6634-10 utgör skäl för att ompröva beslutet. AAkommenterade remissvaret varvid han bl.a. vidhöll att IVO:s handläggning hade varit felaktig och att denna måste göras om. övertog tillsynsuppgift när det gäller hälso- och sjukvården och dess personal. IVO:s handläggning av tillsyns- och klagomålsärenden utgör inte myndig- hetsutövning mot någon enskild, och förfarandereglerna i förvaltningslagen (1986:223) är därför inte tillämpliga vid myndighetens handläggning, se bl.a. JO 2015/16 s. 507. Regler om handläggningen finns i stället i patientsäkerhets- lagen (2010:659), PSL. Vid denna lags tillkomst ansåg lagstiftaren att det, ut- ifrån ett rättssäkerhetsperspektiv, fanns ett behov av att införa förfaranderegler liknande de i förvaltningslagen (prop. 2009/10:210 s. 133 f.). De förfaranderegler i patientsäkerhetslagen som såvitt nu är av intresse finns i 7 kap. 10–18 §§, vilka avser handläggningen av klagomål, samt i 19 § samma H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D kapitel, som är tillämplig i initiativärenden. I allt väsentligt saknade dessa reg- ler motsvarighet i den tidigare gällande lagen (1998:531) om yrkesverksamhet på hälso- och sjukvårdens område. trädde nya bestämmelser i patientsäkerhetslagen i kraft om IVO:s klagomålshantering (se prop. 2016/17:122). Lagändringarna med- förde bl.a. en begränsning av den personkrets som är behörig att få ett klagomål prövat av . Klagomål får numera endast framställas av den patient som saken gäller eller dennes närstående. I detta ärende är dock bestämmelserna om IVO:s klagomålshantering i deras äldre lydelser tillämpliga. I 7 kap. 10 § föreskrevs att efter anmälan skulle pröva klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal. Det uppställdes alltså en skyldighet för att pröva sådana klagomål, utan några begränsningar i fråga om vem som fick anmäla klagomål enligt bestämmelsen (prop. 2009/10:210 s. 133 och 217). Enligt 7 kap. 12 § fick dock avstå från att utreda ett klagomål om det var uppenbart att klagomålet var obefogat, eller om klagomålet saknade direkt betydelse för patientsäkerheten och det saknades skäl att överväga åtalsanmä- lan enligt 23 eller 29 §. Denna möjlighet för att i vissa fall avstå från att påbörja en formell utredning av ett klagomål motiverades utifrån effektivitets- skäl (a. prop. s. 218). Av 7 kap. 16 § framgick bl.a. att den som klagomålet avsåg hade rätt att ta del av det som hade tillförts ärendet och skulle, innan ärendet avgjordes, ges möjlighet att ta del av och lämna synpunkter på det som hade tillförts ärendet. Detta gäller även enligt den nya lydelsen. Beträffande 7 kap. 18 § innebar lagändringen att enligt bestämmelsens andra stycke, om ett klagomål har utretts, i beslutet ska uttala sig om huruvida en åtgärd eller underlåtenhet av vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal strider mot lag eller annan föreskrift eller är olämplig med hänsyn till patientsäkerheten. I den äldre lydelsen, som omfattade alla be- slut i klagomålsärenden, angavs att fick göra sådana uttalanden. I övrigt är 18 § oförändrad. Av andra stycket framgår således fortfarande att beslut med uttalanden av det slag som nämnts inte får fattas utan att anmälaren och den som klagomålet avser har beretts tillfälle att yttra sig över ett förslag till beslut i ärendet. Av första och tredje styckena följer bl.a. att ska avgöra klagomålsärenden genom beslut, vilka ska vara skriftliga och innehålla de skäl som ligger till grund för beslutet samt sändas till anmälaren, den som klagomå- let avser och berörd vårdgivare. I förarbetena till den nämnda bestämmelsen framhölls att eftersom denna typ av beslut inte kan överklagas är det ur rättssäkerhetssynpunkt viktigt att anmälaren och den som klagomålet avser innan ärendet avgörs ges möjlig- het att lämna synpunkter på de omständigheter som beslutande myndighet grundar sitt beslut på och på de överväganden som myndigheten gör i ärendet. Fördelarna ur rättssäkerhetssynpunkt ansågs överväga de administrativa nack- delarna med denna ordning. Efter synpunkter från Lagrådet ansåg lagstiftaren även att detta uttryckligen skulle framgå av lagtexten och inte endast nämnas i författningskommentaren (a. prop. s. 222 och 393). H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D Av 7 kap. 19 §, som inte omfattades av lagändringarna , framgår bl.a. att om på eget initiativ inleder en utredning mot hälso- och sjukvårdspersonal ska den som berörs av utredningen ges möjlighet att in- komma med yttrande. Enligt andra stycket gäller att innan ett ärende avgörs ska den hälso- och sjukvårdspersonal som är föremål för utredning ges tillfälle att yttra sig, om det inte är uppenbart obehövligt. I övrigt föreskrivs, såvitt nu är av relevans, att 18 § i tillämpliga delar ska gälla. I förarbetena uttalas att 19 § avser sådana ärenden som inletts efter initiativ från myndigheten utan att det föreligger något klagomål enligt närmast föregående paragrafer (a. prop. s. 223). Som nämnts ovan får ett beslut av , förutom vid vissa i lagen angivna undantag, inte överklagas enligt 10 kap. 13 §. I ett beslut anförde chefsJO följande. AAhar i sin anmälan framfört vissa klagomål i sak avseende de beslut som har meddelat. Jag vill med anledning av detta framhålla att JO som regel inte uttalar sig om myndigheternas bedömningar och beslut i sakfrågor. Jag finner inte skäl att avvika från den principen i detta fall. JO kan inte heller ändra eller upphäva ett beslut från en myndighet. Handläggningen av det aktuella ärendet hos Genom utredningen har det framkommit att det aktuella ärendet hos in- leddes genom att en anmälan inkom dit från en läkare som framförde klagomål mot AA i dennes egenskap av läkare. Anmälan betecknades som ”enskild” av anmälaren. Detta talar i sig för att anmälaren avsåg att framföra ett sådant kla- gomål som angavs i 7 kap. 10 § PSL och inte endast lämna upplysningar eller liknande information till (jfr prop. 2016/17:127 s. 88). har i sitt remissvar anfört att ärendet inte har handlagts som ett kla- gomålsärende eftersom anmälan inte kom från en enskild, patient eller närstå- ende i enlighet med 7 kap. 18 § PSL, varför myndigheten i stället har handlagt denna inom ramen för ett initiativärende. Jag ställer mig frågande till vad grundar detta ställningstagande på. Som framgår av redogörelsen för den rätts- liga regleringen ovan gällde vid den aktuella tiden inga begränsningar avseende vem som fick framställa klagomål hos . Myndigheten var därtill enligt hu- vudregeln skyldig att pröva sådana klagomål. Såvitt framkommit har inte hanterat klagomålet inom ramen för ett beslut enligt 7 kap. 12 § PSL, för att därefter inleda det aktuella initiativärendet. Som framgått ovan kännetecknas ett sådant initiativärende i sin tur av att det inte föreligger ett klagomål enligt bestämmelserna i 7 kap. 10–18 §§ PSL. Utifrån de omständigheter som redovisats borde enligt min mening ha handlagt ärendet enligt reglerna för klagomål, varvid 7 kap. 18 § PSL skulle ha varit tillämplig vid förfarandet. Ett beslutsförslag skulle därför ha upprättats H Ä L S O - O C H S J U K V Å R D och kommunicerats med AA innan beslut i ärendet fattades. förtjänar kri- tik för sin handläggning i dessa delar. Utformningen av 7 kap. 19 § PSL I ärendet har även fråga om tolkningen av 7 kap. 19 § andra stycket PSL upp- kommit. Som framgått av redogörelsen för den rättsliga regleringen föreskrivs i detta lagrum att 7 kap. 18 §, i tillämpliga delar, även gäller vid handläggningen av initiativärenden. Vilka delar av 18 § som härvid avses har alltså inte tydlig- gjorts närmare. har i sitt remissvar anfört att vad som föreskrivs i 7 kap. 18 § andra stycket om skyldigheten för att kommunicera ett förslag till beslut med berörda parter innan ett beslut fattas inte gäller vid initiativ- ärenden enligt 7 kap. 19 §. Enligt måste det faktum att kommunicering av beslutsförslag explicit anges i 18 § men inte 19 § motsatsvis tolkas som att det inte är ett krav i initiativärendena. Den tolkning av bestämmelsen i 7 kap. 19 § andra stycket PSL som har gjort i ärendet är i och för sig möjlig. Utformningen av bestämmelsen utesluter dock inte att kommuniceringsskyldigheten av beslutsförslag skulle vara till- lämplig även i initiativärenden. Regeln om kommunicering av beslutsförslag i 7 kap. 18 § andra stycket är i huvudsak motiverad utifrån rättssäkerhetsskäl, mot bakgrund av att IVO:s beslut i klagomålsärenden inte kan överklagas. I lagförarbetena nämns beträffande hänvisningarna i 7 kap. 19 § andra stycket som ett exempel att möjligheten att i beslut uttala kritik mot vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal är tillämplig även i initiativärenden (prop. 2009/10:210 s. 223 f.). Detta får enligt min mening närmast anses som en självklarhet, men det kan konstateras att ett beslut enligt 7 kap. 19 § där uttalar kritik mot en vårdgivare eller hälso- och sjukvårdspersonal inte heller kan överklagas. Även om det i dessa fall inte finns någon enskild anmälare har den hälso- och sjukvårdspersonal som kritiken avser rimligtvis samma intresse av att ett beslutsförslag kommuniceras innan beslut i ärendet fattas. Samma rättssäkerhetsskäl gör sig alltså gällande även i dessa fall. Det framstår dock som oklart vilken ordning lagstiftaren har avsett, och de lagändringar som trädde i kraft har inte medfört några förändringar eller för- tydliganden i detta avseende. Mot bakgrund av vad som sagts får jag härmed, enligt 4 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän, väcka fråga om en översyn av lagstiftningen i det hänseende som berörts. Jag överlämnar därför en kopia av detta beslut till (). Vad AA har anfört i övrigt föranleder inte någon åtgärd eller något uttalande från min sida. Bristfällig dokumentation av handläggningen i en personutredning (Dnr 2017-2015) Beslutet i korthet: På begäran av hovrätten genomfördes en personutred- ning gällande en person som hade dömts till fängelse i tingsrätten. Under målets handläggning i tingsrätten hade frivården lämnat två yttranden. Syf- tet med att hovrätten beslutade att inhämta ett tredje yttrande från frivården var att utreda förutsättningarna för kontraktsvård. Trots detta beslutade fri- vården att avsluta kontraktsvårdsutredningen utan att lämna något förslag till särskild behandlingsplan. JO är kritisk till att frivården avslutade utred- ningen med hänvisning till det straffvärde som tingsrätten hade funnit att brottsligheten hade. Enligt JO kan det förhållandet att hovrätten begärde yt- terligare en kontraktsvårdsutredning inte tolkas på annat sätt än att hovrätten inte uteslöt möjligheten att döma till en sådan påföljd. Eftersom kontraktsvårdsutredningen avbröts bedömde personutredaren att det saknades anledning att redogöra för kontakten med i yttrandets utredningsdel. Anteckningarna avseende kontakten med social- tjänsten sparades inte heller. Eftersom gallringen av underlaget till yttrandet verkar ha gjorts i enlighet med Kriminalvårdens dokumenthanteringsplan avseende personutredning och frivård finner JO inte anledning att kritisera frivården för avsaknaden av dokumentation. JO uttalar dock att utrednings- åtgärder kan behöva dokumenteras på ett tydligt sätt även när en kontrakts- vårdsutredning avslutas utan att frivården lämnar ett förslag till särskild be- handlingsplan. JO har därför för avsikt att följa upp Kriminalvårdens över- väganden rörande behovet av ändrade föreskrifter avseende dokumentation. I en anmälan som kom in till JO klagade på hur en frivårdsinspektör vid , frivården , agerat när hon gjorde en personutredning och lämnade två yttranden till enligt lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brottmål, m.m., LPu. Bak- grunden till klagomålen var att frivården på begäran av tings- rätt hade genomfört en personutredning gällande AA – som stod åtalad för brott –i syfte att utreda förutsättningarna för s.k. kontraktsvård. I frivårdens första yttrande anfördes bl.a. att AA inte hade behov av en så ingripande behandling som placering på behandlingshem. AA:s försvarare uppmärksammade tings- rätten på att det fanns en rad allvarliga fel i yttrandet. Tingsrätten begärde då att frivården skulle göra en ny bedömning i påföljdsfrågan efter nya kontakter med AA:s hemkommun. Det andra yttrandet skrevs av samma handläggare som det första och utmynnade i samma slutsats. K R I M I N A L V Å R D I ett beslut (JO:s dnr 5436-2013) konstaterade dåva- rande chefsJO att det fanns motstridiga uppgifter i det första ytt- randet och att yttrandet i viss utsträckning var missvisande. ChefsJO uttalade också att det, mot bakgrund av förhållandena i det aktuella fallet, hade varit lämpligare att låta någon annan tjänsteman göra den kompletterande utred- ningen och skriva det nya yttrandet. ChefsJO uttalade även att det var anmärk- ningsvärt att möjligheten att få den misstänktes hemkommun att bekosta en behandling för spelmissbruk inte hade utretts uttömmande. Frivården kritisera- des även för brister i dokumentationen av utredningsåtgärder som hade vidta- gits under personutredningen. I en dom dömde till fängelse och . I påföljdsdelen redogjorde tingsrätten bl.a. för innehållet i frivårdens båda yttranden. Tingsrätten fann att straffvärdet för de gärningar AA skulle dömas för uppgick till fängelse. Efter att ha tagit hänsyn till om- ständigheter som enligt 29 kap. påverkar straffvärdet i förmild- rande riktning fann dock tingsrätten att fängelsestraffet skulle begränsas till och . Påföljden bestämdes till fängelse med hänvisning till pre- sumtionen att ett fängelsestraff ska dömas ut om brottsligheten har ett straff- värde som motsvarar eller överstiger fängelse. Sedan AA överklagat tingsrättens dom beslutade att inhämta ytterligare ett yttrande från frivården avseende förutsättningarna för kontrakts- vård. lämnade frivården sitt tredje yttrande gällande AA. Av yttrandet till hovrätten framgår bl.a. följande: Frivården har utrett förutsättningarna för ett förslag på skyddstillsyn med särskild behandlingsplan, så kallad kontraktsvård. AA:s vårdbehov bedöms kunna tillgodoses genom öppenvårdsinsatser avseende psykisk ohälsa och spelmissbruk. [– – –] Sammantaget bedöms den relevanta insat- sen som jämförelsevis mindre ingripande. De nu aktuella brotten har ett straffvärde, bedömt utifrån tingsrättens dom, som överskrider vad som nor- malt anses vara den övre gränsen för när kontraktsvård kan komma ifråga som påföljdsalternativ. Mot bakgrund av detta har frivården beslutat att av- sluta kontraktsvårdsutredningen utan förslag på behandlingsplan. Av frivårdens utredning framgår bl.a. att det behandlingshem med särskild in- riktning mot spelmissbruk som AA tidigare hade besökt hade lagt ned sin verk- samhet. De mest kvalificerade insatserna mot spelmissbruk erbjöds vid tid- punkten för yttrandet i stället inom ramen för öppenvård. Vidare framgår att frivården varit i kontakt med i AA:s hem- kommun för att utröna förutsättningarna för samverkan kring kontraktsvård. Mot bakgrund av frivårdens inställning i påföljdsfrågan redogjordes dock inte närmare för vad som framkommit. I en dom bestämde påföljden till skyddstillsyn förenad med fängelse . I påföljdsdelen redogjorde hovrätten för innehållet i frivårdens yttrande. Hovrätten ansåg att straffvärdet motsvarade fängelse och , efter beaktande av vissa förmild- rande omständigheter. Hovrätten konstaterade vidare att AA hade ett påtagligt vårdbehov men att en skyddstillsyn med en särskild föreskrift om vård inte kunde anses vara en tillräckligt ingripande påföljd med hänsyn till gärningens K R I M I N A L V Å R D Enligt hovrätten gjorde inte straffvärdet i sig att det var uteslutet att döma till skyddstillsyn förenad med en särskild behandlingsplan. Hovrätten konstaterade dock att det saknades möjlighet att döma AA till skyddstillsyn med särskild behandlingsplan eftersom frivården inte hade föreslagit någon så- dan. I en anmälan som kom in till JO klagade på nytt på Kri- minalvårdens, frivården , handläggning av personutredningen gäl- lande honom. Han anförde i huvudsak följande: Fram till dess att JO uttalade kritik mot Kriminalvården vidhöll myndig- heten att inga fel hade begåtts och att myndighetens bedömning – att han inte var i behov av en så ingripande behandling som placering på behandlingshem –stod fast. Den tredje personutredningen, som begärdes av , skiljer sig från de två tidigare bl.a. på det sättet att frivården i det tredje yttrandet ansåg att han hade ett påtagligt vårdbehov. Han ifrågasätter Kriminalvårdens hantering av honom och hans ärende som helhet. Avsaknaden av en ekonomisk ansvarsförbindelse beror på att Kriminal- vården valt att avbryta utredningen. Han ifrågasätter också att frivården, som skäl för att avbryta den utredning hovrätten begärt, hänvisar till tingsrättens bedömning av gärningens straffvärde. Detta särskilt eftersom Kriminalvården gjort en ”kovändning” avseende hans vårdbehov. dom i mål B 10336-13 samt den personutredning och det yttrande avseende AA som frivården lämnat till hovrätten i målet begärdes in och granskades. Muntliga upplysningar inhämtades från frivården . Vid telefon- samtal med frivårdsinspektören framkom följande: Utöver det som framgår av den utredning och det yttrande som lämnats till finns det inte någon dokumentation kvar i ärendet. Han förde noggranna anteckningar när han hade kontakt med so- cialtjänsten men dessa anteckningar har gallrats. Därefter begärde JO att Kriminalvården skulle yttra sig över orsakerna till att den s.k. kontraktsvårdsutredning som hade begärt avseende AA avbröts utan att frivården föreslog någon behandlingsplan. Vidare begärde JO att Kriminalvården skulle redogöra för hur muntliga kontakter som frivården tar under en personutredning med exempelvis dokumenteras och hur rutinerna för gallring av sådana uppgifter ser ut. I sitt remissvar anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom enhetschefen , följande: K R I M I N A L V Å R D Uppgifter har inhämtats från frivården samt från huvudkontoret, avdelningen för frivård. Information har vidare inhämtats från Kriminal- vårdens klientadministrativa system och . Genom utredningen har sammanfattningsvis följande kommit fram: Frivården har utrett möjligheterna till behandling utifrån vad som bedömts som ett allvarligt spelmissbruk. till det vårdbehov som fram- kommit vid den aktuella personutredningen, övervägde frivården institu- tionsvård. Då den enda vårdgivare som erbjudit kvalificerad behandling för spelmissbruk hade lagt ner sin verksamhet återstod att söka öppenvårdsal- ternativ. Av personutredningen framgår att personens allmänna situation då bedömdes vara så pass stabil att hans vårdbehov sammantaget bedömdes kunna tillgodoses genom öppenvårdsinsatser. Efter en uttömmande utred- ning av tillgängliga insatser kvarstod Kriminalvårdens egna spelprogram i kombination med kontrollerad behandling av hans bipolära sjukdom, inklusive medicinering, därtill fullständig nykterhet under över- vakningsåret som det enda tillgängliga och relevanta alternativet. Samman- taget bedömdes den relevanta insatsen som jämförelsevis mindre ingri- pande. De insatser som enligt personutredningen skulle krävas är kontrollerad behandling av AA:s bipolära sjukdom, inklusive medicinering, i samverkan med den psykiatriska vården, därtill fullständig nykterhet under övervak- ningsåret samt medverkan i Kriminalvårdens grupprogram med inriktning mot spelmissbruk. Det senare består av åtta möten om vardera , alltså sammanlagt . Insatsen bedömdes inte som tillräckligt in- gripande med tanke på längden på det straff som AA dömts till av tingsrät- ten. Dessutom bedömdes att de aktuella brotten har ett straffvärde som, ut- ifrån tingsrättens dom, överskrider vad som normalt anses vara den övre gränsen för när kontraktsvård kan komma i fråga som påföljdsalternativ (se Högsta domstolens avgörande i NJA 2006 s. 212). Frivården beslutade där- för att avsluta kontraktvårdsutredningen utan förslag på behandlingsåtgärd. Uppgifter som inhämtas under utredningen dokumenteras och gallras på följande sätt. De uppgifter som bedöms behöva framgå till domstolen do- kumenteras i yttrandet. I kontraktsvårdsutredningar som inte utmynnat i ett förslag om kontraktsvård loggas inte hur och när samtliga kontakter tagits. När dom/domsbevis inkommer till frivården gallras personutrednings- mappen och med det gallras de eventuella noteringar som frivårdens utre- dare gjort som stöd för minnet. Om en person döms till en kriminalvårdspå- följd bifogas personutredningen i befintlig eller nyskapad journal. Dokumentation av muntliga kontakter Vid personutredning ska registeruppgifter från socialnämnden alltid inhäm- tas. Av registeruppgifter framgår om aktuell klient är, eller har varit, aktuell för utredningar och/eller insatser vid . När utredningen visar att det finns behov av vård eller behandling mot miss- bruk/beroende ska samråd med socialnämnden ske . Det gäller särskilt vid bedömningen av förutsättningarna för kontraktsvård. Syftet med att inhämta registeruppgifter och referensuppgifter är att få ett så komplett underlag för utredningen som möjligt för att därigenom kunna vitsorda eller vederlägga den misstänktes egen berättelse. Uppgifterna från såväl som från andra referenser ska dokumenteras i yttrandet till domstolen. I fråga om uppgifter som inte utgör registeruppgifter ska K R I M I N A L V Å R D socialsekreterare eller annan uppgiftslämnare dokumenteras med namn och övriga kontaktuppgifter. generella vård- och kostnadsansvar för missbrukare m.fl. gör det angeläget att vårdbehov, behandlingsinsatser och kostnader bedöms i samråd mellan Kriminalvården och . ska där- för i normalfallet vara delaktig i utredningen och i val av vårdgivare. Un- dantag kan göras om klienten inte tidigare varit aktuell inom och det inte är aktuellt att ska betala vare sig sluten eller even- tuellt efterföljande öppenvård efter alternativstraffets slut.