bet · H501KU11 · 2018-01-25 00:00:00 — I ett beslut konstaterade jag att det har varit högsta ledning som har burit ansvaret för att medelshanteringen inte har fungerat. Myndigheten får allvarlig kritik. pågår arbete för att reda upp hanteringen, och jag tror faktiskt att myndigheten tar problemen på stort allvar . Detta som jag nu har berättat om Kronofogden återspeglas inte så mycket i ämbetsberättelsen, utan det senaste beslutet kommer i stället i nästa års ämbetsberättelse. I årets ämbetsberättelse finns det beslut jag nämnde om pengarna som skickades fel. Det finns också två beslut som rör skuldsanering, där det verkar som att handläggningstiderna har blivit orimligt långa. Och så finns det ett beslut som gäller en tragisk historia där skulle sälja en lägenhet exekutivt och skulle ha visning. En av spekulanterna som var med på visningen reagerade på att lägenhetsägaren under visningen satt i lägenheten enbart iförd en vuxenblöja. Spekulanten anmälde till JO. I mitt beslut gav jag myndigheten kritik; jag menar att myndigheten inte skulle ha visat lägenheten under sådana hemska förhållanden. Detta med Kronofogden har tagit en stor del av avdelningens tid i anspråk , men vi har ju annat att syssla med också. Domstolarna är en stor del av vårt arbete. När jag började dignade, som jag var inne på alldeles , förvaltningsdomstolarna under trycket av en omorganisation som olyckligt sammanföll med en väldigt stor tillströmning av socialförsäkringsmål. Men har det ordnat till sig bra för förvaltningsdomstolarna, och man kan sammanfatta saken så att det mesta fungerar ganska bra i domstolar. Migrationsmålen kan möjligen bli nästa problem för organisationen. Alla vet att det kom väldigt många asylsökande till landet 2015, att det ledde till många ärenden hos och att det självklart också har lett till överklaganden av beslut och till mål i våra fyra migrationsdomstolar: , , och . Inom domstolarna verkar man ha förberett sig noga för denna väntade anstormning av överklaganden i migrationsmål. Man har fått ökade anslag som har gett möjlighet till mer personal. Man har fått nya regler som gör att det på ett enklare sätt än har gått att flytta mål mellan domstolarna. Man har i migrationsdomstolarna kunnat få hjälp av personal från tingsrätterna, som ligger bättre till resultatmässigt. Allt detta har lett till att det långt ifrån verkar råda något katastrofläge i migrationsdomstolarna, trots en rejäl ökning av de inkommande målen. I årets ämbetsberättelse finns det sex beslut som gäller just domstolarna. Jag ska inte ta upp tiden med att redovisa dem här, men som utskottets ledamöter kanske har sett står det också i ämbetsberättelsen att jag har inlett en förundersökning om misstänkt tjänstefel. Det gäller ett mål i Migrationsdomstolen i . hade avslagit två personers ansökningar om att få stanna kvar i , och fallet kom upp i Migrationsdomstolen i som ett överklagande av avslag. I domstolen blev det så att nämndemännen kom fram till att de skulle ändra avslaget och bevilja de två personerna uppehållstillstånd i landet. Som utskottets ledamöter vet gäller nu en tillfällig lag om detta, som innebär strängare regler. Den tillfälliga lagen föreskriver att det just i detta fall går att bevilja uppehållstillstånd, men det går inte att bevilja permanent uppehållstillstånd; det ska tidsbegränsas . Nämndemännen i domstolen tyckte inte att den tidsbegränsning som föreskrivs i lagen var bra, utan de bestämde ändå att bevilja permanenta uppehållstillstånd som en fingervisning till lagstiftaren, står det i domen. Juristdomaren skrev sig skiljaktig, och han skrädde inte orden. Han skrev att nämndemännens permanenta uppehållstillstånd strider mot lag och även utgör ett tydligt avsteg från domareden. Detta läste jag i tidningen, och jag kom fram till att det fanns anledning att reagera. Domstolarna måste ju göra som det står i lagen. Jag kom också fram till att detta var så allvarligt att det kunde vara brottsligt av nämndemännen att göra på detta sätt, och jag inledde en förundersökning. Det hölls polisförhör med de tre nämndemännen och med domstolens protokollförare, men sedan visade det sig, lite otippat, att det finns en oklarhet i lagen, en övergångsbestämmelse till den tillfälliga lagen. Den bestämmelsen kunde tolkas som att det fanns en möjlighet att ändå bevilja permanent uppehållstillstånd, som nämndemännen gjorde. Kanske handlade detta om ett misstag från lagstiftarens sida när lagtexten formulerades, men jag bestämde mig ändå för att lägga ned förundersökningen. Om man ska åtala någon för brott måste det vara vattentätt, och det tyckte jag inte att detta fall var, med tanke på denna bestämmelse. Jag har skickat beslutet till . Om det har blivit ett misstag i lagtexten bör det förstås rättas till. Så långt domstolarna. Sedan tänkte jag bara kort nämna något om plan- och byggnadsväsendet. Bland de kommunala myndigheter som jag har tillsyn över är det byggnadsnämnderna som ger upphov till flest ärenden. En sak som många är missnöjda med är att det tar , som vid så många andra myndigheter. gäller att som huvudregel har på sig att fatta beslut om bygglov. Min uppfattning är att detta funkar ganska bra. Nämnderna gör i allt väsentligt sitt bästa för att hålla tiden – i bygglovsärendena. När jag var här 2015 påpekade jag att tidsfristen inte är någon mirakelmedicin. De ärenden som inte gäller bygglov, där alltså inga tidsfrister finns enligt lagen, riskerar att bli nedprioriterade och tar ibland att handlägga. Vi har vid inspektioner sett att den risken är en realitet i de tillsynsärenden som nämnderna hanterar. Det handlar ofta om att en fastighetsägare anmäler till nämnden att något felaktigt har skett hos grannen, till exempel ett svartbygge eller något annat felaktigt i bygghänseende. Dessa ärenden ska nämnden förstås också sköta, men till skillnad från i bygglovsärenden finns inga tidsfrister fastlagda i lagen. Mina medarbetare gjorde en inspektion av i . Då upptäckte man ett plåtskåp där nämnden hade lagt in sådana här anmälningar. Det var 290 anmälningar som låg där, och många av dem var väldigt gamla. En hade kommit in till nämnden och hade alltså legat där utan att någon hade gjort något åt den. Detta är ett skräckexempel, men även vid andra byggnadsnämnder kan man se att tillsynsärendena hamnar i ett bakvatten. Vår plan är nu att specialgranska byggnadsnämndernas hantering av just dessa tillsynsärenden. Vi planerar att göra inspektionsbesök hos ett antal nämnder för att se hur de hanterar tillsynsärenden, och vi hoppas förstås slippa se några plåtskåp som liknar det vi hittade i . Fru ordförande, jag stannar där; detta var min redovisning. Ordföranden: tänker: Orkar vi mer? Men det gör vi naturligtvis. Det är många olika och väldigt viktiga ärenden, och det är väldigt intressant. Vi ska också be göra sin redovisning innan vi får möjlighet att kasta oss över er med frågor. , JO: Mitt ansvarsområde är framför allt polis- och åklagarärenden och utlänningsärenden, men också vissa frågor som rör och verksamhet. Sedan har jag liksom en hel rad övriga ansvarsområden, som inte genererar särskilt många ärenden. Som sa hade jag fram till arbetsmarknadsärenden, men det har jag inte längre. Trots att mitt ansvarsområde har minskat något var antalet ärenden under verksamhetsåret större än . Under verksamhetsåret kom det in 2 626 klagomålsärenden till min avdelning. Jag avslutade ungefär 2 570, vilket innebär att vi på avdelningen ändå lyckades hålla jämna steg med ärendeinflödet. Detta är självklart tack vare de duktiga medarbetare jag har hos mig. Normalt riktas det största antalet klagomål mot polisen, men det här verksamhetsåret var de klagomålen något färre än tidigare; det blev 901 ärenden. Den största ärendegruppen detta verksamhetsår var klagomålen mot , som var avsevärt fler än tidigare: 918, vilket är en ökning med drygt 350 ärenden . På det området är det framför allt klagomål på långa handläggningstider som ligger bakom ökningen – jag ska återkomma till de frågorna. Jag tänkte uppehålla mig vid tre frågor. Jag ska nämna några beslut i polisärenden, bland annat sådana som rör LOB-ingripanden, det vill säga omhändertagande av människor på grund av att de är väldigt berusade. Och så ska jag förstås säga något om just migrations- och utlänningsärendena och, om tid finns, nämna ett par beslut på det kommunala området. Tillsynen av polisens användning av tvångsåtgärder mot enskilda är en av de viktigaste uppgifterna för mig som JO med ansvar för tillsynen över polisen. Det innebär att man bidrar till att användningen av tvångsmedel går rätt till och att man bidrar till utvecklingen av praxis. Detta är förstås ett område där klagomål är väldigt vanligt förekommande. En utgångspunkt vid min granskning av sådana ärenden är att de bedömningar som polisen måste göra är väldigt svåra. En viss hjälp, både vid polisens och vid min bedömning av om ett tvångsingripande är möjligt, är fyra vägledande principer. Den första, och kanske viktigaste, är legalitetsprincipen. Ingripanden med tvång eller våld ska ha stöd i lag eller annan författning; det är oerhört viktigt. En annan viktig princip är proportionalitetsprincipen, som innebär att man ska bedöma om ett ingripande, till exempel när det gäller dess art och varaktighet, står i rimlig proportion till det mål man vill uppnå med ingripandet. En kanske lite mindre känd princip är ändamålsprincipen: Ett tvångsmedel eller ett ingripande får bara användas för det syfte som anges för just det tvångsmedlet. Den fjärde princip man brukar tala om är behovsprincipen, som lite går in i de övriga principerna: Det ska finnas ett påtagligt behov av det tvångsmedel man bestämmer sig för att använda. Man ska också bedöma om det mål man är ute efter kan uppnås på ett mindre ingripande sätt. I årets ämbetsberättelse finns ett antal beslut som rör dessa frågor och principer. Två av dem behandlar frågan om det fanns tillräcklig grund för att omhänderta personer på grund av berusning. Normalt är det svårt för JO att göra en bedömning av om ett sådant ingripande var korrekt eller inte, men i de två fall som jag tänkte säga lite om var det möjligt att göra en bedömning i efterhand. Det ledde till att i båda fallen fick kritik. Det första beslutet handlade om ett ingripande utanför en mc-klubb. Man kontrollerade bilar utanför klubben, och två män kom ut från ett intilliggande hus och uttryckte sitt missnöje med att polisen var på platsen. De blev då omhändertagna av polisen med motiveringen att de på grund av alkoholpåverkan utgjorde en fara för sig själva och andra. På platsen fanns även andra personer som kom från samma hus och som spelade in händelsen och skickade inspelningen till JO. Jag och mina medarbetare kunde ta del av inspelningen och konstatera att de två männen inte var så berusade att det fanns grund för ett omhändertagande. De uppträdde förvisso väldigt aggressivt, men enbart det förhållandet är inte tillräckligt för ett omhändertagande enligt LOB-lagen, som den kallas. Jag hade anledning att framhålla att poliser inte ska låta sig påverkas av irritation och ilska inför sina beslut om att använda tvångsmedel. Det andra beslutet rörde ett ingripande mot en kvinna som var inblandad i ett bråk med ordningsvakter utanför en restaurang. Polisen beslutade att hon skulle avlägsnas från platsen enligt en bestämmelse i polislagen och köras hem. Så långt var polisens agerande korrekt. Men under bilfärden mot hemmet var hon upprörd och argumenterade med poliserna om att ingripandet och behandlingen var felaktiga. Då gjorde polisen bedömningen att det var bättre om hon var i arresten än hemma, där hennes två barn och hennes sambo fanns. Man vände bilen och körde henne till polishuset och arresten för att göra ett LOB-omhändertagande. I utredningen talade poliserna om sina känslor av obehag inför att köra henne hem och menade att det var bättre att hon var i arresten än hemma. Det fanns återigen anledning för mig att göra vissa påpekanden, nämligen att det inte är tillåtet att grunda ett beslut om omhändertagande på en personlig uppfattning om vad som är lämpligt och inte lämpligt. Utredningen visade att kvinnan, även om hon var agiterad i bilen, inte var så berusad att hon inte kunde ta hand om sig själv. Det fanns heller inget underlag för att bedöma att det fanns någon konkret risk för att hon skulle utgöra en fara för någon annan, nämligen dem som fanns i hennes hem. Polisen fick alltså kritik för sitt agerande och för att möjligen ha grundat sina beslut på andra ändamål än dem som anges i LOB-lagen. En annan viktig fråga när det gäller tvångsingripanden är hur personer som sätts i polisarrest på grund av berusning eller av något annat skäl behandlas där. Denna fråga bevakas i stor utsträckning genom de inspektioner som Opcatenheten utför. Enhetens regelbundna inspektioner visar att polisens arrester har brister i flera avseenden, bland annat när det gäller arrestvakters utbildning och kompetens. Det har visat sig att det finns en utbredd brist på enhetliga, skriftliga rutiner. Det finns också brister när det gäller tillgång till hälso- och sjukvård för dem som sätts i arrest. Jag får också till tillsynsavdelningen en hel del anmälningar som rör frågor om behandling i arrester. Jag har inte sällan anledning att utreda dem vidare, och de leder inte sällan till kritik. besökte jag tillsammans med handläggare, både från min egen enhet och från Opcatenheten, Utvecklingscentrum öst, som har ansvar för frågor som rör arrestverksamheten. Det var ett väldigt givande möte, där de berättade om det utvecklingsarbete som pågår. För mig är det väldigt positivt att det pågår ett arbete med att ta fram nationella riktlinjer för utbildning av arrestvakter. Man jobbar också med en . Men jag ser, både genom Opcatinspektionerna och i anmälningsverksamheten, att det återstår mycket att göra för att verksamheten vid landets arrester som helhet ska uppnå de krav som ställs i lagstiftningen och även i myndighetens egna föreskrifter. Ett par beslut i årets ämbetsberättelse exemplifierar detta och visar också att det på sina håll finns en oroväckande brist på förståelse för de svårigheter som är förenade med ett frihetsberövande och den utsatthet för den enskilde som ett frihetsberövande i en arrestcell medför. I det ena fallet hade en kvinna omhändertagits för berusning. Det var natt, och hon bad att få använda toaletten men hänvisades till ett hål i golvet. Skälet var att man inte tog ut någon ur cellen . Av säkerhetsskäl tilläts hon inte heller att ha något annat än underkläder på sig, vilket jag i och för sig inte har någon invändning mot; det fanns skäl för detta. Men hon erbjöds inte någon filt eller något liknande trots att hon uppgav att hon frös. Det andra beslut jag tänkte nämna som rör dessa frågor gäller en man som var gripen misstänkt för brott och satt i arresten. Även han fick bara ha underkläder på sig av säkerhetsskäl, bara kalsonger. Han uppgav också att han frös men erbjöds inte någon filt. Man angav som skäl att filtarna var avsedda för dem som var anhållna, och denna man var än så länge endast gripen. Dessutom tog man honom till ett förhörsrum och höll ett förhör med honom om brottsmisstankarna när han endast var iklädd kalsonger. Detta menar jag innebär en stor brist på respekt för hans person och hans integritet. fick kritik i båda dessa fall. Frågor om arrester och behandling av personer som omhändertagits för berusning är fortsatt aktuella i tillsynsverksamheten. Jag har fattat ytterligare beslut efter dem som omfattas av årets ämbetsberättelse och har flera ärenden där det är aktuellt att fatta beslut, bland annat några väldigt allvarliga fall där de som omhändertagits har avlidit i arresten. Detta belyser verkligen kraftigt behovet av välutbildad personal i arresten och tillgång till hälso- och sjukvårdspersonal. Jag ska nämna ett av dessa beslut som jag fattade och överlämnade till på grund av att jag ville framhålla för departementet att det är angeläget att LOB-lagen nu ses över. Det är min mening att de som omhändertas för berusning bör komma under medicinsk övervakning och att polisarrester inte är rätt plats för den gruppen. Därmed lämnar jag polistillsynen och går över till utlänningsrätten. När det gäller är det särskilt två eller tre frågor jag vill uppmärksamma. En är de långa handläggningstiderna och brister i service och tillgänglighet, som ju har varit en aktuell fråga för mig att bevaka . Den andra frågan rör hanteringen av åldersbedömning av unga asylsökande, och jag tänkte också säga något om frågan om verkställighet av beslut om utvisning och avvisning. Ett stort antal anmälningar om handläggningstider fortsätter att komma in till JO. I ett beslut kom jag fram till att orsakerna till att situationen inte var godtagbar låg utanför kontroll och att inte skulle kritiseras. Jag lämnade över det beslutet till . Men jag fortsätter självklart att följa frågan. Jag får in många anmälningar, men det är inte verksamt att utreda dem individuellt. Jag följer frågorna på ett annat sätt. Jag hade så sent som ett möte med ledning. Där fick jag upplysningar om att man bedömer att handläggningstiderna ska vara nere på rimliga och författningsenliga nivåer . Jag hoppas att det stämmer, och jag kommer att fortsätta att följa frågan. Vi får också relativt många anmälningar som rör åldersbedömning av unga asylsökande. Även där är det så att det oftast inte finns skäl att utreda de individuella ärendena. Jag har dock tittat på dessa frågor vid två inspektioner. Den ena gjordes vid Region syd, och där visade det sig att det fanns avsevärda brister i handläggningen och att handläggares och beslutsfattares bedömning av asylsökandes ålder i många fall gav intryck av godtycke. Den andra granskningen gjordes i Region och visade glädjande nog inte på sådana brister utan tvärtom på att frågorna såvitt vi kunde bedöma hanterades på ett korrekt sätt. gäller nya regler, men jag ska inte gå in närmare på dem. Vi har också situationen att nu gör medicinska åldersutredningar. Detta är delvis en ny situation, och jag fortsätter att följa frågorna. Det finns en hel del rättssäkerhetsaspekter på detta, och det kommer med all säkerhet att bli fler inspektioner i frågan hos . Tiden rinner iväg, så jag säger inget om verkställighetsfrågor utan avslutar med att ta upp de två beslut om kommuner som jag nämnde inledningsvis. Alla myndigheter, däribland kommunerna, ska iaktta saklighet och opartiskhet i sin verksamhet; det är en objektivitetsprincip som framgår av regeringsformen. Den gäller även för kommunala bibliotek, och jag hade i ett par beslut möjlighet att pröva frågan om hur ett folkbibliotek handlägger en lånebegäran. Bibliotek har ett svårt uppdrag, och det är självklart inte en uppgift för JO att ge närmare anvisningar om exakt hur det uppdraget ska utföras. Men i de två beslut där jag prövade denna fråga tog jag ställning till om de bedömningsgrunder som användes i de aktuella fallen var godtagbara utifrån objektivitetskravet i regeringsformen. När man gör den bedömningen kommer självklart bestämmelser i bibliotekslagen in. Där sägs att det allmänna biblioteksväsendet ska verka för det demokratiska samhällets utveckling genom att bidra till kunskapsförmedling och åsiktsbildning. Det sägs också att varje kommun ska ha ett folkbibliotek, vars tjänster ska präglas av allsidighet och kvalitet. Vid inköp ska man se till att utbudet inte inskränks utifrån ideologiska, politiska eller religiösa utgångspunkter. Det är en självklarhet att ett bibliotek inte kan tillhandahålla alla böcker; man måste göra ett urval på vissa grunder. I de två fall som jag prövade var omständigheterna likartade. Det gällde lån av böcker med invandringskritiskt innehåll, och de två biblioteken nekade att köpa in böckerna eller fjärrlåna dem. Man hänvisade något förenklat till värderingar i en antagen medieplan och till antagna värdegrunder. Enligt min mening ger objektivitetsprincipen i regeringsformen och innehållet i bibliotekslagen klart besked om att det inte är möjligt att avstå från ett bokinköp med hänvisning till de åsikter som förs fram i den aktuella boken, om det inte handlar om brottsliga yttranden. Däremot kan man självklart ta hänsyn till brister i vetenskaplig kvalitet, om det är en sådan bok, eller sakfel och på den grunden avstå från inköp. Min slutsats blev att biblioteken i dessa fall hade agerat felaktigt när de hänvisade till böckernas värderingar. Även om man på ett folkbibliotek kan reagera mot att förmedla böcker med ett innehåll som uppfattas som kränkande ligger det inte i bibliotekens uppdrag att begränsa utbudet utifrån ideologiska utgångspunkter. Det är enligt min mening inte rimligt att på det sätt som skedde sträcka ut sitt ansvar som bibliotek till vad man anser att människor bör läsa eller ta del av. Avslutningsvis kan jag säga det som jag tror är självklart i denna krets: Yttrandefrihet innebär en långtgående rätt att föra fram åsikter och påståenden, även om de står i strid med principen om alla människors lika värde och andra grundläggande principer i en demokrati, så länge de inte är brottsliga. Grundtanken i en demokrati är ju att uttalanden av det slaget får bemötas om man är av en annan uppfattning. Ordföranden: för intressanta föredragningar! Vi går över till frågor från ledamöterna. Jag kommer att ge ordet till dem som begär ordet i partiordning. I det fall vi får tid över kommer det naturligtvis att bli en andra frågerunda. Det är bra om frågorna är konkreta och väl riktade så att det finns en möjlighet att svara på dem. Ju kortare vi håller oss, desto fler frågor kommer att kunna besvaras. (S): Fru ordförande! Först och främst vill jag tacka så mycket för det gedigna jobb som ni inom JO gör . När jag var ny i och fick överta detta område efter sa hon att detta kommer att vara en av de viktigaste skrivelser som jag får i min hand och att det är ett kvitto på vad som funkar och inte funkar i samhället. Så är det verkligen. Jag har fastnat specifikt för två olika saker. Det handlar först om Arbetsförmedlingen, där man vid tre olika tillfällen har fattat beslut om sanktioner mot en person som inte skulle ha inkommit med aktivitetsrapporter, trots att personen faktiskt har gjort det. Jag funderar lite över hur vanligt detta är. Det är ändå ganska allvarligt. Det gör att förtroendet för våra myndigheter minskar ordentligt, och det är något som vi vill motverka. , JO: Eftersom detta är mina beslut är det lämpligt att jag svarar på detta. Jag har dock inte kvar ansvarsområdet och har ingen uppfattning om hur det ser ut . Men myndigheten hade ögonen på dessa frågor, och det var också något som hade uppmärksammats av andra. Om man får vara positiv och förhoppningsfull får man tro att detta nu är mindre allvarligt. Jag har dock som sagt inte längre någon insikt i vad som kommer in i form av löpande klagomål på detta område, och det har heller inte någon av mina kollegor här. (M): Det vi får från er är årets mest spännande läsning. blir man nästan lite trött när man hör det här, så därför har jag en fråga som egentligen går till er alla. Jag läser det här och lyssnar till er om till exempel arrester och att man där säger: Nej, vi tar inte ut någon som vill gå på toaletten . Det här är ett eget hittepå. skriver om att barnets bästa inte är något slags trollformel som gör att man får bryta mot lagen. Det talas även om midjefängsel på en gravid kvinna som är på väg till förlossningen. Jag har skrivit upp några punkter: brist på utbildning av personal, fel kompetens för arbetsuppgifterna, oerfaren personal, enhetliga föreskrifter verkar saknas, inga rutiner, fritt valt arbete och det sunda förnuftet har farit sin väg. Ordföranden: Jag tror att det nog var mer en kommentar än en fråga. (M): Vi har ju följt detta . Vad jag egentligen vill veta är: Tycker ni att det har blivit sämre med kunskapen hos alla som arbetar med dessa frågor? Det verkar vara svårare att få personal, och personalen har inte rätt utbildning. Har det blivit en nedgång ?