bet · H501KU20 · 2018-06-12 00:00:00 — 2017/18:127) om ett tillkännagivande om att avskaffa tillståndskravet för polisens kameraövervakning och regeringens beslut att utan beaktande av beslut tillsätta en utredning (dir. 2017:124) med en längre utredningstid. Anmälaren vill framhålla att regeringen dagen innan skulle debattera förslaget i kammaren fattade ett beslut som var oförenligt med det föreslagna tillkännagivandet från . Regeringens beslut innebar att uppdraget att utreda om polisens tillståndsplikt för kameraövervakning ska ersättas av en anmälningsplikt skulle redovisas . beslutade om ett tillkännagivande med innebörden att polisens tillståndskrav för kameraövervakning ska tas bort och ersättas av en anmälningsplikt senast i samband med att den nya kameraövervakningslagen träder i kraft . Till grund för granskningen har legat bl.a. en promemoria som upprättats inom , bilaga A1.3.2. beslutade regeringen i kommittédirektiv 2015:125 Kameraövervakning – brottsbekämpning och integritetsskydd att en särskild utredare skulle utreda vissa frågor om kameraövervakning. Syftet var att säkerställa att kameraövervakning kan användas där det behövs för att bekämpa brott och garantera ett starkt skydd för den personliga integriteten. Genom tilläggsdirektiv 2016:54 fick utredaren dessutom i uppdrag att analysera hur regleringen i kameraövervakningslagen bör anpassas till den nya EU-rättsliga dataskyddsregleringen. I betänkandet, som överlämnades , föreslås att kameraövervakningslagen ska ersättas av en ny lag, som ska heta kamerabevakningslagen (SOU 2017:55). Lagen föreslås träda i kraft . Regeringen aviserade att propositionen Ny kamerabevakningslag skulle lämnas till . De förslag som lämnas i utredningen innebär ökade möjligheter att få tillstånd till kameraövervakning, både för brottsbekämpande ändamål och för andra ändamål. Regeringen konstaterade i budgetpropositionen som beslutades att har tillkännagett för regeringen att det bör bli möjligt för polisen att i större utsträckning än använda sig av kameraövervakning i de områden där brottsligheten är som störst (prop. 2017/18:1 utg.omr. 4 s. 53). Regeringen anförde att man är av samma uppfattning som och att polisens möjligheter till kameraövervakning behöver förbättras ytterligare. Man hade därför för avsikt att tillsätta en ny utredning som bl.a. ska överväga om tillståndskravet för polisens kameraövervakning ska tas bort och ersättas med en anmälningsplikt. Regeringen beslutade (dir 2017:124) att ge en särskild utredare i uppdrag att föreslå åtgärder som kan underlätta kameraövervakning som sker i brottsbekämpande syfte. Utredaren ska även analysera förutsättningarna för kameraövervakning av allmänna transportmedel och stationer. – kartlägga behovet av förenklade regler vid kameraövervakning som sker i syfte att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet eller utreda brott – kartlägga behovet av förenklade regler vid kameraövervakning som sker i syfte att skydda mot samt förebygga och förhindra hot mot den allmänna säkerheten – föreslå förenklingar utifrån kartläggningen, med utgångspunkten att tillståndsplikten för kameraövervakning ska tas bort och i första hand ersättas med en anmälningsplikt – överväga om det finns skäl för förenklade regler även när det gäller annan kameraövervakning än sådan som de ovan berörda myndigheterna bedriver i brottsbekämpande syfte – analysera behovet av integritetsskyddande åtgärder när det blir enklare att använda kameraövervakning – analysera vilka effekter förenklade möjligheter till kameraövervakning brottsbekämpande syfte kommer att få för en effektiv tillsyn, – analysera om man bör införa ett utökat undantag från tillståndsplikten för kameraövervakning av allmänna transportmedel och stationer – lämna de författningsförslag som bedöms lämpliga. Uppdraget att föreslå åtgärder som kan underlätta kameraövervakning i brottsbekämpande syfte ska redovisas , och uppdraget att analysera möjligheterna till ett utökat undantag från tillståndsplikten för kameraövervakning av allmänna transportmedel och stationer ska redovisas . Tillkännagivande om att avskaffa tillståndsplikt justerade justitieutskottet betänkandet 2017/18:JuU19. I betänkandet föreslog utskottet, med stöd av sin initiativrätt i 9 kap. 16 § riksdagsordningen, att skulle tillkännage för regeringen att kravet på att polisen ska söka tillstånd för kameraövervakning ska tas bort och ersättas av en anmälningsplikt. Ändringen skulle införas senast i samband med att den nya kamerabevakningslagen träder i kraft . I betänkandet fanns en reservation (S, MP, V). Betänkandet debatterades sedan i kammaren . beslutade om tillkännagivandet (rskr. 2017/18:127). I utskottets ställningstagande anfördes följande. Det finns i bostadsområden som i allt större utsträckning kommit att påverkas av brottslighet och otrygghet. Utskottet anser att det är angeläget med en kraftsamling för att förebygga brott och öka tryggheten, inte minst i socialt utsatta områden. Polisen måste kunna agera snabbt för att bryta negativa trender i brottsutsatta områden, och till det arbetet krävs verkningsfulla verktyg. Dagens tillståndsförfarande för kameraövervakning är tidskrävande och försämrar polisens möjligheter till kameraövervakning. Den utredning om kameraövervakning som överlämnades till regeringen överensstämmer inte med samhällsutvecklingen och polisens ökade behov. Det kan nämnas att en av utredningens experter i ett särskilt yttrande anförde att polisens tillståndskrav borde ha slopats. Utskottet har som framkommit tidigare anfört att tillgången till information från kameraövervakning i många fall är avgörande för polisens möjlighet att förebygga brott, avbryta pågående brottslighet och utreda begångna brott och att polisens möjlighet till kameraövervakning behöver förbättras ytterligare. Utskottet föreslår därför att polisens tillståndskrav för kameraövervakning ska tas bort och ersättas av en anmälningsplikt. När polisen gör en anmälan om kameraövervakning ska polisen, förutom det som krävs vid en anmälan enligt 21 § kameraövervakningslagen, ange skälen till att andra åtgärder visat sig otillräckliga. Förslaget ska genomföras senast i samband med att den nya kamerabevakningslagen träder i kraft . ska en utredning tillsättas för att utvärdera och analysera effekterna av lagändringen. Utskottet noterar att frågan bereds inom . Utskottet befarar dock att bredningen, trots att det finns en bred majoritet för att ta bort kravet på tillstånd för polisen, riskerar att ta . Under den tiden begränsas polisens möjlighet till kameraövervakning, och svensk polis får sämre förutsättningar än polis i övriga europeiska länder att skaffa uppgifter för att bekämpa brott. Det är självklart viktigt att regeringsformens krav på beredning iakttas. Som framkommit bestäms kravets faktiska innehåll av det aktuella ämnets natur. Det är utskottets uppfattning att den tid som återstår innan den nya kamerabevakningslagen ska träda i kraft är fullt tillräcklig för att en väl avvägd och ändamålsenlig lagstiftning ska kunna tas fram. Det handlar i första hand om vilka prioriteringar regeringen gör och vilka resurser regeringen väljer att avsätta för beredningen av ärendet. Sammanfattningsvis föreslår utskottet därför, med stöd av sin initiativrätt enligt 9 kap. 16 § RO, att ställer sig bakom det som utskottet anför och tillkännager detta för regeringen. Enligt regeringsformens bestämmelser om statsskickets grunder är folkets främsta företrädare och stiftar lag, beslutar om skatt till staten och bestämmer hur statens medel ska användas (1 kap. 4 §). Enligt en grundlagskommentar finns det dock inte något hinder för att utöver sådana beslut som är bindande för medborgare och myndigheter i form av lagar eller anslag även fatta beslut som inte är rättsligt bindande, t.ex. i form av riktlinjer eller uttalanden. En vanlig form av riksdagsuttalanden är s.k. tillkännagivanden (m.fl., Grundlagarna, 3 uppl. 2012, s. 67). I Grundlagberedningens betänkande angavs att beslut av detta slag alltefter omständigheterna kan medföra en ”politisk” bundenhet (SOU 1972:15 s. 101). gjorde i sitt slutbetänkande bedömningen (SOU 2008:125 s. 304 f.) att möjlighet att besluta om tillkännagivanden till regeringen inte borde regleras i regeringsformen. Utredningen konstaterade att regeringen inte har någon konstitutionell skyldighet att följa ett tillkännagivande från men att har möjlighet att utnyttja sin normgivningsmakt eller finansmakt för att åstadkomma det resultat som tillkännagivandet syftar till, om regeringen inte följer ett tillkännagivande. Ytterst har även möjlighet att avge en misstroendeförklaring mot regeringen. Utredningen påpekade även, i enlighet med vad uttalat, att den konstitutionella praxis som vuxit fram innebär att utgångspunkten bör vara att regeringen tillgodoser ett tillkännagivande och att regeringen om den inte har för avsikt att tillgodose önskemål bör underrätta om detta inom den tidsgräns som angetts i tillkännagivandet. Även skälen till varför regeringen inte tillgodosett tillkännagivandet bör redovisas. Vidare konstaterade utredningen att ordningen i allt väsentligt fungerade väl och att det dessutom inte kunde uteslutas att praxis kunde komma att utvecklas ytterligare, något som skulle kunna försvåras med en reglering i grundlag. Den konstitutionella betydelsen och innebörden av tillkännagivanden analyserades även av av riksdagsordningen. Kommittén framhöll i sitt slutbetänkande att den delade uppfattning och inte ansåg att det fanns skäl att göra några nya uttalanden i frågan (2012/13:URF3 s. 171 f.). Möjligheten för att besluta om tillkännagivanden till regeringen är således inte grundlagsreglerad utan bygger på konstitutionell praxis. lät , i samband med beredningen av regeringens skrivelse med redogörelse för behandlingen av skrivelser till regeringen, genomföra en omfattande studie av tillkännagivanden . I studien, som bifogades utskottets betänkande 2005/06:KU34, konstaterades att enligt den konstitutionella praxis som vuxit fram bör utgångspunkten vara att regeringen tillgodoser tillkännagivanden. Om det visar sig att det finns omständigheter som hindrar ett genomförande eller om regeringen gör en annan bedömning än , måste regeringen dock kunna avstå från att vidta de åtgärder som tillkännagivandet avser. En förutsättning bör då, menade utskottet, vara att regeringen redovisar sina bedömningar för , och då inom den tidsgräns som tillkännagivandet eventuellt kan omfatta. Studien visade att regeringen i allmänhet hade följt tillkännagivanden men också att det inte var ovanligt att regeringen inte kunnat följa tillkännagivanden. Inom ramen för behandlingen av regeringens årliga redogörelse för hur den har behandlat skrivelser har också återkommande understrukit att sedvanliga beredningsåtgärder inte bör fördröjas i onödan (se t.ex. bet. 2006/07:KU17, bet. 2008/09:KU21, bet. 2011/12:KU21). En övergripande beskrivning av hur tillkännagivanden bör hanteras ges i behandling av skrivelser (bet. 2016/17:KU21 s. 41–42). – Utgångspunkten är att regeringen ska följa tillkännagivanden. – Om regeringen gör en annan bedömning än ska regeringen meddela det. – Regeringen har rätt att föra fram uppfattningen att tillkännagivandet därmed är slutbehandlat. – kan acceptera att tillkännagivandet är slutbehandlat. – Ett utskott och kan dock göra en annan bedömning än regeringen och vidhålla sin uppfattning i sak. – Utskottet och kan då säga att tillkännagivandet inte är slutbehandlat. – Det är utskottet och som inom ramen för sin behandling tolkar om tillkännagivandet är tillgodosett och slutbehandlat. – Om har uttalat att ett tillkännagivande inte är slutbehandlat, ska regeringen återkomma till med redovisning av ytterligare åtgärder eller med att regeringen vidhåller sin uppfattning att tillkännagivandet är slutbehandlat. genomförde utskottet en granskning (bet. 2014/15:KU20 s. 57 f.) där anmälaren menade att regeringen medvetet hade haft för avsikt att förekomma ett riksdagsbeslut. Anmälaren menade att trots att regeringen visste att trafikutskottet föreslagit ett tillkännagivande om att någon förhandlingsperson för avveckling av citynära flygplatser inte borde tillsättas valde regeringen att tillsätta en statlig samordnare för dagen innan utskottets förslag skulle debatteras i kammaren. I sitt ställningstagande anförde utskottet att det var olämpligt av regeringen att så tydligt föregripa beslut genom att besluta om ett uppdrag till en statlig samordnare för . Utskottet anförde vidare att de med utgångspunkt i den etablerade konstitutionella praxis som gäller för regeringens hantering av tillkännagivanden ansåg att det hade funnits skäl för regeringen att invänta beslut och först därefter bedöma vilket ställningstagande som kunde bli aktuellt (s. 79). Genom en skrivelse till begärde utskottet svar på ett antal frågor. Utskottet fick en svarspromemoria utarbetad inom , bilaga A1.3.2. Av promemorian framgår att arbetet med att ta fram kommittédirektiven påbörjades . I nära anslutning till regeringens beslut om kommittédirektiv fanns det inom information om ett initiativ till ett tillkännagivande om att avskaffa tillståndsplikten för polisens kameraövervakning . Vidare anges i promemorian att gjorde bedömningen att det, med hänsyn till regeringsformens beredningskrav, saknades förutsättningar att avskaffa tillståndsplikten för polisens kameraövervakning till . Eftersom regeringens beslut om kommittédirektiv syftade till att avskaffa tillståndsplikten gjordes bedömningen att det inte fanns anledning för regeringen att avvakta med beslutet. Det i granskningen uppmärksammade ärendet rör avskaffande av tillståndsplikten för kameraövervakning. Regeringens beslut från innebar att en ny utredning ska redovisa ett sådant förslag . tillkännagivande från avsåg att tillståndsplikten skulle tas bort före . Utskottet har i samband med en tidigare granskning anfört att det funnits skäl för regeringen att invänta ett beslut av om tillkännagivande och först därefter bedöma vilket ställningstagande som kunde bli aktuellt från regeringens sida. kan i det här aktuella fallet konstateras att både tillkännagivandet och kommittédirektiven syftade till att avskaffa tillståndsplikten. bedömdes att det med hänsyn till regeringsformens beredningskrav saknades förutsättningar att avskaffa tillståndsplikten till datumet i tillkännagivande, och eftersom syftet var detsamma fanns det inte anledning att avvakta med beslutet om kommittédirektiv. Utskottet konstaterar att i fråga om ett tillkännagivande har regeringen att göra en avvägning mellan att undvika att föregripa beslut och att inte i onödan fördröja regeringens arbete. Utskottet har i det aktuella fallet inte något att anföra mot regeringens agerande. 1.4 Tillkännagivande om valdeltagande bland utlandssvenskar I en anmälan till (dnr 1067-2017/18), bilaga A1.4.1, begärs att utskottet granskar huruvida regeringens hantering av tillkännagivande om valdeltagande bland utlandssvenskar är förenligt med regeringsformens (RF) bestämmelser, särskilt vad avser ansvaret att iaktta saklighet och opartiskhet (1 kap. 9 § RF) och statsråds ansvar att besvara frågor från riksdagsledamöter i angelägenheter som rör statsrådens ämbetsutövning (13 kap. 5 § RF). Anmälaren vill framhålla att regeringens hantering av tillkännagivanden på flera sätt är anmärkningsvärd. Dels lämnas, enlig anmälaren, missvisande information av utrikesministern i hennes svar på en skriftlig fråga avseende de åtgärder som regeringen vidtagit med anledning av tillkännagivandet. I svaret uttrycks att åtgärder är vidtagna som åtgärderna först vidtogs efter att den skriftliga frågan hade lämnats in. Dels anger utrikesministern i ett brev skickat från UD att det rör sig om ett förslag från och inte ett tillkännagivande från som regeringen delgivits i riksdagsskrivelser. Enligt anmälaren är det i första hand anmälan riktar sig mot eftersom det missvisande frågesvaret gavs av utrikesministern och brevet med felaktig information skickades från , men i den mån kultur- och demokratiminister varit delaktig i ärendet riktar sig anmälan även mot henne. Till grund för granskningen har legat bl.a. en promemoria som upprättats inom , bilaga A1.4.2. Vidare har utskottet haft tillgång till en handling som togs del av på plats hos . Tillkännagivande om valdeltagande bland utlandssvenskar gjorde ett tillkännagivande till regeringen om åtgärder för att öka valdeltagandet bland utlandssvenskar (rskr. 2016/17:200–201). I det betänkande från som låg till grund för tillkännagivandet (bet. 2016/17:KU22) anförde utskottet bl.a. att ökad tillgänglighet i form av ändrade öppettider sannolikt skulle leda till ett högre valdeltagande. Öppettiderna för röstning på svenska ambassader och konsulat, inte minst vad gäller öppethållande och , borde därför inför kommande val förbättras. Ett högt valdeltagande bland utlandssvenskar borde vara en prioriterad uppgift för utlandsmyndigheterna. Vidare borde utlandssvenskar ges bättre information om reglerna för att rösta, bl.a. om att en utlandssvensk behöver anmäla sig för att finnas kvar i röstlängden. Utskottet anförde även att det inte fanns skäl att avvakta beredningen av betänkande eftersom dessa förbättringsåtgärder kunde genomföras utan lagändringar. Regeringen borde redan nu verka för att sådana förbättringar genomförs. I budgetpropositionen (prop. 2017/18:1 utg.omr. 1) som beslutades redovisade regeringen ett antal åtgärder för att öka valdeltagandet i olika grupper av samhället. Inga åtgärder redovisades dock för att öka valdeltagandet bland utlandssvenskar. lämnades en skriftlig fråga in till kultur- och demokratiminister om åtgärder för ökat valdeltagande bland utlandssvenskar (2017/18:341). Frågan överlämnades till utrikes-minister , som lämnade följande svar: har frågat kultur- och demokratiminister vilka konkreta åtgärder års val som regeringen avser vidta för att leva upp till det av beslutade tillkännagivandet om åtgärder för att öka valdeltagandet bland utlandssvenskar. Frågan har överlämnats till mig. Röstmottagning utomlands är en prioriterad fråga för regeringen. Det avspeglar sig bland annat i att röstmottagning har erbjudits vid över 200 svenska utlandsmyndigheter och honorärkonsulat runt om i världen. Säkerhetsläget på vissa orter kan dock påverka tillgängligheten och öppettiderna. Det är chefen för utlandsmyndigheten som beslutar om var röstmottagning är lämplig i verksamhetslandet samt föreslår röstmottagningslokaler och öppettider. Inför valet har samtliga chefer för utlandsmyndigheter, i ett brev skickat från , anmodats att hålla extra öppet för röstmottagning och vardagskvällar. Flertalet av våra utlandsmyndigheter har vid tidigare val erbjudit utökade öppettider för röstmottagning, men vår avsikt är att förbättra detta ytterligare. Regeringen ser även över informationen om röstningsregler med tydlig avsikt att förbättra denna. Särskild tonvikt kommer läggas vid hur utlandssvenskar ska gå till väga för att anmäla att man önskar kvarstanna i röstlängden . Utlandsmyndigheterna har uppmanats att vara särskilt frikostiga med information via sina respektive hemsidor och i sociala medier, både vad gäller sina utökade öppettider samt röstningsregler. Regeringen avser således gå till mötes i dessa frågor. I budgetpropositionen kommer regeringen att lämna en samlad redovisning av vidtagna åtgärder. I anmälan inkluderas ett utdrag från ett brev som, enligt anmälaren, skickades från och civilrättsliga ärenden (dnr UD-2017-11-30/1410). Följande utdrag redovisas i anmälan: har i ett betänkande (2016/17:KU22) föreslagit ett tillkännandegivande [sic] om åtgärder för att öka valdeltagandet bland utlandssvenskar. Bland annat rekommenderar man, i syfte att öka valdeltagandet utomlands, att svenska utlandsmyndigheter ökar tillgängligheten i form av ändrade öppettider kvällar och för röstning, samt att förbättrad information kring regler för röstning lämnas av utlandsmyndigheterna. Regeringen avser att i dessa frågor gå KU till mötes. Möjligheten för att besluta om tillkännagivanden till regeringen är inte grundlagsreglerad utan bygger på konstitutionell praxis. lät , i samband med beredningen av regeringens skrivelse med redogörelse för behandlingen av skrivelser till regeringen, genomföra en omfattande studie av tillkännagivanden . I studien, som bifogades utskottets betänkande (bet. 2005/06:KU34), konstaterades att enligt den konstitutionella praxis som vuxit fram bör utgångspunkten vara att regeringen tillgodoser tillkännagivanden. Om det visar sig att det finns omständigheter som hindrar ett genomförande eller om regeringen gör en annan bedömning än , måste regeringen dock kunna avstå från att vidta de åtgärder som tillkännagivandet avser. En förutsättning bör då, menade utskottet, vara att regeringen redovisar sina bedömningar för , och då inom den tidsgräns som tillkännagivandet eventuellt kan omfatta. Studien visade att regeringen i allmänhet hade följt tillkännagivanden men också att det inte var ovanligt att regeringen inte kunnat följa tillkännagivanden. Inom ramen för behandlingen av regeringens årliga redogörelse för hur den har behandlat skrivelser har också återkommande understrukit att sedvanliga beredningsåtgärder inte bör fördröjas i onödan (se t.ex. bet. 2006/07:KU17, bet. 2008/09:KU21 och bet. 2011/12:KU21). anförde utskottet i sitt ställningstagande att det borde höra till undantagen att tillkännagivanden inte kan slutredovisas (bet. 2016/17:KU21 s. 39). Utskottet har förståelse för att det kan ta tid för regeringen att vidta åtgärder för att behandla frågor i tillkännagivanden som kräver omfattande beredning. Som utskottet har anfört är handläggningstiden för slutbehandlingen av ett enskilt tillkännagivande avhängig tillkännagivandets innehåll och de beredningsåtgärder som förutsätts för en sådan slutbehandling. Regeringen har dock, enligt utskottet, att fullödigt redovisa olika åtgärder som vidtas, eller som den planerar att vidta, som tillkännagivandet ännu inte bedöms vara slutbehandlat. En övergripande beskrivning av hur tillkännagivanden bör hanteras anges i behandling av skrivelser (bet. 2016/17:KU21 s. 41–42). – Utgångspunkten är att regeringen ska följa tillkännagivanden. – Om regeringen gör en annan bedömning än ska regeringen meddela det. – Regeringen har rätt att föra fram uppfattningen att tillkännagivandet därmed är slutbehandlat. – kan acceptera att tillkännagivandet är slutbehandlat. – Ett utskott och kan dock göra en annan bedömning än regeringen och vidhålla sin uppfattning i sak. – Utskottet och kan då säga att tillkännagivandet inte är slutbehandlat. – Det är utskottet och som inom ramen för sin behandling tolkar om tillkännagivandet är tillgodosett och slutbehandlat. – Om har uttalat att ett tillkännagivande inte är slutbehandlat, ska regeringen återkomma till med redovisning av ytterligare åtgärder eller med att regeringen vidhåller sin uppfattning att tillkännagivandet är slutbehandlat. I granskningen (bet. 2016/17:KU20 s. 332) gjorde utskottet ett mer övergripande ställningstagande med anledning av det relativt stora antalet anmälningar där det görs gällande att ett statsråds uttalande strider mot saklighetskravet i 1 kap. 9 § RF. Utskottet framhöll att bestämmelsen innebär att domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet ska iaktta bl.a. saklighet. Enligt förarbetena gäller bestämmelsen även för regeringen men endast när regeringen uppträder som högsta myndighet inom förvaltningsorganisationen (prop. 1975/76:209 s. 138). Det innebär att regeringen i denna roll inte får låta sig vägledas av andra intressen än dem som den är satt att tillgodose och inte heller grunda sina avgöranden på andra omständigheter än sådana som enligt gällande författningar får beaktas vid prövningen av ett ärende.