bet · H501JuU18 · 2018-02-15 00:00:00 — Det kan vidare nämnas att () överlämnade en skrivelse till justitie- och inrikesministern med en begäran om att regeringen ska vidta vissa åtgärder för att stärka rättssäkerheten för barn som misstänks för brott (dnr 3.5.1:0710/17). BO föreslår bl.a.: • Genomför en genomlysning och kartläggning av hur barns rättigheter tillvaratas i samband med att barn i icke-straffmyndig ålder utreds misstänkta för att ha begått allvarliga brott. I kartläggningen bör övervägas att inrätta lokala barnahus för myndighetssamverkan kring barn som misstänks för brott. • Tydliggör i lagstiftningen att ett barn ska betraktas som oskyldigt till dess barnets skuld blivit lagligen fastställd. • Alla barn som misstänks för allvarliga brott, såväl straffmyndiga barn som barn som inte har uppnått straffmyndig ålder, ska ha tillgång till en offentlig försvarare eller juridiskt biträde från första förhöret. BO:s skrivelse bereds inom . Vidare har i sin verksamhetsplan uppmärksammat frågan i ett projekt som ska vara klart (dnr ÅM2017-2162). Projektet avser bl.a. att uppdatera och utveckla den rättsliga vägledningen om hur olika frågor på området bör lösas utifrån den befintliga lagstiftningen samt identifiera svårigheter som endast kan lösas genom förändrad lagstiftning. Utskottets uppföljning om unga lagöverträdare Inom ramen för utskottets arbete med uppföljning och utvärdering av riksdagsbeslut togs en rapport fram i vilken man studerade olika frågor om unga lagöverträdare (dnr 1924-2013/14). Några av de frågor som togs upp var roll och förekomsten av försvarare vid inledande förhör med unga som misstänks för brott. När det gällde roll konstaterades att det finns ett lagstadgat krav på samarbete mellan förundersökningsledare och socialtjänst i fråga om unga lagöverträdare men att hantering av dessa inte alltid fungerar som lagstiftaren har tänkt. Processen och utredningstiderna påverkas av att endast i begränsad omfattning medverkar vid inledande förhör och av att yttranden från lämnas . Visserligen är ärenden med unga lagöverträdare prioriterade av – man är medveten om att det är väsentligt för den sociala utredningen och efterföljande yttrande att man medverkar vid inledande förhör – men på grund av resursbrist finns sällan möjlighet att medverka. Det saknas också en nationell uppföljning över hur insatser för unga lagöverträdare bedrivs. Som framgått har en misstänkt som är alltid rätt till en offentlig försvarare, om det inte är uppenbart att han eller hon saknar behov av försvarare (24 § LUL). I rapporten konstateras att det i olika sammanhang riktats kritik mot att ungas rätt till offentlig försvarare inte tillgodoses på ett tillfredsställande sätt. Kritiken har riktats mot att unga misstänkta i vissa fall har undanhållits information om rätten till offentlig försvarare och att offentliga försvarare inte i tillräckligt stor omfattning har medverkat vid inledande förhör med unga misstänkta. I uppföljningen om unga lagöverträdare har olika erfarenheter av tillämpningen av regelverket framkommit. Förundersökningsledare, såväl åklagare som poliser, samt förhörsledare synes vara väl medvetna om ungas rätt till offentlig försvarare och att den som är intagen till förhör ska informeras om sin rätt till försvarare. Enligt är det dock inte ovanligt att förhör hålls med unga utan försvarare, trots att en försvarare borde ha varit närvarande. Omfattningen av problemet är inte kartlagd, och till skillnad från menar polis och åklagare att förhör utan försvarare hör till undantagen. I uppföljningen konstateras att svårigheter kan uppstå vid förhör som sker utanför expeditionstid eller på platser där det inte alltid finns offentliga försvarare tillgängliga, t.ex. i glesbygd. För att hantera problemet med att förordna offentliga försvarare utanför expeditionstid finns goda lokala exempel såsom användande av jourlistor och förordnande av offentliga försvarare i efterhand. Enligt vad som framkommit är erfarenheten av användandet av dessa metoder i huvudsak god, men det undanröjer inte problemet med att försvararen inte får ett formellt förordnande. Det har vidare framgått att beslutat att se över sina riktlinjer kring ungas rätt till försvarare. De allmänna förutsättningarna för när ungdomstjänst får dömas ut regleras i 32 kap. 2 § . Den som är och som begått brott får dömas till ungdomstjänst om påföljden är lämplig med hänsyn till hans eller hennes person och övriga omständigheter. Den som döms till ungdomstjänst ska åläggas att utföra oavlönat arbete och delta i annan särskilt anordnad verksamhet i lägst 20 och högst . Den som är får dömas till ungdomstjänst endast om det finns särskilda skäl för det. Rätten får döma till ungdomstjänst om påföljden kan anses tillräckligt ingripande med hänsyn till brottslighetens straffvärde och den unges tidigare brottslighet och det inte finns skäl för att döma till ungdomsvård. I valet mellan ungdomstjänst och böter ska ungdomstjänst väljas om den påföljden inte är alltför ingripande. Ungdomstjänst får således dömas ut endast om påföljden är lämplig med hänsyn till den unges person och övriga omständigheter. Med detta avses andra förhållanden än sådana som har med själva brottsligheten att göra. Innan en åklagare fattar beslut i åtalsfrågan för den som misstänks för att ha begått ett brott innan han eller hon fyllt ska åklagaren i regel begära in ett yttrande från socialnämnden. Ett sådant yttrande ska bl.a. innehålla en bedömning av om ungdomstjänst är en lämplig påföljd (11 § LUL). I samband med att det tidigare kravet på att den unge samtycker till ungdomstjänst slopades betonades att det var särskilt viktigt med en noggrann bedömning av om ungdomstjänst är en lämplig påföljd och att domstolen i det enskilda fallet måste göra en självständig bedömning (prop. 2014/15:25 s. 58 f.). Bestämmelser om strafföreläggande finns främst i 48 kap. . Enligt 2 § innebär ett strafföreläggande att den misstänkte föreläggs ett bötesstraff efter vad åklagaren anser att brottet bör leda till. Avsikten är att den misstänkte ska godkänna detta eller . Ett strafföreläggande får enligt 4 § även avse villkorlig dom eller sådan påföljd i förening med böter, om det är uppenbart att rätten skulle döma till sådan påföljd. Detta gäller dock inte för brott som har begåtts av någon som inte har fyllt eller om det finns anledning att förena den villkorliga domen med en föreskrift om samhällstjänst. Av 5 a § framgår att ett strafföreläggande också får omfatta ett enskilt anspråk som avser betalningsskyldighet. När det gäller den som är finns i 2 § även en påminnelse om att det finns särskilda bestämmelser om strafföreläggande för brott som har begåtts av någon som är . Dessa bestämmelser tas upp i 15 § LUL och innebär att strafföreläggande får utfärdas trots straffskalan för brottet när det kan antas att den unge – om åtal väckts – skulle ha dömts endast till böter. Åklagaren ska i detta sammanhang beakta de särskilda regler enligt vilka rätten kan döma till lindrigare straff än det är föreskrivet för ett brott som har begåtts av någon som inte har fyllt . Syftet med bestämmelserna är att åklagaren ska ha friare händer att på ett rationellt sätt hantera framför allt vissa gränsfall vid sådana brottstyper som stöld eller snatteri och bedrägeri eller bedrägligt beteende samt vissa brott mot frihet och frid enligt 4 kap. (se prop. 1987/88:135 s. 22). Ett strafföreläggande som utfärdas med stöd av de särskilda reglerna ska delges den misstänkte vid ett personligt möte med åklagaren och, om det är möjligt, i vårdnadshavarens närvaro (1 § förordningen [1994:1763] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). Som anförts är det inte möjligt att ge ett strafföreläggande i fråga om villkorlig dom för ett brott som har begåtts av någon som inte har fyllt . Anledningen till denna begränsning är att påföljdssystemet när det gäller yngre personer är rikt differentierat och att påföljdsvalet i det enskilda fallet därmed kan vara särskilt svårt. Att den unge får rätt påföljd har ansetts vara av yttersta vikt, och därför har man inte ansett att de fall där den unge begått ett brott för vilket straffet ligger över bötesnivå bör undandras den kvalificerade prövning som domstolsalternativet erbjuder (prop. 1996/97:8 s. 11 f.). Övervakning och andra tvångsmedel Av 23 § lagen (1964:167) LUL framgår att den som inte fyllt får häktas endast om det finns synnerliga skäl. Bestämmelser om häktning finns i 24 kap. (RB). På åklagarens begäran får den person häktas som på sannolika skäl är misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse . Dessutom krävs att det med hänsyn till brottets art, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet finns risk för att den misstänkte avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara), genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusionsfara) eller fortsätter sin brottsliga verksamhet (recidivfara). Om det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse för brottet ska personen häktas, om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. Den misstänkte får endast häktas om skälen för detta uppväger det intrång eller men i övrigt som häktning innebär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Denna regel kallas för proportionalitetsprincipen och ger uttryck för att minsta möjliga tvång ska användas för att nå det avsedda syftet med frihetsberövandet. Regeln innebär att häktning endast får användas om syftet med åtgärden inte kan tillgodoses genom mindre ingripande åtgärder. Sådana mindre ingripande alternativ till häktning är reseförbud, anmälningsskyldighet och övervakning. Häktning får, under vissa förhållanden, endast ske om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas (24 kap. 4 § RB). Ett sådant förhållande är det fråga om om det med hänsyn till den misstänktes ålder kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den misstänkte. Om den misstänkte är ska socialnämnden underrättas och ta ställning till om det finns förutsättningar för ett omhändertagande enligt lagen (1990:52) med särskilda bestämmelser om vård av unga. Vid övervakning saknar åklagaren möjlighet att begränsa den misstänktes kontakter med omvärlden genom restriktioner. Regeringen har gett en särskild utredare i uppdrag att lämna förslag till hur man kan minska användningen av häktning och restriktioner (dir. 2015:80). I uppdraget har ingått bl.a. att överväga och, om det bedöms lämpligt, föreslå nya former av straffprocessuella tvångsmedel som alternativ till häktning samt att särskilt fokusera på åtgärder för att begränsa användningen av häktning och restriktioner för barn och andra unga lagöverträdare. Utredningen, som antog namnet Häktes- och restriktionsutredningen, lämnade betänkandet Färre i häkte och minskad isolering (SOU 2016:52). Häktes- och restriktionsutredningen föreslår bl.a. två nya alternativ till häktning, nämligen hemarrest och områdesarrest. Hemarrest och områdesarrest innebär att den misstänkte förbjuds att lämna bostaden eller ett visst geografiskt område annat än vid vissa bestämda tider och för särskilda ändamål. Att förbudet följs ska övervakas elektroniskt, och Kriminalvården ska ansvara för övervakningen. För att hemarrest eller områdesarrest ska komma i fråga ska det bedömas lämpligt. Som underlag för den bedömningen ska åklagaren eller rätten begära in en utredning från Kriminalvården. Särskilda överväganden bör enligt utredningen göras när det gäller lämpligheten i att besluta om hemarrest eller områdesarrest för barn. Om den misstänkte är ska Kriminalvården, vid utförandet av lämplighetsutredningen, ta kontakt med . Utredningen föreslår även en begränsning av häktningstiderna, lagstiftad rätt till mänsklig kontakt och särskilda regler för frihetsberövade barn. De särskilda reglerna för barn innebär bl.a. att häktade under ska förvaras på ett särskilt ungdomshem. Åklagaren får besluta att barnet i stället ska förvaras i häkte om det finns mycket starka skäl mot förvaring på ett särskilt ungdomshem. Utredningen bereds inom . Utskottet har tidigare behandlat motionsyrkanden om snabbare handläggning av ärenden där unga personer misstänks för brott, senast (bet. 2016/17:JuU21 s. 15 f.). Utskottet vidhöll sin tidigare uppfattning att det är angeläget att handläggningstiderna för ungdomsbrott är så korta som möjligt. Det var därför positivt att regeringen hade gett en utredare i uppdrag att utreda och föreslå åtgärder som med bibehållen rättssäkerhet och kvalitet leder till snabbare lagföring av brott och som särskilt ska fokusera på bl.a. unga. Utskottet ansåg att detta arbete inte borde föregripas och avstyrkte motionerna. följde utskottets förslag (rskr. 2016/17:224). Utskottet har också tidigare behandlat frågor om ungdomsdomstolar. Utskottet avstyrkte (bet. 2013/14:JuU19) ett motionsyrkande om att införa särskilda ungdomsdomstolar med hänvisning bl.a. till de särskilda bestämmelser som finns om att brottmål i tingsrätt och hovrätt som gäller en person som inte fyllt ska handläggas av en domare och nämndemän som är särskilt utsedda för detta. Utskottet konstaterade att det också framgått att domstolarna på olika sätt också har anpassat sin handläggning av ungdomsmål. Vissa tingsrätter har särskilt specialiserad personal och särskilda enheter som arbetar med ungdomsmål, andra har fastlagda huvudförhandlingsdagar för sådana mål. Mot denna bakgrund såg utskottet inte skäl att ställa sig bakom motionärernas begäran om att utreda ett införande av ungdomsdomstolar, och utskottet avstyrkte motionen. När det gäller brott som begåtts av personer vidhöll utskottet vid förra årets behandling av motioner om unga lagöverträdare vad man tidigare anfört (bet. 2016/17:JuU21 s. 20 f.). Utskottet konstaterade således att den lagändring som innebar att brott som begåtts av barn ska utredas i större utsträckning och mer effektivt inte synes fullt ut ha fått det genomslag som varit avsett, men utskottet utgick från att regeringen följde frågan och vidtar de åtgärder som behövs för att öka antalet brott som utreds. Något tillkännagivande från sida var därför inte är nödvändigt. Utskottet avstyrkte därför motionerna. Utskottet var i samma betänkande inte heller berett att ställa sig bakom ett motionsyrkande om att utreda möjligheten för åklagare att utfärda strafföreläggande om kortare ungdomstjänst vid ringa brott och avstyrkte de motioner där detta begärts. Utskottet behandlade även motionsyrkanden om en 24-timmarsgaranti i . Utskottet delade motionärernas uppfattning att det är angeläget att vårdnadshavaren till unga som begår brott snabbt kontaktas. Mot bakgrund av att det i 5 § LUL finns en skyldighet att underrätta vårdnadshavaren var det dock enligt utskottet inte nödvändigt med något initiativ från sida. Det finns när det gäller ungdomar ett särskilt starkt intresse av en snabb reaktion från rättsväsendet. En skyndsam handläggning gynnar dessutom både effektiviteten och rättssäkerheten i brottsbekämpningen. Även om det finns särskilda skyndsamhetskrav i ungdomsärenden anser utskottet att det finns typer av mål där ännu snabbare handläggningstider är både eftersträvansvärda och möjliga, som rättssäkerheten bibehålls. Det rör sig främst om vissa typer av brott, t.ex. olovlig körning, ringa stölder, rattfylleri eller vissa mindre allvarliga fall av narkotikabrott och skadegörelse, där det finns en klar och tydlig bevisning eller där det rör sig om brott med enklare händelseförlopp som kan utredas direkt på brottsplatsen. Det är därför positivt att regeringen har tillsatt en utredning med uppdraget att utreda och föreslå åtgärder som leder till en snabbare lagföring av brott. Det är dock viktigt att detta arbete bedrivs skyndsamt och leder fram till konkreta åtgärder. Utskottet anser mot denna bakgrund att det finns anledning för att göra ett tillkännagivande till regeringen om att denna skyndsamt bör återkomma till med förslag till åtgärder för en snabbare lagföring av brott som begås av unga. Därmed tillstyrker utskottet motionerna 2017/18:3191 (M, C, L, KD) yrkande 2 och 2017/18:3569 (M) yrkande 39 och 40. Däremot är utskottet inte berett att ställa sig bakom kraven på att införa särskilda ungdomsdomstolar. Utskottet avstyrker därmed motion 2017/18:3569 (M) yrkande 42. När det gäller rätten till offentlig försvarare delar utskottet motionärernas uppfattning att denna grundläggande rättighet är särskilt viktig för unga som annars kan ha svårt att tillvarata sin rätt. Utskottet anser dock inte att det framkommit något som ger anledning för att ta initiativ till några sådana åtgärder som efterfrågas i motionerna 2017/18:3191 (M, C, L, KD) yrkande 5 och 2017/18:3577 (L) yrkande 9. Av Brås rapport begångna av barn framgår att de lagändringar som genomfördes i syfte att en större del av brotten där den misstänkte är skulle utredas inte fått det resultat som lagstiftaren eftersträvade. I rapporten pekas på flera förbättringsmöjligheter. Utskottet anser mot denna bakgrund att regeringen bör ta initiativ till en översyn av vilka ytterligare åtgärder som krävs för att fler brott som har begåtts av personer ska utredas. Detta är särskilt viktigt med tanke på utvecklingen med en ökad gängkriminalitet där allvarliga brott allt oftare begås av unga. Detta bör , med bifall till motion 2017/18:3191 (M, C, L, KD) yrkande 9, tillkännage för regeringen. Utskottet är däremot inte berett att ställa sig bakom de krav som framställs i motion 2017/18:3577 (L) yrkandena 3–5 om att sänka tröskeln så att de brott som tas upp i motionen – dvs. brott som enligt ger minst sex månaders fängelse, s.k. strategiska brott inklusive grov skadegörelse och brott mot narkotikastrafflagen – alltid ska utredas av polis även när de begås av unga . När det gäller frågan om bevistalan delar utskottet motionärernas uppfattning att det är viktigt att det vid allvarligare brottslighet finns möjligheter att pröva misstankar mot barn . Som framgår har bl.a. aktualiserat frågan i , och även arbetar med frågan. Det finns enligt utskottet därför inte anledning för att nu göra något sådant tillkännagivande om bevistalan som motionärerna efterfrågar, och utskottet avstyrker motion 2017/18:3577 (L) yrkande 8. Utskottet anser att det är viktigt med en tidig och tydlig reaktion för att den unge ska förstå att brottsliga gärningar får konsekvenser. Fler unga än bör enligt utskottets uppfattning dömas till ungdomstjänst och även fullgöra påföljden. För att underlätta detta bör man överväga att införa en möjlighet för åklagare att genom ett strafföreläggande besluta om kortare ungdomstjänst för ringa brott. På så sätt skulle reaktionen på brottet kunna komma snabbare och därmed för den unge få en tydligare koppling till brottet. Liksom är det viktigt att en noggrann bedömning görs av om ungdomstjänst är en lämplig påföljd i det enskilda fallet. Detta bör , med bifall till motionerna 2017/18:3191 (M, C, L, KD) yrkande 12 och 2017/18:3577 (L) yrkande 6 tillkännage för regeringen. Utskottet finner däremot inte anledning att göra en annan bedömning än när det gäller en s.k. 24-timmarsgaranti. Utskottet vidhåller således sin uppfattning att det är angeläget att vårdnadshavaren till unga som begår brott snabbt kontaktas men att det mot bakgrund av att det finns en skyldighet att underrätta vårdnadshavaren inte är nödvändigt med något initiativ från sida. Motionerna 2016/17:3430 (L) yrkande 11, 2017/18:3569 (M) yrkande 38 och 2017/18:3577 (L) yrkande 7 avstyrks. Slutligen konstaterar utskottet att Häktes- och restriktionsutredningen bl.a. övervägt nya former av straffprocessuella tvångsmedel som alternativ till häktning samt särskilt fokuserat på åtgärder för att begränsa användningen av häktning och restriktioner för barn och andra unga lagöverträdare. Utredningen, som bl.a. föreslagit två nya alternativ till häktning, hemarrest och områdesarrest, bereds inom . Utskottet anser att denna beredning inte bör föregripas och avstyrker därför motion 2017/18:3569 (M) yrkande 41 om möjligheter att interimistiskt förordna om åtgärder i ungdomsmål. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att ta bort den s.k. straffrabatten för unga lagöverträdare och om att sänka straffmyndighetsåldern. Jämför reservation 14 (M), 15 (SD, -), 16 (C), 17 (L) och 18 (SD, -) samt det särskilda yttrandet (V). I partimotionerna 2017/18:3569 av m.fl. (M) yrkande 47, 2017/18:3685 av m.fl. (C) yrkande 16 och 2017/18:3576 av m.fl. (L) yrkande 25 samt i motion 2017/18:1013 av (M) yrkande 2 begärs en översyn av den s.k. ungdomsrabatten för gärningsmän som fyllt men inte i syfte att minska eller slopa denna. I motion 2017/18:880 av och (SD, -) yrkande 3 i denna del begärs att straffrabatten för dem som är tas bort. I samband med detta bör det vidare utredas om straffreduktionen för personer behöver justeras eller tas bort. Motionärerna anser bl.a. att det vid grova vålds- eller sexualbrott, speciellt de av hänsynslös karaktär, utförda av personer men ska prövas om gärningsmannen ska dömas som vuxen. Döms gärningsmannen som vuxen ska straffskalan tillämpas fullt ut utan straffrabatt. Även i motion 2017/18:18 av (SD) efterfrågar motionären en reform av bestämmelserna om straffmätning och val av påföljd för unga lagöverträdare i syfte att skärpa straffen. Även (C) efterfrågar i motion 2017/18:1776 strängare straff för unga brottslingar. I motion 2017/18:880 av och (SD, -) yrkande 3 i denna del begär motionärerna även att straffmyndighetsåldern sänks från till . För ett brott som någon begått innan han eller hon fyllt får enligt 1 kap. 6 § inte dömas till någon påföljd. Om någon har begått ett brott innan han eller hon fyllt ska hans eller hennes ungdom beaktas särskilt vid straffmätningen (29 kap. 7 § ). Enligt bör straffnedsättningen normalt bli större för den som när brottet begicks var väsentligt än för den som nästan uppnått den åldern, och det bör i princip bli fråga om allt större straffnedsättning ju yngre lagöverträdaren är. För ett brott som någon begått innan han eller hon fyllt får dömas till fängelse endast om det finns synnerliga skäl (30 kap. 5 § första stycket ). Vidare ska rätten, om den finner att påföljden bör bestämmas till fängelse, i stället bestämma påföljden till sluten ungdomsvård . Detta gäller dock inte om det, med hänsyn till den tilltalades ålder vid lagföringen eller andra omständigheter, finns särskilda skäl emot det (32 kap. 5 § ). För ett brott som någon begått efter det att han eller hon fyllt men innan han eller hon fyllt får rätten döma till fängelse endast om det med hänsyn till gärningens straffvärde eller annars finns särskilda skäl (30 kap. 5 § andra stycket ). skulle enligt sitt uppdrag bl.a. ta ställning till om lagöverträdare som har fyllt men inte ska behandlas som vuxna lagöverträdare vid straffmätning och påföljdsval eller i något av dessa avseenden. Utredningen skulle även analysera på vilket sätt ungdom bör beaktas vid straffmätningen i de fall straffet ska sättas ned. Utredningen skulle även se över var och en av påföljderna sluten ungdomsvård, ungdomsvård och ungdomstjänst i fråga om påföljdens ställning, huvudmannaskapet för påföljden, valet av påföljden, dess innehåll och utformning i övrigt samt uppföljning och reaktion vid återfall i brott eller annan misskötsamhet. Vidare skulle utredningen även lämna förslag till en slopad eller mer begränsad användning av dagsböter för lagöverträdare i åldersgruppen 15–. I betänkandet Nya påföljder (SOU 2012:34) föreslog utredningen att påföljdsvalet för ungdomar i åldern 18–i princip ska göras som för vuxna. Utredningen föreslog att det inte ska förutsättas särskilda skäl för att döma lagöverträdare i åldersgruppen 18–till fängelse oavsett om fängelsestraffet är villkorligt eller ovillkorligt. De särskilda ungdomspåföljderna ungdomsvård, ungdomstjänst och sluten ungdomsvård ska vara förbehållna personer som inte fyllt för brottet.