bet · H501KU27 · 2018-01-26 00:00:00 — Utskottet har då konstaterat att arbetsbelastningen för utskotten redan är stor och att utskotten även har ett ökat behov av utrymme för bl.a. behandlingen av EU-frågor, uppföljning och utvärdering samt fördjupade kontakter med forsknings- och framtidsfrågor. Till detta kommer enligt utskottet att antalet fristående motioner har ökat kraftigt . Det finns enligt utskottet inte tillräckliga skäl som talar för att de diskuterade ordningarna, bl.a. med en kontinuerlig motionstid, skulle bidra till en förbättring i dessa avseenden. Det får enligt utskottet förutsättas att ledamöterna använder motionsinstitutet med eftertanke (bet. 2008/09:KU15). Utskottet har senare konstaterat att frågan om att avskaffa allmänna motionstiden har varit föremål för utredning och överväganden av den kommitté som genomförde den samlade översynen av riksdagsordningen och att kommittén då inte funnit tillräckliga skäl för en allmän motionsrätt året om. Utskottet var därför inte berett att göra en annan bedömning (bet. 2014/15:KU6). Utskottet vidhöll, genom förenklad beredning, detta ställningstagande (bet. 2016/17:KU18). Utskottet vidhåller sitt tidigare ställningstagande att det inte finns skäl att avskaffa allmänna motionstiden och ersätta den med en ständig motionsrätt. Frågor som rör riksdagsuppdraget Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om en analys kring uppförandenormer, att riksdagsledamöter ska arbeta på en annan arbetsplats och möjligheten att avsätta riksdagsledamöter med hög frånvaro. Jämför särskilt yttrande 3 (SD). (-) begär i motion 2017/18:1450 att det tillsätts en arbetsgrupp vars uppdrag är att göra en samlad analys kring uppförandenormer i . Enligt motionären bör ledamöter vara föredömen i hur man uppträder mot varandra. Ett gott bemötande ledamöter emellan skulle dessutom öka förtroendet för de förtroendevalda och göra det lättare att rekrytera personer till förtroendeuppdrag. Motionären framhåller bl.a. att debattklimatet i politiska forum lämnar mycket övrigt att önska och att en respektlöshet i många fall visat sig råda mellan politiska motståndare. En studie av arbetsmiljön skulle kunna resultera i gemensamma riktlinjer kring uppförandenormer. (SD) begär i motion 2017/18:2064 att alla riksdagsledamöter arbetar på en annan arbetsplats, helst med ett tungt och stressigt jobb, t.ex. inom vården eller som hantverkare. Enligt motionären är det många ledamöter som aldrig har haft ett arbete utanför politiken. De torde därmed ha svårt att känna förståelse för väljarnas vardagssituation. I motion 2017/18:2080 yrkande 1 av (SD) begär motionären åtgärder mot förtroendevalda som skolkar från uppdraget. Förtroendevalda som har en mycket hög frånvaro och som inte utför sitt förtroendeuppdrag riskerar att skada medborgarnas förtroende för demokratin. Regeringen bör återkomma till med förslag på hur förtroendevalda med en orimligt hög frånvaro kan avsättas. En riksdagsledamot får enligt 4 kap. 11 § första stycket regeringsformen inte lämna sitt uppdrag utan att har medgett det. Enligt samma paragrafs andra stycke kan i vissa fall pröva en ledamots behörighet. Den som förklaras obehörig är därmed skild från uppdraget. Enligt tredje stycket får en ledamot eller en ersättare i annat fall skiljas från uppdraget endast om han eller hon genom brott har visat sig uppenbart olämplig för uppdraget. Beslut om detta fattas av domstol. En förutsättning är enligt 20 kap. 4 § att straffet för brottet är fängelse eller däröver. Enligt m.fl., Grundlagarna (2012, s. 268 f.) finns det inte någon möjlighet för väljare eller parti att skilja en ledamot från uppdraget. En ledamot eller en ersättare får, som nämnts, lämna sitt uppdrag endast med medgivande, men det torde inte förekomma att nekar en ledamot att avgå från riksdagsuppdraget. En riksdagsledamot kan enligt 5 kap. 3 § riksdagsordningen efter prövning få ledigt från sitt uppdrag. Prövningen görs av talmannen eller , beroende på ledighetens längd. Om ledigheten varar minst en månad ska ledamotens uppdrag utövas av en ersättare. Om ledigheten avser en period om en månad eller längre beslutar kammaren om ledighet för andra skäl än sjukdom eller föräldraledighet (5 kap. 4 § riksdagsordningen). Riksdagsstyrelsen har i fråga om riksdagsledamöters ledighet framhållit att ledamöterna har fått sitt mandat av väljarna i samband med val. Det är ledamotens ansvar att leva upp till detta förtroende, och i nästa val avgör väljarna om förtroendet ska förnyas. Det innebär enligt riksdagsstyrelsen att varje ledamot i samarbete med sitt parti själv får avgöra hur han eller hon ska sköta sitt uppdrag under löpande valperiod. Det finns inga formella krav på hur stor arbetsinsats en ledamot ska göra. Av riksdagsstyrelsens framställning Översyn av riksdagsordningen (framst. 2013/14:RS3 s. 183, bet. 2013/14:KU46) framgår att praxis för att bevilja tjänstledighet för att fullgöra verksamhet utanför är mycket restriktiv. I princip tillåts endast tjänstledighet för uppdrag som statssekreterare, sjuk- och föräldraledighet samt internationella uppdrag. Utskottet har vid behandlingen av ett motionsyrkande om riksdagsledamöters möjlighet att arbeta även utanför anfört att det finns ett värde i att riksdagsledamöter är aktiva i samhället vid sidan av det politiska arbetet. För många ledamöter kan det dessutom enligt utskottet vara värdefullt att behålla kompetensen inom ett yrke för att kunna återgå till det efter riksdagsuppdraget. Det måste enligt utskottet i första hand vara en uppgift för den enskilda ledamoten att avgöra om arbetssituationen ger utrymme även för andra uppgifter (se bl.a. bet. 2003/04:KU5 s. 23 f. och bet. 2004/05:KU29). Utskottet vidhöll detta ställningstagande även (bet. 2016/17:KU18). Utskottet har också påmint om den ytterst restriktiva praxis som gäller för ledigheter kortare än en månad och därvid avstyrkt ett motionsyrkande om utökade möjligheter till kortare ledighet (bet. 2005/06:KU33 s. 15). Utskottet har tidigare avstyrkt ett motionsyrkande om en möjlighet att avsätta riksdagsledamöter med en hög frånvaro (bet. 2016/17:KU18). Utskottet har anfört att en riksdagsledamot är förtroendevald och därmed inte anställd av eller . Han eller hon är därför fri att själv bestämma sin arbetsinsats, och det finns inga formella krav på hur stor arbetsinsatsen ska vara. Vid behandlingen av ett motionsyrkande om möjligheten för riksdagsledamöter att omfattas av arbetsmiljölagstiftningen för att motverka att åsiktsskillnader, personliga ambitioner och direkta maktintressen i urartar till en mobbningskultur har utskottet konstaterat att riksdagsuppdraget är ett förtroendeuppdrag och inte en anställning. Riksdagsledamöters tillgång till arbetsmiljöinsatser lämpar sig därför enligt utskottet inte för särskild reglering (bet. 2013/14:KU15 s. 7). Utskottet vidhåller sina tidigare ställningstaganden om krav på riksdagsledamöters arbetsinsats, om frånvaro och deras arbete utanför . Utskottet ser positivt på att värdet av ett gott debatt- och arbetsklimat i uppmärksammas men anser inte att det finns behov av ett sådant tillkännagivande om en analys kring uppförandenormer som motionären begär. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om en ökad öppenhet kring lobbyism och ett register över lobbyister. och (båda MP) begär i motion 2017/18:2114 tillkännagivanden om en ökad transparens kring lobbyism (yrkande 1) och om att det införs ett register över lobbyister i (yrkande 2). Motionärerna anför att förtroendevalda måste kunna ha kontakt med samhället och företrädare för olika intresseorganisationer, men kontakterna bör så långt som möjligt präglas av tydlighet och öppenhet så att det inte råder något tvivel om vilka intressen som påverkar politiken. En konkret åtgärd vore att inrätta ett register över lobbyister som agerar gentemot riksdagsledamöter och anställda vid partikanslierna i . Ett sådant register kunde enligt motionärerna öka möjligheterna till kontroll av hur politiken påverkas och därigenom öka allmänhetens förtroende för partipolitiken och stärka demokratin. fann i betänkandet En uthållig demokrati (SOU 2000:1 s. 95 f.) att en registrering av lobbyister skulle öka den politiska ojämlikheten och därför inte borde införas. Att registrera lobbyister skulle enligt utredningen konservera en maktfördelning och göra det svårare för nya medborgargrupper att ta sig in. Detta gäller särskilt resurssvaga grupper, såsom nyare sociala rörelser, som till skillnad från bl.a. näringslivet och fackföreningarna sällan har egna lobbyister. Erfarenheter från visade vidare enligt på praktiska problem med en användbar lagstiftning om registrering av lobbyister. Även demokratiutredning berörde frågan (SOU 2016:5 s. 41 f.). Utredningen ansåg att lobbyingen i form av informella kontakter mellan beslutsfattare och intresseorganisationer inte utgör någon direkt utmaning för demokratin och förespråkade därför inte att någon form av reglering införs som förändrar förutsättningarna för intresseorganisationernas kontakter med beslutsfattare, t.ex. en registrering av lobbyister. Denna typ av reglering är enligt utredningen svår att utforma på ett ändamålsenligt sätt som inte medför negativa effekter för demokratin. Utskottet har vid behandlingen av likalydande motionsyrkanden sagt sig mot denna bakgrund inte vara berett att förorda en utredning om en sådan ordning. Utskottet har därför avstyrkt motionerna (se bl.a. bet. 2004/05:KU29, bet. 2012/13:KU17, bet. 2014/15:KU6 och genom förenklad beredning bet. 2016/17:KU18). Utskottet vidhåller sitt tidigare ställningstagande och avstyrker motionsyrkandena. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om prövning av subsidiaritetsprincipen. Jämför reservation 2 (SD). I motion 2017/18:3062 begär (SD) att benämningen ”subsidiaritetsprövning” bör ses över (yrkande 1) och att det i stället bör kallas t.ex. ”subsidiaritetsprincipsprövning” (yrkande 2). Oavsett benämning bör prövningen enligt motionären alltid innehålla ett yttrande om både subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna (yrkande 3). Varje yttrande gällande proportionalitetsprincipen bör dessutom innehålla noteringar om ett lagstiftningsutkasts finansiella och administrativa konsekvenser för medlemsstaternas regeringar och lokala eller regionala myndigheter (yrkande 4). Motionären anför att benämningen ”subsidiaritetsprövning” inte finns med i eller tillhörande protokoll. Där talas det i stället om ”subsidiaritetsprincipen”. Motionären påpekar att utkast till ny EU-lagstiftning enligt fördragens protokoll ska motiveras med avseende på både subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna, och i utkasten ska hänsyn tas till att det finansiella eller administrativa ansvar som vilar på unionen, nationella regeringar, regionala eller lokala myndigheter, ekonomiska aktörer och medborgare så långt som möjligt ska begränsas och stå i proportion till de mål som ska uppnås. Bakgrund och gällande ordning Lissabonfördraget ger de nationella parlamenten en särskild roll när det gäller kontrollen av hur subsidiaritetsprincipen tillämpas. Innebörden av subsidiaritetsprincipen framgår av artikel 5.3 i fördraget om Europeiska unionen: Enligt subsidiaritetsprincipen ska unionen på de områden där den inte har exklusiv befogenhet vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna […] och därför, på grund av den planerade åtgärdens omfattning eller verkningar, bättre kan uppnås på unionsnivå. Unionens institutioner ska tillämpa subsidiaritetsprincipen i enlighet med protokoll nr 2 om tillämpningen av subsidiaritets- och proportionalitets- principerna. Enligt artikel 5 i protokollet ska utkasten till lagstiftningsakter motiveras med avseende på subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Detta gäller oavsett om kommissionen eller i förekommande fall någon annan är förslagsställare. Enligt artikel 5.3 i ska de nationella parlamenten se till att subsidiaritetsprincipen följs i enlighet med det förfarande som anges i protokollet. Kommissionen, och i förekommande fall andra förslagsställare, ska översända sina utkast till lagstiftningsakter och sina ändrade utkast till de nationella parlamenten. Varje nationellt parlament (eller kammare i ett sådant parlament som har två kammare) får lämna ett motiverat yttrande till , rådets och kommissionens ordförande om parlamentet eller kammaren anser att det aktuella utkastet inte är förenligt med subsidiaritetsprincipen. , rådet och kommissionen ska ta hänsyn till alla motiverade yttranden från de nationella parlamenten. Enligt 9 kap. 20 § andra stycket riksdagsordningen ska pröva om ett utkast till en lagstiftningsakt strider mot subsidiaritetsprincipen. prövar samtliga utkast till lagstiftningsakter som översänds i enlighet med protokoll nr 2 om subsidiaritets- och proportionalitetsprinciperna. Efter att ett utkast till lagstiftningsärende mottagits i hänvisar kammaren utkastet till det utskott vars beredningsområde ärendet gäller. Detta utskott har sedan i uppgift att pröva om utkastet strider mot subsidiaritetsprincipen och, om det anser att så är fallet, avge ett utlåtande till kammaren med förslag till ett motiverat yttrande till , rådets och kommissionens ordförande (10 kap. 3 § riksdagsordningen). ska enligt 7 kap. 8 § riksdagsordningen följa tillämpningen i av subsidiaritetsprincipen och en gång meddela kammaren sina iakttagelser i ett betänkande. Vid sin första uppföljning av tillämpning av subsidiaritetsprincipen noterade utskottet att det av fördragens och protokollets ordalydelser inte följer någon skyldighet för de nationella parlamenten att följa proportionalitetsprincipens tillämpning (bet. 2010/11:KU18). Av detta torde dock inte, ansåg utskottet, motsatsvis kunna dras någon slutsats om att de nationella parlamenten inte får eller bör göra en sådan prövning inom ramen för subsidiaritetsprövningen. Tvärtom ansåg utskottet att det finns visst stöd i litteraturen och i praxis för att ett visst mått av proportionalitetsbedömning kan anses ingå inom ramen för subsidiaritetsprövningen. Utskottet framhöll att utgångspunkten är att beslut ska fattas på nationell, regional eller lokal nivå. Unionen ska på de områden där den inte har exklusiv befogenhet vidta en åtgärd endast om och i den mån som målen för den planerade åtgärden inte i tillräcklig utsträckning kan uppnås av medlemsstaterna själva och därför bättre kan uppnås på EU-nivå. Av orden ”endast om och i den mån” fick det, enligt utskottet, anses framgå att subsidiaritetsprövningen innefattar ett proportionalitetskriterium och att det därav följer att den föreslagna åtgärden inte får gå utöver vad som är nödvändigt för att uppnå de eftersträvade målen. Utskotten torde således vara oförhindrade att göra en sådan form av proportionalitetstest inom ramen för subsidiaritetsprövningen. Utskottet underströk dock att subsidiaritetsprövningen handlar om att avgöra om en åtgärd bör vidtas på medlemsstatsnivå eller unionsnivå, inte om att framföra synpunkter i sak på den föreslagna åtgärden. Utskottet har därefter hänvisat till dessa uttalanden i ett stort antal betänkanden (se t.ex. bet. 2014/15:KU5, bet. 2015/16:KU5, bet. 2016/17:KU5 och bet. 2017/18:KU5). Vid den senaste uppföljningen konstaterade utskottet att det av övriga utskotts yttranden har framkommit att det är tämligen vanligt förekommande att en proportionalitetsbedömning görs inom ramen för subsidiaritetsprövningen (bet. 2017/18:KU5). En parlamentariskt sammansatt kommitté har i uppdrag att utreda arbete med EU-frågor. Kommitténs tillsattes efter ett tillkännagivande på förslag av om behovet av en utredning (bet. 2015/16:KU16). Kommittén ska bl.a. överväga hur bör och kan förhålla sig till en utveckling inom EU med en förstärkt roll för de nationella parlamenten och om formerna för EU-arbete ger bästa möjliga förutsättningar att fullgöra sina uppgifter. När det särskilt gäller prövning av ett lagstiftningsutkasts förenlighet med subsidiaritetsprincipen ska kommittén överväga bl.a. hur kommunikation med EU:s institutioner inom ramen för denna prövning påverkar funktionsfördelningen mellan och regeringen, om bör göra en egen bedömning, vid sidan av förslagsställarens, av huruvida subsidiaritetsprincipen är tillämplig, samt huruvida bör medverka i en interparlamentarisk diskussion om att subsidiaritetspröva endast ett urval lagstiftningsutkast (dnr 1935-2015/16). Uppdraget ska redovisas . Utskottet har vid ett flertal tidigare tillfällen tydliggjort sin inställning att ett visst mått av proportionalitetsbedömning kan anses rymmas inom ramen för subsidiaritetsbedömningen. Utskottet vidhåller detta, men vill även här understryka att den subsidiaritetsprövning som enligt fördraget ska göras av nationella parlament handlar om att avgöra om en åtgärd bör vidtas på medlemsstatsnivå eller på unionsnivå. Utskottet konstaterar vidare att eventuella förändringar i vad de nationella parlamentens yttranden ska omfatta beslutas inom EU. Utskottet ser inte heller några andra skäl att bifalla motionen, som avstyrks. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att högtidliga öppnande i Rikssalen ska återinföras. och (båda SD) begär i motion 2017/18:69 att högtidliga öppnande i Rikssalen återinförs. Motionärerna anför att den svenska monarkin representerar kontinuitet, har ett starkt stöd bland medborgarna och tillsammans med den representativa demokratin bär upp vår historia. Att återinföra högtidliga öppnande i Rikssalen skulle bidra till att värna och hedra våra svenska traditioner. Enligt 3 kap. 6 § riksdagsordningen ska senast på tredje dag hålla ett särskilt sammanträde för öppnande. Sammanträdet hålls i plenisal. Statschefen förklarar på talmannens begäran öppnat. Vid sammanträdet lämnar statsministern en regeringsförklaring om det inte finns särskilda skäl för honom eller henne att avstå från detta. Enligt 4 kap. 2 § riksdagsordningen leder talmannen eller någon av de vice talmännen riksdagsarbetet. Utskottet har tidigare behandlat och avstyrkt motionsyrkanden om att återgå till den gamla ordningen med öppnande i Rikssalen i , i betänkande 2016/17:KU18. Utskottet har uttalat att öppnande bör äga rum i plenisal och att det enligt gällande ordning är talmannen som fastställer ordningen vid öppningssammanträdet. Utskottet vidhåller sitt tidigare ställningstagande och avstyrker motionen. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att riksdagsledamöterna i plenisal ska placeras efter partitillhörighet. (M) begär i motion 2017/18:1245 ett tillkännagivande om att se över placeringen i plenisal. Motionären anser att riksdagsledamöterna bör placeras efter partitillhörighet och inte efter valkretstillhörighet. Dagens placering motverkar enligt motionären en livlig och aktiv debatt. En placering efter partitillhörighet är enligt motionären vanlig i t.ex. anglosaxiska länders parlament, som också är välkända för sina livliga och engagerade debatter. Ett liknande yrkande finns i motion 2017/18:2093 av (SD), som också anför att kommunikationen inom partigrupperna vid främst voteringar skulle underlättas om ledamöterna var placerade efter partitillhörighet. Av 6 kap. 25 § riksdagsordningen följer att det för varje ledamot ska finnas en särskild plats i plenisalen. Enligt tilläggsbestämmelse 6.25.1 placeras ledamöterna i plenisalen valkretsvis. Ordningen mellan valkretsarna följer av praxis: kommer först och sist kommer . Avgörande för ordningen inom en valkrets är antalet bevistade riksmöten och, om detta är lika, levnadsåldern. Utskottet har behandlat och avstyrkt motioner med motsvarande innehåll. konstaterade utskottet att det som regel råder fri sittning under kammarsammanträdena och att det bara är under voteringar som ledamöterna måste sitta på sina egna platser (bet. 2008/09:KU15). Det står därmed ledamöterna fritt att under debatter och frågestunder gruppera sig exempelvis partivis. Med hänvisning till att det enligt utskottets kännedom inte fanns någon stark opinion bland ledamöterna att frångå den nuvarande ordningen var utskottet inte berett att ställa sig bakom förslaget om placering efter partitillhörighet. Utskottet har senare vidhållit detta ställningstagande (se bl.a. bet. 2009/10:KU11, bet. 2012/13:KU17, bet. 2014/15:KU6 och bet. 2016/17:KU18). Utskottet vidhåller tidigare ställningstaganden och avstyrker motionerna. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om stöd till riksdagsarbetet. I motion 2017/18:3027 av Finn (M) begärs ett arbete för en demokratisk förstärkning inom det rådande systemet. Lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier bör enligt motionären ses över för att finna en lämplig blandning mellan partiets förmåga att vinna val å ena sidan och möjligheterna att vinna medlemmar å den andra. Kravet på öppen redovisning av partiernas ekonomi bör också skärpas. Även lagen (1999:1209) om stöd till riksdagsledamöternas och partigruppernas arbete i bör ses över. Den interna demokratin i en partigrupp i bör öka. Motionären välkomnar den översyn av partistödets utformning som föreslår. Regler om stöd till de politiska partierna finns i lagen (1972:625) om statligt stöd till politiska partier. Stödet lämnas till partiernas riksorganisationer i form av partistöd och kanslistöd. Lagen (2014:105) om insyn i finansiering av partier, förkortad insynslagen, gäller för partier som deltar i val till eller (prop. 2013/14:70, bet. 2013/14:KU35, rskr. 2013/14:163). Syftet med lagen är att trygga allmänhetens insyn i hur partier och valkandidater finansierar sin politiska verksamhet respektive sina personvalskampanjer. Vid riksdagsbehandlingen av propositionen anförde att redovisningsskyldigheten enligt propositionen innebär att partierna måste spara uppgifter om bl.a. bidragsgivarens identitet. konstaterade att det varken i propositionen eller i den bakomliggande promemorian (Ds 2013:31) anges uttryckligen vilka uppgifter som avses. Utskottet föreslog därför ett tillkännagivande om att vissa aspekter som gäller uppgifter om en bidragsgivares identitet bör förtydligas. beslutade enligt förslaget (bet. 2013/14:KU35 s. 25–27, rskr. 2013/14:163). Regeringen föreslår i proposition 2017/18:55 Ökad insyn i partiers finansiering att de uppgifter om en bidragsgivares identitet som måste sparas är givarens namn och antingen givarens adress, personnummer eller organisationsnummer (s. 85 f.). Propositionen bereds av i betänkande 2016/17:KU19. Lagen (2016:1109) om stöd till partigrupperna för riksdagsledamöternas arbete i trädde i kraft då lagen (1999:1209) om stöd till riksdagsledamöternas och partigruppernas arbete i upphörde att gälla (framst. 2015/16:RS7, bet. 2016/17:KU3, rskr. 2016/17:36). Den nya lagen innehåller i likhet med den tidigare lagen bestämmelser om basstöd till partigrupperna och om stöd för kostnader för politiska sekreterare och utrikes resor. Därutöver tas det in nya bestämmelser om rätten att inrätta ett partikansli, redovisning, återbetalningsskyldighet och stöd till språkutbildning. Den nya lagen innehåller också en delegation till att bestämma dels antalet arbetsplatser för partigruppernas kansliledning, dels storleken på stödet till partigrupperna för kostnaden för politiska sekreterare, riksdagsledamöternas utrikes resor och språkutbildning. Regeringen beslutade att uppdra åt en särskild utredare att utarbeta förslag till åtgärder för att öka och bredda engagemanget inom den representativa demokratin och att stärka individens möjligheter till delaktighet i och inflytande över det politiska beslutsfattandet mellan de allmänna valen. Utredningen, demokratiutredning, överlämnade betänkandet Låt fler forma framtiden (SOU 2016:5). Översynen visar (s. 34) att det offentliga stödet till de politiska partierna inte fullt ut används i enlighet med vad det är avsett för. Stödet till riksdagsledamöter, som syftar till att bistå ledamöternas arbete, används i stor utsträckning till annan verksamhet än riksdagsarbete.