frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — Kriminalvården har framhållit att utgångspunkten är att samtliga anstalter som tar emot kvinnliga intagna kan hantera medföljande spädbarn och att pla- ceringssektionen i den utsträckning det är möjligt tar hänsyn till vad som geo- grafiskt är den mest lämpliga placeringen för att underlätta kontakter med so- cialtjänst och andra sociala nätverk i fråga om bl.a. omvårdnad och frigivnings- planering. framgår det av remissvaret att placeringssektionen inte alltid känner till att den som ska verkställa ett fängelsestraff vill ta med sig sitt spädbarn och att närhetsprincipen numera har en underordnad roll vid beslut om placering. Vid inspektionen av placeringssektionen note- rades vidare att det i beslut om placering som regel inte nämns när en dömd 42United Nations’ Rules for the Treatment of Women Prisoners and Non-Custodial Measures for Women Offenders (the Rules), Resolution 65/229, antagen av FN:s generalför- samling . K R I M I N A L V Å R D kvinna har ett spädbarn eller är i senare delen av en graviditet. Dessa omstän- digheter påverkar enligt vad som kommit fram inte heller den säkerhetsbedöm- ning som görs av den intagna. För mig framstår det som självklart att det förhållandet att en kvinna har ett spädbarn eller är gravid ska beaktas redan vid bedömningen av lämplig an- staltsplacering. En sådan omständighet har stor påverkan på en kvinnas situa- tion och måste därför vara en väsentlig del av den risk- och behovsbedömning som görs inför placeringen i anstalt. Jag är kritisk till att så inte har varit fallet inom . Jag anser att det är nödvändigt att Kriminalvården ändrar sina rutiner för placering av gravida intagna och intagna med medföljande barn för att få till stånd en bättre planering i ett tidigare skede. Huruvida en kvinna är gravid eller har ett spädbarn måste utredas initialt i alla placeringsärenden. I de fall det är aktuellt att begära in ett yttrande från socialnämnden bör det göras redan under placeringsutredningen. Placeringssektionen bör även ha ett nära samarbete med anstalterna så att frågan om medföljande barn kan hanteras redan i samband med placeringsbeslutet. Kriminalvården har i remissvaret anfört att det ofta finns en osäkerhet kring vilka aspekter socialnämnden har beaktat i sitt ytt- rande. Jag vill därför påminna om att Kriminalvården har en egen utrednings- skyldighet och ett ansvar för beslutet att tillåta en intagen att ha sitt spädbarn hos sig i anstalt. yttrande är en del av Kriminalvårdens be- slutsunderlag, och eventuella oklarheter måste självklart redas ut innan ett be- slut fattas. Under placering i anstalt Av remissvaret framgår det att Kriminalvårdens anstalter inte har några särskilt anpassade platser för gravida intagna och intagna med medföljande barn utan att myndigheten försöker placera dessa intagna på lugnare avdelningar och i större bostadsrum. Utredningen har vidare visat att dessa intagna sprids ut på samtliga anstalter som tar emot kvinnor och att anstalternas fysiska miljö i många fall inte kan tillgodose barnens behov av utveckling och stimulans. Hit- tills har 8 kvinnliga intagna i anstalt haft medföljande barn och åtminstone 15 intagna i anstalt varit gravida. De intagna med medföljande barn har varit placerade i anstalterna , , Färingsö och Sagsjön.43 Kvinnor med medföljande barn i anstalt är en grupp intagna som har speci- ella förutsättningar och behov. Kriminalvården har anfört att anstaltsmiljön i många fall är olämplig för ett litet barn och att möjligheten för intagna att ta med sitt barn bör användas restriktivt. Nuvarande lagstiftning innebär dock en möjlighet för en intagen att ha sitt spädbarn hos sig, och det finns situationer där det anses vara till ett barns bästa att följa med sin förälder under verkstäl- ligheten. Det måste därför vara Kriminalvårdens uppgift att så långt som möj- ligt försöka skapa en lämplig miljö för dessa barn och deras föräldrar, bl.a. ge- nom att anpassa miljön i de anstalter som tar emot barn. Det är olyckligt om ett 43Uppgifter inhämtade från samtliga kvinnoanstalter . K R I M I N A L V Å R D barns möjligheter att följa med sin förälder under verkställigheten går förlorade på grund av brister i den fysiska miljö som Kriminalvården tillhandahåller. Kriminalvården har i andra sammanhang visat att det går att skapa anpas- sade anstaltsplatser. Myndigheten har t.ex. många olika typer av specialplatser för att möta främst manliga intagnas skiftande behov av omvårdnad och skydd. Jag utreder inom ramen för ett annat initiativärende bl.a. orsa- kerna till att Kriminalvården inte erbjuder kvinnliga intagna samma utbud av specialplatser som manliga intagna och de konsekvenser detta får för möjlig- heten till differentiering av kvinnliga intagna (dnr 1087-2016). Mot denna bakgrund anser jag att Kriminalvården bör överväga att inrätta anpassade platser för intagna kvinnor med medföljande barn på särskilda an- stalter, där såväl de intagnas som barnens behov kan tillgodoses bättre. Jag är medveten om att det låga antalet intagna med medföljande barn, anstalternas säkerhetsklassning och ett beaktande av närhetsprincipen kan påverka förut- sättningarna för sådana platser. Att samla dessa intagna och deras barn på se- parata familjeavdelningar skulle dock inte bara gagna barnens behov av ut- veckling och stimulans utan även underlätta Kriminalvårdens arbete med an- passade hjälp- och stödinsatser. Det skulle också bli lättare för myndigheten att se till att den personal som hanterar de intagna och deras barn har nödvändig utbildning och kompetens samt att behovet av barnpassning kan tillgodoses. När det gäller gravida intagna har utredningen visat att det inom Kriminalvår- den saknas enhetliga rutiner för läkarbesök och förlossningsplanering samt att gravida intagna ofta inte får tillräcklig information om de arrangemang som planeras. Jag har varit kritisk mot att Kriminalvårdens riskbedömningar i samband med transporter till sjukvårdsinrättningar för bl.a. gravida intagna inte i tillräcklig utsträckning har gjorts utifrån individuella och aktuella fak- torer, utan snarare grundats på standardiserade säkerhetsbedömningar (se mitt beslut , dnr 1088-2016). Jag har förståelse för att det finns säkerhetsaspekter som kan motivera att en intagen inte i förväg får reda på alla transporttekniska detaljer inför mödravård och förlossning. Det som enligt min mening är viktigt är dock att anstalterna före beräknad förlossning gör en intern planering i samråd med den aktuella förlossningskliniken. Planeringen bör bl.a. innefatta hur transporten till sjukhuset ska gå till, hur anstalten ska garantera att personal finns i bered- skap, hur kontakterna med sjukvården ska hanteras och hur tillsynen bör gå till under själva förlossningen. Vidare är det viktigt att den gravida intagna under- rättas om att anstalten har en detaljerad planering för vad som ska hända när förlossningen sätter igång och att hon får så mycket information som är möjligt om den planeringen. Jag vill även i det här sammanhanget betona att det måste göras en nyanse- rad och individuell bedömning i varje enskilt fall av vilka säkerhetsarrange- mang som är nödvändiga. Vid den proportionalitetsbedömningen bör såväl den gravida kvinnans medicinska behov som hennes behov av planering och infor- mation ges stor vikt. K R I M I N A L V Å R D Intagna med medföljande barn När det gäller innehållet i verkställigheten har Kriminalvården anfört att myn- digheten erbjuder flera föräldrastödjande insatser i form av bl.a. föräldrautbild- ning som även erbjuds föräldrar med medföljande barn i anstalt. framgår det av remissvaret att intagna med medföljande barn enligt normalise- ringsprincipen är föräldralediga under verkställigheten, vilket påverkar deras möjligheter att delta i sysselsättning eller andra program. Jag är medveten om att Kriminalvårdens ansvar för att tillgodose de intagnas behov av vård- och stödinsatser delvis begränsas av den s.k. normaliserings- principen. Denna princip innebär att det är de ordinarie myndigheterna som i första hand ansvarar för de intagnas behov av t.ex. sysselsättningsfrämjande åtgärder och hälso- och sjukvård även under en verkställighet (se bl.a. prop. 2009/10:135 s. 64). Normaliseringsprincipen utesluter dock inte särlösningar i vissa fall. Kriminalvården bedriver t.ex. både utbild- ningar och behandlingsprogram i egen regi inom ramen för innehållet i verk- ställigheten. Jag vill även framhålla att föräldralediga kvinnor ute i samhället har helt andra möjligheter att ordna avlastning och barnpassning samt att det även ofta erbjuds föräldrastödjande insatser i form av bl.a. öppen förskola. Vi- dare erbjuds de flesta barn förskoleplats från (se 8 kap. 5 och 6 §§ skollagen [2010:800]). För att intagna med medföljande barn i anstalt ska ha en bättre chans att klara att återanpassa sig i samhället efter att de har avtjänat sitt straff krävs tillgång till fungerande behandlings- och stödinsatser. Inom finns flera lämpliga behandlingsinsatser. Enligt min mening är det rimligt att kräva att Kriminalvården hittar lösningar för att möjliggöra deltag- ande i sådana insatser för det fåtal intagna kvinnor som det rör sig om. Det synsättet stämmer enligt min uppfattning väl överens såväl med Kriminalvår- dens uppdrag och vision som med internationella rekommendationer om att anstalter ska ordna barnpassning så att kvinnliga intagna kan delta i aktiviteter och återfallsförebyggande program. Mot den bakgrunden anser jag att intagna kvinnor med medföljande barn inte kan vara hänvisade till att bara vara föräldralediga under sin verkställighet. Kriminalvården måste i stället se över sina arbetsformer och utveckla samar- betet med berörda myndigheter och externa aktörer för att kunna erbjuda även dessa intagna ett godtagbart verkställighetsinnehåll utöver föräldraledighet. Medföljande barn och manliga intagna Bestämmelsen i fängelselagen om möjligheten att ta med spädbarn i anstalt är könsneutral. De anstalter som tar emot manliga intagna saknar efter vad som framkommit kunskap om och erfarenhet av dessa frågor. Kriminalvården bör i sitt fortsatta arbete förbereda sig på frågan om manliga intagna med medfölj- ande barn så att myndigheten kan hantera en sådan situation när den blir aktuell. K R I M I N A L V Å R D Kriminalvårdens fortsatta arbete med dessa frågor Utredningen i det här ärendet har visat att det finns stora brister hos Kriminal- vården när det gäller myndighetens arbete med intagna med medföljande barn samt gravida intagna i anstalt. Av remissvaret framgår det att Kriminalvården har initierat en översyn av myndighetens styrande dokument i fråga om medföljande barn och gravida in- tagna för att säkerställa att barnets bästa tillgodoses på såväl kort som lång sikt. Kriminalvården avser att i samma syfte även försöka utveckla formerna för samverkan med Kommuner och Landsting samt i frå- gor som rör medföljande barn. Jag välkomnar den översyn som Kriminalvården har initierat. Det är viktigt att Kriminalvården i arbetet med dessa frågor inte bara strävar efter att säker- ställa barnens bästa utan även tydliggör och uppmärksammar de intagnas be- hov. Kriminalvården måste utveckla sitt samarbete med , som en- ligt socialtjänstlagen har ett särskilt ansvar för barn som riskerar att fara illa. Myndigheten måste även avsätta egna resurser till arbetet med gravida intagna och intagna med medföljande barn för att säkerställa en rättssäker och enhetlig verksamhet som tillgodoser såväl barnens som de intagnas behov. Kriminalvården har sammantaget påbörjat ett mycket viktigt arbete för att komma till rätta med de beskrivna bristerna. Det rör sig om angelägna åtgärder som måste prioriteras. Jag avser att följa upp dessa frågor, och Kriminalvården uppmanas att redovisa resultatet av myndighetens översyn till mig. Underlåtenhet att informera en intagen om kameraövervakning och bristfällig dokumentation av övervakningen (Dnr 1365-2016) Beslutet i korthet: Anstalten fattade beslut om kameraövervakning av ett avskildhetsrum där anmälaren var placerad. Av utredningen framgår att anmälaren inte underrättades om beslutet. I sitt beslut kritiserar JO an- stalten för att anmälaren inte underrättats om att hon övervakades med ka- mera. Att det fanns en skylt med upplysning om att kameraövervakning kan ske på avskildhetsavdelningen är enligt JO:s mening inte tillräckligt. JO kri- tiserar också ha brustit i sin dokumentation av kameraöver- vakningen. Anstalten dokumenterade kameraövervak- ning respektive inspelning beslutades. Det finns däremot inte någon doku- mentation när det gäller upphörandet av dessa åtgärder. I en anmälan som kom in till JO klagade på att hon över- vakats med kamera i anstalten när hon var placerad i avskildhet. Hon anförde i huvudsak följande: K R I M I N A L V Å R D den 2–var hon placerad i avskildhet med stöd av 6 kap. 7 § fängelselagen (2010:610). Vid ett samtal med en kriminal- vårdare fick hon information om att hon varit övervakad med kamera dygnet runt hon varit avskildhetsplacerad. Hon fick aldrig veta anstaltens motivering till att hon övervakades med kamera. Hon fick inte heller något beslut om att denna åtgärd vidtogs mot henne. Hon anser att övervakningsåtgärden var oproportionerlig. JO begärde att få anstaltens dokumentation av kameraövervakningen av AA och uppgift om huruvida hon upplysts om åtgärden. Anstalten skickade besluten om att placera AA i avskildhet och upplyste JO om att det inte fanns någon dokumentation som visade att AA informerats om att en kamera med inspelning var igång. Därefter begärde JO att Kriminalvården skulle yttra sig över det som AA anfört i sin anmälan. Kriminalvården skulle också redogöra för sin syn på om och hur en intagen ska underrättas om kameraövervakning under placering i avskildhet. I sitt remissvar anförde Kriminalvårdens huvudkontor, genom sektionschef , följande: Utredning har inhämtats från anstalten . Genom utredningen har sam- manfattningsvis följande framkommit: AAplacerades i avskildhet med stöd av 6 kap. 5 § fängelselagen (2010:610, FäL) efter beslut av vakthavande befäl. Detta ef- ter att en våldsincident inträffade vid avdelningarna A och B där ett flertal intagna var inblandade. hamnade AA i en ordväxling med personal varpå hon började sparka och slå i väggarna och i dörren. AA fortsatte detta beteende under och i kontakterna med personalen kastade hon ur sig olika okvädesord. På grund av fortsatt aggressivitet och utåtagerande beteende från AA:s sida beslutade vakthav- ande befäl att övervakningskameran i obser- vationscellen skulle aktiveras. Beslutet om åtgärden dokumenterades i form av en anteckning i det klientadministrativa systemet (KVR). AA blev inte underrättad om åtgärden. beslutades att AA skulle vara fortsatt placerad i avskildhet enligt 6 kap. 7 § första stycket 2 FäL. Beslutet motiverades med att det framkommit att AA varit inblandad och aktiv i våldsincidenten och tilldelat medintagen slag. Anstalten bedömde att det förelåg fara för AA:s eller an- nan intagens säkerhet till liv eller hälsa och att det var nödvändigt att hon hölls avskild från övriga intagna. initierade anstalten ett ärende om omplacering av AA till annan anstalt med hänsyn till konstellationen på anstalten och då inre differentiering inte bedömdes vara möjlig. AA lugnade sig något under placeringen i avskildhet, men återupptog sitt aggressiva beteende och utåtagerande sätt när personalen konfronterat henne med att hon klottrat på väggarna med den penna hon haft i cellen. K R I M I N A L V Å R D AAskrek nya okvädesord mot personalen samt slog och sparkade på väg- gar och dörrar. Vakthavande befäl beslutade att kamera med inspelning skulle sättas igång. Av anteckning framgår att beslutet togs på grund av att AA uppvisat mycket dåligt uppförande samt var aggressiv och utåtagerande. AA blev inte underrättad om beslutet. Dagen därpå uppmärksammade personalen att AA med något, troligen snus, klottrat på väggen i observationscellen. Hon fick då byta till en an- gränsande cell. När dörren stängdes började hon återigen banka och sparka. Vakthavande befäl beslutade återigen att kameraövervakning skulle ske, vilket antecknades i KVR. AA blev inte underrättad om beslutet. Anstalten beslutade att häva av- skildhetsplaceringen i samband med att AA förflyttades till anstalten Hin- seberg. Det framgår endast av dokumentationen under placeringen i av- skildhet när kameraövervakning respektive inspelning beslutades. Det framgår inte om eller när kameraövervakningen under avskildhetsplace- ringen upphörde. Åtgärden har dock inte pågått under hela avskildhetspe- rioden. I direkt anslutning till dörrarna in till observationscellerna finns en tydlig upplysning på uppsatta skyltar om att kameraövervakning kan ske. Över- vakningskamerorna i observationscellerna aktiveras inte förrän den perso- nal som tjänstgör i centralvakten aktiverar kameran via en manöverpanel. Personal måste även aktivera inspelningsfunktionen om inspelat material ska lagras. Inspelat material kan lagras i och därefter spelas materialet över. Övervakningsbilderna presenteras i en monitor som finns placerad i centralvakten. Monitorn är placerad på ett sådant sätt att bilder från observationscellen endast kan ses av den personal som finns i central- vakten och som har till uppgift att sköta övervakningen. Av anstaltens instruktion för personal om kameror i OBS-rum framgår bl.a. att kamerorna kan användas för att få rörlig bild utan inspelning eller rörlig bild med inspelning. Rörlig bild utan inspelning eller med inspelning ska föregås av beslut från lägst vakthavande befäl. Beslutet ska vara indi- viduellt för den klient som är placerad i avskildhet och vara en del av av- skildhetsbeslutet. Enligt 1 kap. 4 § FäL ska varje intagen bemötas med respekt för sitt män- niskovärde och med förståelse för de särskilda svårigheter som är förenade med frihetsberövandet. I 1 kap. 6 § andra stycket FäL anges att en kontroll- eller tvångsåtgärd endast får användas om den står i rimlig proportion till syftet med åtgärden. Om en mindre ingripande åtgärd är tillräcklig ska den användas. Av 22 § kameraövervakningslagen (2013:460) framgår att kameraöver- vakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde får bedrivas om den som ska övervakas har samtyckt till övervakningen. Den övervakade har rätt att när som helst återkalla samtycket. Ytterligare övervakning av ho- nom eller henne får därefter inte ske. Av 23 § samma lag framgår att kameraövervakning av en plats dit all- mänheten inte har tillträde får bedrivas utan samtycke om 1.övervakningen behövs för att förebygga, avslöja eller utreda brott, för- hindra olyckor eller andra berättigade ändamål, och 2.övervakningsintresset väger tyngre än den enskildes intresse av att inte bli övervakad, med särskilt beaktande av hur övervakningen ska utfö- ras, om teknik som främjar skyddet av den enskildes personliga integri- tet används och vilket område som ska övervakas. Av 24 § samma lag framgår att den som bedriver kameraövervakning av en plats dit allmänheten inte har tillträde ska se till att K R I M I N A L V Å R D 1.övervakningen sker endast för särskilda och berättigade ändamål, 2.ändamålen med övervakningen dokumenteras, och 3.övervakningen inte sker i större omfattning än vad som behövs för att tillgodose ändamålen med övervakningen. I kameraövervakningslagen finns bestämmelser om kameraövervakning. De flesta av bestämmelserna i lagen gäller dock inte om man avser över- vaka platser som inte är fritt upplåtna för allmänheten. Sådan övervakning är tillåten antingen om den som ska övervakas lämnar sitt samtycke till övervakningen eller att övervakning sker efter att den s.k. överviktsprinci- pen tillämpats. Överviktsprincipen innebär att kameraövervakningen är till- låten om övervakningsintresset, som till exempel kan vara att förebygga, utreda och avslöja brott eller förhindra olyckor, väger tyngre än den enskil- des intresse av att inte bli övervakad. Den i ärendet aktuella kameraöver- vakningen är inte av det slaget att det krävs tillstånd eller anmälan enligt kameraövervakningslagen. Syftet med kameraövervakningen i bostadsrummen på avskildhetsav- delningen vid anstalten är bl.a. att försäkra sig om den intagnes egen säkerhet och att snabbt kunna ingripa vid självskadande beteenden. Genom kamerorna finns också möjlighet att skydda den intagne mot otillbörliga åtgärder, liksom möjlighet att skydda personal mot anklagelser om över- grepp eller annat missbruk. Kameraövervakningen kan även utgöra ett extra skydd för den personal som ska öppna dörrarna till observationscellerna. Enligt anstalten sker kameraövervakning restriktivt och efter en be- dömning i det enskilda fallet. I första hand ska den intagne övervakas på annat och mindre ingripande sätt. Anstalten har för att understryka detta tagit fram en instruktion för personal vilken bl.a. anger att beslut om kame- raövervakning meddelas av lägst vakthavande befäl. Övervakningsbilderna kan endast ses av den personal som tjänstgör i centralvakten och som har till uppgift att sköta övervakningen. Av utredningen framgår att AA från och till under placeringen i avskild- het uppträdde på ett aggressivt och utåtagerande sätt. Det fanns enligt an- staltens bedömning en överhängande risk för att AA:s uppträdande ytterli- gare skulle kunna accelerera med risk för att hon bl.a. skulle komma till skada eller utsätta personal för fara. Besluten om kameraövervakning fram- står därför som rimliga och proportionerliga. Däremot kan Kriminalvården konstatera att AA borde ha underrättats om att det fattats beslutat om ka- meraövervakning för att säkerställa att hon kände till att hon övervakades oberoende av att det finns uppsatt en tydlig upplysning om att kameraöver- vakning kan ske på avdelningen. Det kan också konstateras att anstalten i aktuellt fall inte följt den instruktion för personal som finns framtagen. Av dokumentationen borde även framgå när kameraövervakningen respektive inspelningen upphörde för att i efterhand kunna redogöra för under vilka tidsperioder åtgärden vidtagits. AA gavs tillfälle att kommentera remissvaret. I ett beslut anförde chefsJO följande. Kriminalvården har i sitt remissvar redogjort för flera bestämmelser som har betydelse i ärendet. För egen del finner jag skäl att peka på upplysningsskyl- digheten enligt 25 § kameraövervakningslagen (2013:460). Enligt nämnda be- stämmelse ska upplysning om kameraövervakning lämnas genom tydlig skylt- ning eller på något annat verksamt sätt. K R I M I N A L V Å R D Jag vill också framhålla Kriminalvårdens dokumentationsskyldighet. Enligt 5 § fängelseförordningen (2010:2010) ska det föras en journal för varje intagen. I journalen ska den intagnes verkställighet dokumenteras. Det ska framgå vem som har dokumenterat en viss uppgift och när det gjordes. Närmare föreskrifter om journalföring finns i 14 kap. Kriminalvårdens fö- reskrifter och allmänna råd för fängelse, KVFS 2011:1 (fängelseföreskrifterna). I 14 kap. 1 § fängelseföreskrifterna föreskrivs att dokumentationen i journalen ska omfatta alla beslut som har fattats, viktiga händelser under verkställigheten och väsentliga uppgifter om vidtagna eller planerade åtgärder som rör den in- tagne. Även uppgifter om omständigheter i övrigt som är av betydelse för verk- ställigheten ska dokumenteras. Dokumentationen ska ske . Som Kriminalvården anfört är den i ärendet aktuella kameraövervakningen inte av det slaget att det krävs tillstånd eller anmälan enligt kameraövervakningsla- gen. Det är i stället den som bedriver kameraövervakningen som ansvarar för att den är laglig. Lagstöd för att bedriva kameraövervakning på platser dit all- mänheten inte har tillträde finns i 22 och 23 §§ kameraövervakningslagen. Som Kriminalvården redogjort för är sådan övervakning tillåten om den som ska övervakas lämnar sitt samtycke till övervakningen eller om övervakning sker med stöd av den s.k. överviktsprincipen.