frsrdg · H604JO1 · 2018-11-14 00:00:00 — Jag förutsätter att nämnden i sitt fortsatta beslutsfattande beaktar den kritik som jag fört fram i detta beslut. Mot bakgrund av det som kommit fram skickar jag en kopia av beslutet till Inspektionen för vård och omsorg. Vad AA fört fram i övrigt ger inte anledning till något uttalande från min sida. S O C I A L T J Ä N S T En socialnämnd har i ett ärende om bistånd till boende inte beaktat barnperspektivet (Dnr 1126-2017) Beslutet i korthet: I ett beslut som gällde bistånd till boende ställde social- nämnden som villkor för rätten till bistånd att den enskilde skulle göra allt hon kunde för att hitta en egen bostad i hela landet. Biståndstagaren hade vårdnaden om två barn som bodde växelvis hos henne och fadern till barnen. När åtgärder rör barn ska socialnämnden särskilt beakta barnets bästa, det s.k. barnperspektivet (1 kap. 2 § SoL). I en utredning som rör bistånd till en vuxen som också är förälder ska socialnämnden utreda vilka följder som ett beslut får ur ett barnperspektiv. De överväganden som socialnämnden gör ska redovisas i underlaget för be- slutet. Det är uppenbart att barnen i detta fall skulle påverkas av om den enskilde skulle behöva flytta till en bostad långt ifrån fadern. JO konstaterar att ut- redningen som låg till grund för nämndens beslut om bistånd inte innehöll några överväganden av om och på vilket sätt beslutet skulle kunna påverka barnens situation. får kritik för att den inte beaktade barn- perspektivet i ärendet. I en anmälan till JO klagade på i . Hon uppgav bl.a. följande: beviljade henne bistånd i form av ett andrahandskontrakt. Beslutet var tidsbegränsat. Som en förutsättning för att hon skulle få biståndet krävde att hon skulle göra allt hon kunde för att hitta en egen bostad i hela landet. skulle hon lämna in en lista på minst 20 bostäder som hon hade sökt. Hon har två barn som bor växel- vis hos henne och barnens far. Fadern är bosatt i . Hon kan inte uppfylla de villkor som ställde upp. Till sin anmälan fogade AA bl.a. socialnämndens beslut och utredningen som låg till grund för beslutet om bistånd. Beslutet hade i aktuell del följande lydelse: Biståndet beviljas under förutsättning att AA göra allt hon kan för att hitta en egen bostad i hela landet. Hon ska lämna in en lista på minst 20 sökta bostäder till handläggare. JO begärde att i skulle yttra sig över det som AA framförde i sin anmälan. Yttrandet skulle särskilt belysa hur nämnden hade beaktat det s.k. barnperspektivet vid handläggningen av ärendet. I ett yttrande anförde nämnden bl.a. följande: S O C I A L T J Ä N S T AAbeviljades 160801 ett tillfälligt andrahandskontrakt av i efter att ha bott på vandrarhem . Andrahandskontraktet förlängdes 170202-170802 under förutsättning att AA gör allt hon kan för att finna en egen bostad i hela landet och lämna in en lista på minst 20 sökta bostäder till handläggare. Begäran om yttrande inkommer från JO gällande AA:s anmälan till JO. AA framför i sin anmälan, genom juristbyrån , att hon omöjli- gen kan uppfylla de villkor som ställer vad gäller att söka bostäder i hela landet. AA framför vidare att den andrahandshyra som godkänner är för låg för en andrahandslägenhet i . AA uttrycker i sin anmälan att hon finner det kränkande att behöva arbeta med skrivarbeten och eftersökande av bostäder utan att det finns någon me- ning. AA har synpunkter på att ingen besvärshänvisning lämnades vid be- slutet 170202-170802 som avser förlängt andrahandskontrakt. beslutade 160801 att bevilja AA bistånd i form av tecknande av andrahandskontrakt efter att AA bott på olika vandrar- hem tillsammans med sina barn. har ingen skyldighet att ordna andrahandskontrakt till bostadslösa, men hänsyn togs i detta fall till barnper- spektivet varför ett tillfälligt kontrakt i taget beviljades. Be- slut fattades om förlängning av andrahandskontraktet med beslutsperioden 170202-170802. Då beslutet är gynnande lämnades ingen be- svärshänvisning. beviljar andrahandskontrakt ytterst restriktivt och kon- trakten är alltid tillfälliga. Målet är att den enskilde ska hitta en egen bostad . Det är den enskilde och inte som i första hand är ansvarig för att lösa boendesituationen för sig själv och eventuella barn. För personer som har beviljats tillfälliga andrahandskontrakt ställs kravet att de ska göra allt i sin makt för att ordna en egen bostad och regelbun- det redovisa söka bostäder. Förståelse finns för önskan att inte behöva flytta från området man bor i. har dock till- godosett AA:s bostadsförsörjning, först genom ekonomiskt bistånd till kostnaden för vandrarhem och sedan 160801 genom att bevilja tillfälligt andrahandskontrakt. kan inte erbjuda AA möjlighet att skräd- darsy hur biståndet från ska utformas. insatser ges inte villkorslöst utan krav ställs vid tillfäl- liga andrahandskontrakt på att man söka andra bostäder brett och i hela landet. Dock individanpassas kraven och kan se att det i detta ärende, med hänsyn till barnperspektivet, är mer lämpligt att kräva av AA att hon söker bostäder inom . Inom finns goda kom- munikationer vilket underlättar kontakten med den andre föräldern samt resa till förskola och skola. Ett nytt beslut där de reviderade kraven framkommer har skickats till AA. Även vid ekonomiskt bistånd ställs krav på motpresta- tion och biståndet beviljas endast om behovet inte kan tillgodoses på annat sätt. Riktmärket för vilken hyra som anses skälig för enskild som mottar ekonomiskt bistånd grundar sig på vad en låginkomsttagare på orten kan ha råd med. För en vuxen med 1-2 barn har godkänt en andra- handshyra på , vilket av har bedömts vara en marknadsmässig hyra. AA fick tillfälle att kommentera remissvaret. I ett beslut anförde JO följande. S O C I A L T J Ä N S T Den som inte själv kan tillgodose sina behov eller kan få dem tillgodosedda på något annat sätt har rätt till bistånd av försörjning och för sin livsföring i övrigt. Den enskilde ska genom biståndet tillförsäkras en skälig levnadsnivå. Biståndet ska utformas så att det stärker hans eller hennes möjligheter att leva ett självständigt liv (4 kap. 1 § socialtjänstlagen [2001:253], SoL). insatser för den enskilde ska utformas och genomföras till- sammans med honom eller henne (3 kap. 5 § SoL). När åtgärder rör barn ska socialnämnden särskilt beakta barnets bästa, det s.k. barnperspektivet (1 kap. 2 § SoL). Att barnets intressen särskilt ska beaktas innebär inte att barnets bästa alltid ska vara avgörande för de beslut som fattas. Barnperspektivet kan nämligen stå i strid med andra intressen. Inför ett beslut ska dock socialnämnden analysera och väga olika alternativ till lösningar mot varandra. Barnets bästa ska därför alltid beaktas, utredas och redovisas (se prop. 1996/97:124 s. 99 f. och JO 2006/07 s. 281, dnr 2886-2005). I en utredning som rör bistånd till en vuxen som också är förälder ska soci- alnämnden alltså utreda vilka följder som ett beslut får ur ett barnperspektiv. Om ett beslut t.ex. innebär att ett barn måste flytta från sin invanda miljö eller att barnet genom ett beslut skulle få begränsade möjligheter att behålla en nära och god kontakt med båda sina föräldrar ska de överväganden som socialnämn- den gör i det aktuella avseendet redovisas i underlaget för beslutet. Om och i vilken utsträckning barnets situation påverkar det beslut som fattas får givetvis bedömas utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Genom det aktuella beslutet beviljade socialnämnden AA bistånd till bo- ende. Som villkor för beslutet ställde socialnämnden krav på att AA skulle göra allt hon kunde för att hitta en egen bostad i hela landet. I utredningen som låg till grund för nämndens beslut om bistånd framgår att AA:s två barn bor väx- elvis hos henne och fadern. Det är alltså uppenbart att AA:s barn skulle påver- kas av om AA skulle behöva flytta till en bostad långt ifrån fadern. Utredningen som låg till grund för nämndens beslut om bistånd innehåller inga överväganden av om och på vilket sätt beslutet skulle kunna påverka bar- nens situation. Mot den bakgrunden framstår det som oklart om och hur nämn- den faktiskt hade beaktat barnens situation inför det beslut som fattades. Nämn- den har inte berört saken i sitt remissvar. Nämnden har dock angett att den med hänsyn till ett barnperspektiv numera har ändrat beslutet på så sätt att AA som villkor för biståndet ska söka bostäder i . Jag utgår därför från att nämnden inte beaktade barnperspektivet inför det ursprungliga beslutet. För den bristen ska nämnden kritiseras. Det som AA har anfört i övrigt ger inte anledning till någon åtgärd eller något uttalande från min sida. S O C I A L T J Ä N S T Fråga om socialnämndens möjlighet att delegera rätten att fatta beslut enligt 14 § LVU om att inte röja den unges vistelseort och om umgängesbegränsning (Dnr 7984-2016) Beslutet i korthet: Enligt nämndens delegationsordning hade beslut enligt LVU om att inte röja den unges vistelseort och om begränsning av umgänge delegerats till nämndens myndighetsutskott. En teamledare vid förvalt- ningen beslutade i avvaktan på utskottets beslut dels att vistelseorten för ett barn inte fick röjas för föräldrarna, dels att faderns umgänge med barnet skulle begränsas. Det finns enligt JO inte anledning att kritisera . I ärendet väcks dock frågan om möjligheten för en nämnd att över huvud taget delegera beslutanderätten i sådana ärenden. () har i sitt avgörande HFD 2016 ref. 74 slagit fast att ett beslut om att med stöd av 14 § LVU hemlighålla ett barns vistelseort är ett beslut som avser myndighetsutövning och är av prin- cipiell beskaffenhet eller av större vikt. Ett sådant beslut träffas därför av delegationsförbudet i 6 kap. 34 § 3 kommunallagen. Beslutanderätten får därmed inte delegeras annat än i brådskande fall, och då bara till ordföran- den eller en annan ledamot som nämnden har utsett. JO konstaterar att HFD:s avgörande leder till att beslut enligt LVU om att inte röja den unges vistelseort inte i någon situation kan delegeras till ett utskott eller till en tjänsteman. Enligt JO innebär HFD:s avgörande en ny syn på möjligheten att delegera beslutanderätten i sådana ärenden. Frågan är om det, när det gäller delegationsmöjligheten, går att göra någon skillnad mellan beslut om att inte röja den unges vistelseort och beslut om att be- gränsa umgänge. Det finns kommuner där kommunstyrelsen är ansvarig ärenden. Individärenden hanteras i dessa fall sällan av kommunstyrelsen. I stället behandlas de till stor del inom ett utskott. Syftet är att uppgifterna i ärendet, som till sin natur är känsliga, ska hanteras inom en trängre krets. Att ett beslut i ett individärende som rör tvång mot en enskild inte skulle få fattas av ett utskott kan enligt JO knappast överensstämma med hur lag- stiftaren har avsett att sådana frågor ska hanteras. Enligt JO finns det anled- ning att göra en översyn av bestämmelserna om delegation i socialtjänstla- gen och kommunallagen. Med stöd av 4 § lagen med instruktion för ombudsmän lämnas beslutet över till (och Finansdepar- tementet). I en anmälan till JO klagade på i när det gällde handläggningen av ett ärende om omhändertagande av ett barn enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. S O C I A L T J Ä N S T Vissa handlingar hämtades in från Arbete och välfärdsförvaltningen i Kristian- stads kommun. Av handlingarna kom det bl.a. fram att en tjänsteman hade beslutat om att vistelseorten för AA:s barn skulle hemlig- hållas för vårdnadshavarna och att umgänget mellan barnet och barnets far skulle begränsas på ett visst sätt med stöd av 14 § LVU. JO begärde att Arbete och välfärdsnämnden i skulle yttra sig i frågan om huruvida det fanns förutsättningar för en anställd i kom- munen att fatta beslut som grundar sig på bestämmelsen i 14 § LVU om att inte röja den unges vistelseort och beslut om umgängesbegränsning. I remissen hän- visade JO till HFD:s avgörande i mål nr 6529-15 (HFD 2016 ref. 74). I ett yttrande anförde nämnden bl.a. följande: Utifrån att JO har mottagit klagande från AA gällande ett om- händertagande av AA:s barn har JO begärt nämndens yttrande i frågan om det funnits förutsättningar för en teamledare att besluta om att inte röja bar- nets vistelseort samt umgängesbegränsning gentemot barnets vårdnadsha- vare/förälder jml. 14 § LVU. Som underlag för yttrandet har undertecknad tagit del av upprättade handlingar i ärendet. Vidare har undertecknad haft samtal med teamledare som tog beslutet jml. 14 § LVU. fattar teamledare beslut jml. 14 § LVU, om att vistelseorten ska hemlighållas för vårdnadshavare samt att umgänge mellan far och barn ska begränsas. Teamledaren uppger att föräldrarna omgående ville ha umgänge med so- nen, att ett samförstånd gällande umgänget inte fanns. 14 § LVU fattades för att kunna säkerställa att vården inte avbröts då barnet far illa i vårdnadshavares omsorg. Det var fråga om ett brådskande ärende som inte kunde avvakta socialnämndens avgörande. Beslutet fattades därmed i enlighet med nämndens delegationsordning, antagen . Myndig- hetsutskottet fastställde beslutet . AA fick tillfälle att kommentera remissvaret. JO hämtade in nämndens delegationsordning daterad . I ett beslut anförde stf JO följande. När ett barn ges vård med stöd av LVU får socialnämnden, om det är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med vården, besluta hur den unges umgänge med vårdnadshavare och föräldrar ska utövas eller besluta att den unges vistelseort inte ska röjas för föräldrar eller vårdnadshavare (14 § LVU). AA:s barn omhändertogs med stöd av LVU. Sedan beslutade en teamledare vid förvaltningen dels att barnets vistelseort inte fick röjas för för- S O C I A L T J Ä N S T äldrarna, dels att faderns umgänge med barnet skulle begränsas. Beslutet fatta- des i avvaktan på myndighetsutskottets beslut, i enlighet med nämndens dåva- rande delegationsordning. Jag tar inte ställning till om beslutet var rätt i sak. Jag tar inte heller ställning till om det över huvud taget är möjligt att fatta sådana tillfälliga beslut. Det är frågor som det i första hand är upp till en domstol att pröva om beslutet över- klagas. Min granskning är i stället inriktad på frågan om vem som i kommu- nallagens (1991:900), KL, mening har rätt att fatta beslut enligt 14 § LVU om att hemlighålla den unges vistelseort och om umgängesbegränsning. Enligt 14 § LVU är det socialnämnden som ska fatta beslut om begränsning av umgänget och om att hemlighålla barnets vistelseort. Det finns i KL bestäm- melser om socialnämndens möjlighet att delegera beslut till förtroendevalda eller tjänstemän. I 10 kap. socialtjänstlagen (2001:453), SoL, finns det också vissa bestämmelser som rör möjligheten till delegation, men de saknar intresse i det här ärendet. En nämnd får ge i uppdrag åt ett utskott, åt en ledamot eller er- sättare eller åt en anställd hos kommunen att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en viss grupp av ärenden (6 kap. 33 § KL). Det finns i 6 kap. 34 § KL bestämmelser som begränsar möjligheten att delegera beslut. En sådan begränsning är att beslutanderätten inte får delegeras när det gäller ärenden som rör myndighetsutövning mot enskilda, om ärendet är av principiell beskaffen- het eller annars av större vikt (6 kap. 34 § 3 KL). Utöver det som följer av 6 kap. 33 § KL får en nämnd ge i uppdrag åt ord- föranden eller en annan ledamot som nämnden har utsett att besluta på nämn- dens vägnar i ärenden som är så brådskande att nämndens avgörande inte kan avvaktas (6 kap. 36 § KL). Med stöd av den bestämmelsen får ordföranden eller ledamoten fatta beslut även om saken faller in under delegationsförbudet i 6 kap. 34 § KL. HFD har i sitt avgörande HFD 2016 ref. 74 slagit fast att ett beslut om att med stöd av 14 § LVU hemlighålla ett barns vistelseort är ett beslut som avser myndighetsutövning och är av principiell beskaffenhet eller av större vikt. Ett sådant beslut omfattas alltså av delegationsförbudet i 6 kap. 34 § 3 KL. Beslu- tanderätten får därmed inte delegeras annat än i brådskande fall, och då bara till ordföranden eller en annan ledamot som nämnden har utsett. Före HFD:s avgörande har man inte ansett att det har funnits någon begräns- ning av möjligheten att delegera rätten att fatta beslut enligt LVU om att inte röja den unges vistelseort (se bl.a. s. 77 i allmänna råd: Till- lämpningen av lagen [1990:52] med särskilda bestämmelser om vård av unga [SOSFS 1997:15]). Även JO har godtagit att beslutanderätten i sådana ärenden har delegerats. HFD:s avgörande innebär alltså en ny syn på delegationsmöj- ligheten i aktuella ärenden. Mot den bakgrunden finner jag i detta ärende inte skäl att kritisera nämnden, vars beslut fattades kort efter HFD:s avgörande. Det finns dock anledning för nämnden att, med beaktande av HFD:s uttalanden, se över delegationsordningen i berörda avseenden. S O C I A L T J Ä N S T Genom HFD:s avgörande har domstolen tydliggjort att det är en uppgift för socialnämnden själv att fatta beslut enligt 14 § andra stycket 2 LVU. Även i sådana ärenden kan en nämnd med stöd av bestämmelsen i 6 kap. 36 § KL ge i uppdrag åt ordföranden eller en ledamot som nämnden har utsett att fatta be- slut i ärenden som är så brådskande att nämndens avgörande inte kan avvaktas. Beslut som träffas av delegationsförbudet i 6 kap. 34 § KL kan dock inte i någon situation delegeras till ett utskott eller till en anställd hos kommunen. HFD:s uttalanden gäller beslut enligt LVU om att inte röja den unges vistelse- ort. Frågan är om det går att göra någon skillnad mellan beslut om att röja den unges vistelseort och beslut om att begränsa umgänget enligt 14 § andra stycket 1 LVU. Det finns omständigheter som talar för att även ett beslut om begränsning av umgänge är ett ärende av principiell beskaffenhet eller av större vikt och där- med träffas av delegationsförbudet i KL (jämför bl.a. Kammarrätten i dom i mål nr 560-17). När det gäller beslut enligt LVU har en socialnämnd att ta ställning till en mängd olika frågor av skiftande karaktär. Det är vanligt, vilket jag berört ovan, att beslutanderätten i dessa fall delegeras till ett utskott. Många sådana ärenden innefattar dock myndighetsutövning mot enskilda, och det är inte orimligt att fler beslut, i likhet med beslut om att inte röja den unges vistelseort, skulle kunna betraktas som ärenden av principiell beskaffenhet eller av större vikt. Beslut i sådana frågor skulle i så fall träffas av delegationsförbudet i 6 kap. 34 § 3 KL. träder en ny kommunallag (2017:725) i kraft. När det gäller ärenden där beslutanderätten inte får delegeras innebär den nya kommunalla- gen inte någon förändring i förhållande till nu gällande rätt (se 6 kap. 38 § i den nya kommunallagen och prop. 2016/17:171 s. 377 och 378). kommuner har stor frihet att själva bestämma över sin organisation. Det finns kommuner där kommunstyrelsen är ansvarig ären- den. I dessa fall hanteras individärenden sällan av kommunstyrelsen. I stället behandlas en stor del av individärendena inom ett utskott. Syftet är att uppgif- terna i ärendet, som till sin natur är känsliga, ska hållas inom en trängre krets (se bl.a. prop. 1990/91:117 s. 43 och 44). Kommuner och Landsting (SKL) påtalade i en skrivelse till Soci- aldepartementet behovet av en översyn av delegationsbe- stämmelserna när det gäller möjligheten att delegera beslut enligt 14 § andra stycket 1 och 2 LVU. Enligt SKL bör en översyn av delegationsbestämmelsen i 10 kap. 4 § SoL leda till att beslut om hemlighållande av vistelseort och be- gränsning av umgänge ska kunna delegeras till ett utskott. 10 kap. 4 § SoL jämförd med 6 kap. 34 § 5 KL talar om till vem som ett ärende får delegeras när det gäller de ärendetyper som räknas upp i bestämmel- sen. Av uppräkningen framgår det i vilka fall ett ärende, i den utsträckning KL medger delegationsrätt, endast får delegeras till förtroendevalda, t.ex. ett ut- skott. Bestämmelsen i 10 kap. 4 § SoL saknar dock betydelse när det gäller beslut som träffas av delegationsförbudet i 6 kap. 34 § 3 KL eftersom beslutan- derätten i ärenden som rör myndighetsutövning mot enskilda och är av princi- piell beskaffenhet eller av större vikt inte får delegeras till ett utskott. S O C I A L T J Ä N S T Att beslut i ett individärende som rör tvång mot en enskild inte skulle få fattas av ett utskott kan knappast överensstämma med hur lagstiftaren har avsett att sådana frågor ska hanteras. Jag delar därför SKL:s bedömning att det finns anledning att göra en översyn av möjligheten att delegera beslut enligt LVU. Mot bakgrund av det som jag har anfört om förhållandet mellan 6 kap. 34 § 3 KL och 10 kap. 4 § SoL är jag dock tveksam till om en ändring av bestäm- melsen i 10 kap. 4 § SoL skulle få avsedd effekt. En översyn av delegationsbe- stämmelserna bör därför enligt min mening även innefatta bestämmelserna i . Med hänvisning till ovanstående får jag härmed, enligt 4 § lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän, väcka frågan om en översyn av lagstiftningen i de hänseenden som berörts. Jag lämnar därför över en kopia av detta beslut till (och Finansdeparte- mentet). Ett ensamkommande barn vårdades med stöd av 3 § LVU. Eftersom barnet hade fyllt skulle han ha behandlats som part när nämnden omprövade vården (Dnr 1366-2017) Beslutet i korthet: omprövade ett barns vård enligt 13 § LVU och kom fram till att vården enligt 3 § LVU skulle fortsätta. Barnet var och hade god man förordnad för sig enligt reglerna i lagen (2005:429) om god man för ensamkommande barn. Inför omprövningsbe- slutet hade socialnämnden gjort en utredning där uppgifter hämtats in från andra än barnet. Utredningen kommunicerades dock inte med barnet utan endast med barnets gode man. Enligt 36 § LVU har ett barn som fyllt rätt att föra sin egen talan i ett mål eller ärende enligt LVU. Barnet får då ställning som part i målet eller ärendet. Den gode mannen företräder därmed inte längre ensam barnet. borde därför också ha kommunicerat utredningen med barnet innan omprövningsbeslutet fattades. Under ärendets utredning hos JO framkom att anledningen till social- nämndens bristande kommunicering var att nämnden haft interna rutiner som stått i strid med bestämmelsen i 36 § LVU. I beslutet uttalar JO allvarlig kritik mot bristande kommuniceringen med barnet och för att ha haft interna rutiner i strid med lagen. AAkom till som ensamkommande barn . Migrations- verket anvisade honom till kommun. Han fick en god man förordnad för sig enligt reglerna i lagen (2005:429) om god man för ensamkommande barn. S O C I A L T J Ä N S T greps AA av polis misstänkt för brott. Han omhändertogs med stöd av 6 § lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga, LVU. Förvaltningsrätten i förordnade i en dom att AA skulle beredas vård med stöd av 3 § LVU. omprövade vården enligt 13 § LVU och beslutade att vården enligt 3 § LVU skulle fortsätta. I en anmälan till JO klagade på i kommun. Hon anförde bl.a. följande: Hon var ombud och offentlig försvarare för AA i brottmålsprocessen och var även AA:s ombud och offentliga biträde i målet angående vården enligt LVU. Inför sitt omprövningsbeslut om fortsatt vård med stöd av LVU kommunicerade inte socialnämnden utredningen i ärendet med AA trots att AA var . handlingar i ärendet hämtades in och granskades. Sedan häm- tade föredragande hos JO in muntliga upplysningar från nämnden. En tjänste- man vid nämndens förvaltning upplyste då om följande. Utredningen inför be- slutet att ompröva vården kommunicerades med barnets gode man innan beslutet fattades. Utredningen kommunicerades inte med bar- net. Det är den rutin kommunen tillämpar. Den gode mannen får vidarebefordra utredningen till barnet och säga till om barnet vill tillföra något till utredningen innan beslut fattas. JO hämtade därefter in skriftliga upplysningar om förvaltningens rutiner för kommunikation av utredningar om fortsatt vård enligt 3 § LVU.