bet · H501KU32 · 2018-01-26 00:00:00 — Regeringen presenterade 2009 departementspromemorian Vissa samepoli-tiska frågor (Ds 2009:40), som skulle ligga till grund för en samepolitisk pro-position. I förslaget ingick bl.a. en ny rennäringslagstiftning och ett formali-serat samrådsförfarande mellan och regeringen. Regeringen valde dock att avvakta med den fortsatta processen sedan bl.a. och avvisat förslagen, för att invänta konkreta för-slag från och andra samiska företrädare. tillsatte Sa-metinget en parlamentarisk kommitté för att utarbeta ett förslag till en framtida samepolitik. togs nya initiativ i för att återuppta processen med att ta fram ett sådant förslag. tog regeringen initiativ till en förnyad dialog om framtidens samepolitik och kallade och till ett första dialogmöte . Strategin för det nationella arbetet med mänskliga rättigheter Utredningen för utvärdering av nationella handlingsplanen för mänskliga rät-tigheter 2006–2009 överlämnade sitt betänkande (SOU 2011:29). I betänkandet diskuteras den svenska statsmaktens förhållande till urfolket sa-merna i ett särskilt avsnitt. I avsnittets rekommendationer anför utredaren bl.a. att det krävs förnyade och utökade ansträngningar av regeringen för att ut-forma en samlad, tydlig och rättighetsbaserad urfolkspolitik. Utredaren fram-håller att arbetet bör genomföras i nära samråd med och med aktivt deltagande av företrädare för det samiska folket och med beaktande av synpunkter och rekommendationer från internationella övervakningsorgan. En sådan politik måste också enligt utredarens mening innefatta en överenskommelse med fö-reträdare för det samiska folket om en formaliserad ordning för hur samråd med samerna ska ske i alla frågor som rör deras livsbetingelser (s. 421). I en skrivelse redogör regeringen för sin strategi för det nationella arbetet med mänskliga rättigheter och lämnar en lägesrapport om internationella åtaganden om mänskliga rättigheter (skr. 2016/17:29). Regeringens strategi tar sin utgångspunkt i det nya målet för politiken för mänskliga rättigheter som antagit, nämligen att säkerställa full respekt för internationella åtaganden om mänskliga rättigheter. I avsnittet om de åtgärder som regeringen vidtagit mot bakgrund av de rekommendationer som fått under granskningen av efterlevnaden av FN:s internationella konvention om medborgerliga och politiska rättigheter (ICCPR), framhåller regeringen om en stärkt minoritetspolitik (Ku 2016:02) samt arbetet med en ny konsultationsordning, se ovan. Regeringens strategi för mänskliga rättigheter har behandlats av i betänkande 2017/18:KU6. Utredningen om en stärkt minoritetspolitik Utredningen har haft i uppdrag att genomföra en sammanhållen analys av minoritetspolitiken, att se över minoritetslagen samt att utreda ett antal särskilda frågor (SOU 2017:60 och SOU 2017:88). Betänkandena beskrivs ovan. I den senaste budgetpropositionens (prop. 2017/18:1 utg.omr. 1 s. 33 f.) resul-tatredovisning för samepolitiken framhålls att en överenskommelse om en nordisk samekonvention träffades mellan företrädare för de svenska, norska och finländska regeringarna och representanter för det tre nordiska sametingen. Konventionen anger, enligt regeringen, vissa minimi-rättigheter som staterna kan vidareutveckla och ger verktyg för en förbättrad dialog mellan stat, myndigheter och det samiska folket. Regeringen avvaktar sametingens ställningstagande till en nordisk samekonvention. Regeringen framhåller att den överenskommelse som träffats om en nordisk samekonvention och det pågående arbetet med att etablera en konsultations-ordning (se ovan) utgör viktiga steg i arbetet för att nå det övergripande samepolitiska målet och utvecklingen av det gränsöverskridande samarbetet om urfolksrättigheter. Regeringen konstaterar dock att mycket arbete återstår inom flera politikområden. Regeringens skrivelse med anledning av om samisk utbildning I regeringens skrivelse om samisk utbildning (skr. 2017/18:68), som överlämnades till , redovisas regeringens bedömningar med anledning av utbildning – dags för en omstart (RiR 2017:15). övergripande bedömning är att måluppfyllelsen för de statliga insatser för samisk utbildning som genomförs av myndigheten i flera avseenden är låg. Den låga måluppfyllelsen beror enligt på brister både i myndighetens arbete och i regeringens styrning av myndigheten. rekommenderar regeringen att överväga att föreslå att föra över Sameskolstyrelsens uppgifter till . Regeringen rekommenderas också att utreda dels Sameskolstyrelsens och förutsättningar att utföra de uppgifter som Sameskolstyrelsen har , dels andra skolmyndigheters förutsättningar att utföra vissa av dessa uppgifter. Vidare anser att regeringen bör utveckla uppföljningen av Sameskolstyrelsens verksamhet för att kunna göra ändamålsenliga bedömningar av myndighetens resultat. Regeringen instämmer i bedömningar och rekommendationer. Regeringen framhåller att den vidtagit åtgärder som ligger i linje med rekommendationer. Regeringen har bl.a. tillsatt en utredning med uppdrag att göra en översyn av ansvarsfördelningen och organiseringen av myndigheterna på skolområdet, däribland Sameskolstyrelsen, för att skapa en mer ändamålsenlig myndighetsstruktur. Frågan om huvudmannaskap övervägs inom ramen för utredningen, liksom Sameskolstyrelsens förutsättningar att utföra de uppgifter som Sameskolstyrelsen har samt andra skolmyndigheters förutsättningar att utföra vissa av uppgifterna. För att utveckla uppföljningen av Sameskolstyrelsens verksamhet har regeringen även i budgetpropositionen aviserat att medel ska tillföras för genomförande av ett regeringsuppdrag om att analysera Sameskolstyrelsens kostnadsutveckling och ekonomistyrning. Regeringen anser att är slutbehandlad i och med denna skrivelse. Utskottet har behandlat frågan om roller och ett utökat samiskt självstyre tidigare. Ett likalydande motionsyrkande som det nu aktuella avstyrktes av utskottet och 2015 (bet. 2011/12:KU17 och bet. 2014/15:KU16). Utskottet anförde då att det vidhöll sin tidigare mening att det är väsentligt att roller som folkvalt organ och myndighet under regeringen hålls isär på ett för allmänheten tydligt sätt, och utgick från att regeringen även fortsättningsvis skulle ägna frågan vederbörlig uppmärk-samhet. Utskottet konstaterar att regeringen i olika sammanhang har uttryckt sin avsikt att stärka genom att ge myndigheten ett utökat ansvar för interna samiska frågor och en större delaktighet i beslut av väsentlig betydelse för samerna samt att ha en fördjupad dialog med samiska represen-tanter om den framtida samepolitiken. avstyrkte utskottet ett motionsyrkande om att utvidga Same-tingets bestämmanderätt vad gäller rennäringen och världsarvet Laponia med hänvisning till att redan medverkar i samhällsplaneringen och bevakar att samiska behov beaktas, bl.a. inom rennäringen, och till de då föreslagna ändringarna i minerallagen (bet. 2013/14:KU24). avstyrkte utskottet motioner om ratificering av kon-vention 169 om ursprungsfolk och om stamfolk. Utskottet hänvisade bl.a. till Utredningen om en stärkt minoritetspolitik och promemorian från Kultur-departementet om en ny konsultationsordning och såg inte skäl att ompröva sitt tidigare ställningstagande i frågan (bet. 2017/18:KU6). Utskottet noterar att regeringen har vidtagit åtgärder för att stärka genom att det ges en större delaktighet i beslut av väsentlig betydelse för samerna, bl.a. i arbetet med den nya konsultationsordningen och Nordisk samekonvention. Mot den bakgrunden avstyrker utskottet motionsyrkandena. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om älvdalskans ställning. Jämför reservation 5 (C, KD). I motion 2017/18:26 av och (båda SD) begärs ett tillkännagivande om att bevara, levandegöra och officiellt erkänna språket älvdalska. Motionärerna menar att åtgärder borde vidtas för att bevara och främja språket som en viktig del av vårt kulturarv, exempelvis genom att göra det möjligt för alla skolbarn som vill läsa älvdalska att göra det. I motion 2017/18:1209 av och (båda C) begärs ett tillkännagivande om att älvdalskan bör erkännas som minoritets- eller landsdelsspråk i enligt fördrag. Motionärerna noterar att språkliga rättigheter är en grundläggande mänsklig rättighet som finns förankrad i FN:s konvention om mänskliga rättigheter, att barnens rätt att utveckla och tillägna sig det egna modersmålet är förankrad i den svenska språklagen, samt att älvdalskan som enbart talas i anses vara en del av det svenska kulturarvet. I motion 2017/18:2502 begär (M) ett tillkännagivande om att utreda möjligheten att erkänna älvdalskan som minoritets- eller landsdelsspråk i . Motionären framhäver att älvdalskan har varit erkänd som ett eget språk av organisationen men ännu inte erkänts som minoritetsspråk i . Av 2 § lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk följer att älvdalskan inte har fått status som minoritetsspråk. ratificerade den europeiska stadgan om landsdels- och minoritets-språk, minoritetsspråkskonventionen, 2000. Enligt konventionen definieras landsdels- eller minoritetsspråk som ett språk som av hävd används i ett visst territorium inom en stat, av medborgare i den staten som utgör en grupp som till antalet är mindre än resten av befolkningen i den staten, och som är annorlunda än det eller de officiella språken i den staten. Det innefattar inte vare sig dialekter av det eller de officiella språken i staten eller språk som talas av invandrare. Vidare anger konventionen även att territoriellt obundna språk definieras som språk som används av medborgare i en stat och som avviker från det eller de språk som används av resten av befolkningen i den staten men som, trots att de av hävd används inom den statens territorium, inte kan identifieras med en bestämd del av den. Från sida har man överlåtit åt ansvariga myndigheter i de länder som ratificerar konventionen att med beaktande av konventionens definition göra en bedömning av vilka språk som är landsdels- eller minoritetsspråk i det egna landet. I konventionen ges heller inga närmare riktlinjer för bedömningen av när ett uttryckssätt ska anses vara en dialekt eller ett språk. I samband med att ratificerade konventionen beslutade om fem officiella minoritetsspråk: finska, meänkieli, samiska, chib och jiddisch. , som utredde frågan om svensk ratificering av minoritetsspråkskonventionen, behandlade frågan om dialekter och folkmål (SOU 1997:192). Kommittén konstaterade att det är komplicerat att bedöma vad som är en dialekt, ett folkmål respektive ett språk. Som exempel på svenska folkmål nämndes älvdalsmål, gutniska och skånska. Dessa folkmål talades tidigare i ganska stor utsträckning i olika delar av landet men har till följd av bl.a. större rörlighet i befolkningen, inflyttningen till städerna och massmediernas inflytande kommit att talas och förstås av allt färre personer. Rent lingvistiskt kan folkmålen vara mycket olika nutida rikssvenska. Folkmålen är förknippade med den bygd där de har talats och är en del av bygdens kultur och historia. Det kan därför, enligt kommittén, hävdas att det finns ett intresse av att folkmålen bevaras som en viktig del av den svenska landsbygds- och kulturhistorien. Kommittén fann att det viktigaste argumentet mot att tillämpa konventionen på folkmålen är att det strider mot konventionens syfte som är att stärka minoritetsspråkens ställning i det offentliga livet, såsom hos domstolar och myndigheter (s. 110). I propositionen (prop. 2008/09:158) med förslag till bl.a. lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk (nedan minoritetsspråkslagen) anförde regeringen att den i fråga om att utöka antalet erkända nationella minoriteter eller nationella minoritetsspråk inte fann något skäl att göra en annan bedömning än den som gjordes i anslutning till ratificeringen av minoritetsspråkskonventionen. Därmed bedömde regeringen att antalet nationella minoritetsspråk inte bör utökas. Dock ansåg regeringen att det finns ett stort värde i att älvdalskan, oavsett om den är att betrakta som ett språk eller en dialekt, bevaras som en del av det svenska kulturarvet och att det är önskvärt att älvdalskan förs vidare till nya generationer samt att det arbete som och folkminnen redan bedriver för att bevara svenska dialekter och folkmål således behöver fortsätta. Vidare konstaterade regeringen dels att kommun på olika sätt kan stödja älvdalskans bevarande inom kommunens ordinarie verksamhet och ge barn möjlighet att lära sig älvdalska, dels att det även inom ramen för folkbildningen bör finnas förutsättningar att stödja bevarandet av älvdalskan (s. 62). Enligt artikel 15.1 i minoritetsspråkskonventionen ska parterna inkomma med rapporter i en form som bestäms av ministerkommittén. Dessa granskas sedan av en expertkommitté som tillsätts i enlighet med artikel 17. sammanställer sedan rapporter till ministerkommittén med förslag till rekommenderade åtgärder. rapport från gjordes bedömningen att det behövs en vetenskaplig studie av älvdalskan (ECRML [2011] 4, 43–46 §§). En sådan studie skulle enligt kommittén kunna utgöra grunden för en berättigad slutsats om älvdalskans status och erbjuda de svenska myndigheterna ett beslutsunderlag i frågan. uppmuntrade därför de svenska myndigheterna att i samarbete med älvdalsktalande klargöra älvdalskans ställning, t.ex. genom att beställa en oberoende vetenskaplig studie. rekommendationer om älvdalskan behandlades av den i den femte rapporten till . I rapporten anfördes att hållit ett möte med företrädare för älvdalskan för att diskutera situationen för älvdalskan. Inför mötet skedde inom departementet en grundlig genomgång av skriftligt material i form av rapporter och annan tillgänglig skriftlig information om älvdalskan och dess status. Vid mötet närvarade även företrädare för och folkminnen. Regeringen fann mot bakgrund av mötet ingen anledning att ompröva sitt tidigare ställningstagande om älvdalskan. Som motivering anförde regeringen bl.a. att det bland lingvister inte finns någon fullständig samsyn om huruvida älvdalskan utgör ett språk eller en dialekt, samt att älvdalskan har få användningsdomäner och att det är få föräldrar som talar älvdalska med sina barn. Vidare menade regeringen att ett erkännande av älvdalskan som ett minoritetsspråk troligen skulle innebära att krav även skulle resas från grupper som talar andra dialekter så att även dessa ska få betecknas som minoritetsspråk. Detta skulle enligt regeringen med stor sannolikhet kunna få till följd att syftet med den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk undergrävs. noterade rapport (ECRML [2015] 1, 41 §) den ställningstagande. konstaterade dock att det finns ett ökande stöd bland lingvister för synen på älvdalskan som ett eget språk. Den amerikanska språkorganisationen tog ställning i frågan om den lingvistiska klassificeringen av älvdalskan. är en ideell organisation med närvaro i ett åttiotal länder som arbetar för en hållbar lingvistisk utveckling, framför allt genom forskning, översättning och utbildning. Organisationen beslutade att klassificera älvdalskan som ett distinkt språk snarare än som en dialekt av svenska. I beslutet hänvisas bl.a. till antalet tillgängliga publikationer på älvdalska samt antalet vetenskapliga studier av älvdalskan. Beslutet innebär att älvdalskan tilldelas en egen språkkod enligt den internationella standarden Iso 639. och folkminnen har regeringens uppdrag att på vetenskaplig grund öka, levandegöra och sprida kunskaper om språk, dialekter, folkminnen, namn och andra immateriella kulturarv i . Myndigheten har med anledning av ett tidigare motionsbetänkande lämnat sin bedömning av älvdalskans språkpolitiska status till utskottet. och folkminnen anser att det uppstår en gräns-dragningsproblematik om en varietet av det svenska språket särskiljs och ges status som nationellt minoritetsspråk, liksom att gränsdragningen kring vilken varietet av älvdalska som ska erkännas riskerar att skapa splittring bland älvdalsktalande. Myndigheten noterar att kommun 2006 fattade ett principbeslut om att arbeta för att älvdalskan ska få officiell språkstatus enligt minoritetsspråkskonventionen, men menar att det finns ett behov av en oberoende undersökning av inställningen hos de boende i kommun om deras inställning till ett erkännande, till att revitalisera älvdalskan, samt vilka konkreta åtgärder man anser viktigast för att kunna föra älvdalskan vidare till en ny generation. och folkminnen gör bedömningen att många åtgärder för att främja älvdalskan borde vara möjliga inom ramarna för den existerande lagstiftningen. Om sådana åtgärder ska vara ett fullgott alternativ till ett erkännande som nationellt minoritetsspråk menar myndigheten dock att åtgärdspaketet bör inbegripa ekonomiska medel, förslagsvis inom ramen för en dialektpolitik. (Ulum Dalska) har tillsammans med föreningen vid överlämnandet av en namninsamling till utskottet bl.a. anfört att det finns en stark önskan bland älvdalingarna att bevara språket. avstyrkte utskottet en motion om att erkänna älvdalskan som minoritets- eller landsdelsspråk (bet. 2011/12:KU17). Utskottet konstaterade att det saknade anledning att göra någon annan bedömning än , dvs. att tillämpningen av minoritetsspråkskonventionen på folkmålen skulle strida mot konventionens syfte. Utskottet ansåg dock att det finns ett stort värde i att älvdalskan bevaras som en del av det svenska kulturarvet och såg positivt på de åtgärder som vidtas på både statlig och nivå för att göra detta möjligt. avstyrkte utskottet sex motioner om att erkänna älvdalskan som minoritets- eller landsdelsspråk (bet. 2016/17:KU16). Utskottet konstaterade att betydelsen av älvdalskans bevarande är starkt förankrad bland många älvdalingar. Utskottet anförde att det finns ett stort värde i att älvdalskan bevaras som en del av det svenska kulturarvet och såg positivt på de åtgärder som vidtas på både statlig och nivå för att göra detta möjligt. Utskottet delade regeringens uppfattning att kommun på olika sätt bör kunna stödja älvdalskans bevarande inom kommunens ordinarie verksamhet och ge barn möjlighet att lära sig älvdalska samt att det även inom ramen för folkbildningen bör finnas förutsättningar att stödja bevarandet av älvdalskan. Utskottet noterade även att och folkminnen gör bedömningen att många åtgärder för att främja älvdalskan borde vara möjliga inom ramarna för den existerande lagstiftningen, förslagsvis inom ramen för en dialektpolitik. Utskottet noterade det ökade stödet bland lingvister för att betrakta älvdalskan som ett eget språk, men också de invändningar som och folkminnen framför. och Kristdemo-kraterna reserverade sig. Utskottet konstaterar att det finns ett stort värde i att älvdalskan bevaras som en del av det svenska kulturarvet och ser positivt på de åtgärder som vidtas på både statlig och nivå för att göra detta möjligt. Utskottet vidhåller det ställningstagande som gjordes när motionsyrkandena avstyrktes med hänvisning till och folkminnens bedömning. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om teckenspråk som minoritetsspråk. I motion 2017/18:403 av och (båda L) yrkande 4 begärs ett tillkännagivande om att regeringen bör utreda om svenskt teckenspråk ska bli ett minoritetsspråk. Motionärerna menar att svenskt teckenspråk är jämställt med de nationella minoritetsspråken men inte har samma rättsliga status. De anser att svenskt teckenspråk bör ges samma status. Enligt 7 § språklagen (2009:600) är de nationella minoritetsspråken finska, jiddisch, meänkieli, chib och samiska. Enligt 8 § har det allmänna ett särskilt ansvar för att skydda och främja de nationella minoritetsspråken. Av 9 § följer att det allmänna har ett särskilt ansvar för att skydda och främja det svenska teckenspråket. Det svenska teckenspråket betraktas inte som nationellt minoritetsspråk i svensk lagstiftning. Efter förslag av den dåvarande regeringen erkände riksdag 1981 det svenska teckenspråket som dövas förstaspråk. Genom detta beslut gavs det svenska teckenspråket officiell status som språk och ställning som under-visningsspråk vid undervisning av döva och hörselskadade (prop. 1980/81: 100 bil. minoritetsspråkskonvention ratificerades av (den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk, SÖ 2000:3). De språk som omfattas för svensk del är samiska, finska, meänkieli, chib och jiddisch. hade vänt sig till den kommitté som hade fått i uppdrag att utreda frågan om huruvida borde ansluta sig till konventionen (dir. 1995:84) med en begäran om att konventionens bestämmelser skulle tillämpas på det svenska teckenspråket som ett territoriellt obundet språk. När det gäller teckenspråket konstaterades det i den proposition som låg till grund för riksdagsbeslutet om ratificering (prop. 1998/99:143 s. 33) att det i och för sig är annorlunda än det officiella språket och används . Vidare är teckenspråket en viktig del av de dövas kultur. Trots detta är det enligt propositionen uppenbart att teckenspråket inte kan anses falla inom ramen för syftet med minoritetsspråkskonventionen, som bygger på språkets anknytning till urbefolkningar och andra nationella minoriteter som etniska grupper. De skäl som finns för att stödja teckenspråket ligger vid sidan av konventionens syfte. Inget land har omfattat teckenspråket vid sin ratifikation av minoritetsspråkskonventionen. rekommenderade 2003 minister-kommittén att ta fram särskilda regler om rättigheter för teckenspråks-användare (Protection of sign languages in the member states of , [REC 1598 2003]). I sitt svar framhöll ministerkommittén bl.a. att teckenspråk är viktiga och bör beaktas särskilt och ha speciellt skydd. Nordiska ministerrådets deklaration om nordisk språkpolitik antogs . I den berörs frågor om teckenspråkens ställning indirekt när det förklaras att ”nordisk språkpolitik har ett ansvar inför världssamfundet för att i synnerhet de språk som inte är nationalspråk någonstans fortlever och utvecklas och att alla minoritetsspråk kan fortsätta att existera”. Detta uttalande följs av en förklaring om att det är viktigt att även teckenspråken tillerkänns en stark ställning. kultur- och utbildningsutskott framhöll vid behandlingen av ministerrådets förslag till deklaration om nordisk språkpolitik att teckenspråken borde ges samma ställning som lagstadgade minoritetsspråk (Redog. 2006/07:NR1). ratificerade om rättigheter för personer med funktionsnedsättning (SÖ 2008:26). Konventionen innehåller särskilda bestämmelser om rättigheter för teckenspråkiga. I dessa delar innebär den att anslutna stater ger döva personer tillgång till teckenspråk samt erkänner och främjar användandet av teckenspråk. I proposition 2005/06:2 gavs i språkvårdshänseende teckenspråket samma ställning som de fem nationella minoritetsspråken. Regeringen anförde i propositionen att fem språk har erkänts som nationella minoritetsspråk – samiska, finska, meänkieli, chib och jiddisch. För samiska, finska och meänkieli finns också lagar (1999:1175 och 1999:1176) som ger rätt att använda språken i kontakt med förvaltningsmyndigheter och domstolar i vissa geografiska områden där språket har lång tradition. Teckenspråket är en viktig del av dövas kultur och ett modersmål för de personer som är döva från födseln eller den tidiga barndomen. Ett stort antal språk har kommit till genom flyktingar och invandrare. Det är därför angeläget att en ny språkvårds-organisation anpassas till hela språksituationen i . Regeringen anförde vidare att den i likhet med språkkommittén ansåg att en ny språkvårds-organisation (och folkminnen) även borde ges i uppgift att utveckla och främja vården av nationella minoritetsspråk och teckenspråk samt ha möjligheter att överblicka den totala språksituationen i med alla de språk som talas i landet. Utredningen av teckenspråkets ställning lämnade både delbetänkandet Teckenspråk och teckenspråkiga – Kunskaps- och forsknings-översikt (SOU 2006:29) och slutbetänkandet Teckenspråk och teckenspråkiga – Översyn av teckenspråkets ställning (SOU 2006:54).