bet · H501JuU16 · 2018-03-16 00:00:00 — Mot den bakgrunden finner utskottet inte skäl att ställa sig bakom det som framförs i motion 2017/18:1505 (-) om att ska få i uppdrag att utreda effekterna av och samhällskostnaderna för adhd-mediciner på svenska anstalter. Utskottet avstyrker motionen. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att Kriminalvården ska utveckla arbetet med att upptäcka och motverka radikalisering på anstalterna och i frivården och om Kriminalvårdens medverkan i de nationella insatsteamens arbete mot extremism. Jämför reservation 12 (M, C, L, KD) och 13 (KD). I motion 2017/18:3735 av m.fl. (M) yrkande 13 begärs att arbetet med att upptäcka och motverka radikalisering på kriminalvårdsanstalterna utvecklas och även utökas till frivården. Ett likalydande yrkande finns i partimotion 2017/18:3685 av m.fl. (C) yrkande 52. I motion 2017/18:3837 av m.fl. (KD) yrkande 4 begärs att Kriminalvården ska medverka i de nationella insatsteamens arbete mot extremism. Uppdrag till Kriminalvården att kartlägga metoder och arbetssätt för att stärka arbetet mot våldsbejakande extremism Regeringen beslutade att ge Kriminalvården i uppdrag att göra en kartläggning av metoder och arbetssätt som kan användas för att förebygga våldsbejakande extremism bland kriminalvårdens klienter (Ju2015/05232/). Kartläggningen skulle även omfatta metoder och arbetssätt som kan användas i arbetet med de klienter som redan är anslutna eller på annat sätt har koppling till våldsbejakande extremistiska grupper. Kriminalvården skulle när den genomförde uppdraget samråda med den nationella samordnaren för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism (Ju2014:18), , , , och samt med relevanta organisationer i det civila samhället. Kriminalvården lämnade en redovisning av uppdraget i rapporten i Kriminalvården. Redovisningen innehåller en kartläggning av metoder och arbetssätt som kan användas för att förebygga radikalisering mot våldsbejakande extremism bland klienter i kriminalvården. Av redovisningen framgår hur Kriminalvården kommer att sprida relevanta arbetssätt och metoder inom myndigheten. Av redovisningen framgår också att Kriminalvården bedömer att klienter som redan är anslutna, eller på annat sätt har kopplingar till våldsbejakande extremistiska grupper, förekommer i relativt begränsad omfattning. En mindre ökning av redan radikaliserade individer som kommit in i kriminalvården har noterats . Myndigheten bedömer emellertid att risken för religiös och politisk radikalisering som leder till våldsbejakande extremism för straffverkställigheten är fortsatt låg. I ovannämnda redovisning anges bl.a. följande: Kriminalvården speglar dock samhället i stort, händelser i omvärlden och samhället påverkar även kriminalvårdens miljö. Omfattningen av antalet resande från som väljer att ansluta sig till väpnade extremist- och terroristgrupper i utlandet, den lag om förbud mot terrorresor som trädde i kraft i kombination med den ökande aktiviteten inom de höger- och vänsterextrema miljöerna kan sannolikt leda till en ökning av klienter som är anslutna eller på annat sätt har koppling till extremistiska grupper. Kriminalvården kommer i så fall att i större utsträckning både hantera dessa individer/nätverk och begränsa dem. Därmed finns även en risk att medarbetare utsätts för hot, våld och otillåten påverkan i större utsträckning. Utvecklingen har inneburit att Kriminalvården tagit frågan på stort allvar och området är prioriterat. Målet är att bidra till samhällets arbete att värna demokratin mot våldsbejakande extremism samt att utveckla och anpassa myndighetens metoder och arbetssätt så att de bättre möter de krav som ställs för att hantera dessa individer. Av Kriminalvårdens redovisning framgår att möjligheten att integrera ett förebyggande arbete mot våldsbejakande extremism i myndighetens existerande strukturer är god. För att detta ska kunna uppnås framhåller Kriminalvården att det är nödvändigt att myndighetens personal blir mer medvetna om och får en större förståelse för våldsbejakande extremism. Kriminalvården lyfter därför behovet av att utveckla och implementera utbildningsinsatser för personalen som en angelägen åtgärd. Därutöver framhåller myndigheten ytterligare ett antal förslag för att stärka sitt förebyggande arbete, bl.a. att kvalitetssäkra processen när man anlitar trosföreträdare, att utreda behovet av utökad kunskap och expertis inom områden som religionsvetenskap och sociologi och att fortsätta utveckla arbetet med extern samverkan. När det gäller myndighetssamverkan framhålls bl.a. att svensk kriminalvård har en fördel i att frivård är en väl integrerad del av verksamheten och att det finns strukturer för samverkan som Kriminalvården kan utgå ifrån i arbetet mot våldsbejakande extremism. Den nationella samordnaren mot våldsbejakande extremism beslutade regeringen om att utvidga och förlänga uppdraget till den nationella samordnaren mot våldsbejakande extremism (dir. 2016:43). Enligt tilläggsdirektivet ska samordnaren fortsätta stärka och stödja samverkan mellan myndigheter, kommuner och organisationer på nationell, regional och lokal nivå i arbetet med att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Samordnaren ska därutöver bl.a. vidareutveckla och fördjupa det kunskapsbaserade förebyggande arbetet, fortsätta pilotverksamheten med en nationell stödtelefon för information, råd och stöd om våldsbejakande extremism, utföra analyser och föreslå hur det förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism bör samordnas och organiseras nationellt fr.o.m. . Vidare förlängdes utredningstiden till . lämnade den nationella samordnaren mot våldsbejakande extremism delbetänkandet demokratin mot våldsbejakande extremism (SOU 2016:92). Utredningen föreslår bl.a. att Myndigheten för samhällsskydd och beredskap ska ta över samordningsuppdraget att värna demokratin mot våldsbejakande extremism och att länsstyrelserna får en roll som länsvisa samordnare gentemot kommunerna. lämnade den nationella samordnaren mot våldsbejakande extremism slutbetänkandet demokratin mot våldsbejakande extremism. Hinder och möjligheter (SOU 2017:110). När det gäller fortsatta behov konstaterar samordnaren att det fortfarande finns ett mycket stort behov av att stödja det lokala arbetet mot våldsbejakande extremism. Ett omfattande och närmast outtömligt framtida behov är att från centralt håll bistå med att utveckla, beskriva och utvärdera metoder för det lokala förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism. Samordnaren anför bl.a. följande (s. 20 f.). Kommunerna behöver också handfast stöd i enskilda ärenden. Det gäller de nämnda individärendena. De flesta kommuner kommer aldrig att kunna bygga upp tillräcklig egen kompetens och erfarenhet för att hantera sådana ”sällanärenden”. Stödet gäller även ärenden av strukturell karaktär. Att få stöd med att hantera problem i ett område eller på en skola. Det behovet kan också vara att ta fram lägesbild och handlingsplan. I olika sammanhang har det talats om ett nationellt ”insatsteam”. Det finns ett fortsatt behov av att även utveckla den Nationella samordningen. Ett sätt kan vara att ta inryck av de strukturer som byggts upp lokalt; med samordnare, lägesbild och handlingsplan. På nationell nivå kan någon form av samverkansråd inrättas. Vidare kan en nationell lägesbild tas fram och på grundval av den en nationell handlingsplan. Mycket görs för att stärka demokratin, men för lite för att motverka inträde till extremism. Det finns ett fortsatt behov av att i högre grad än prioritera det förebyggande arbetet mot radikalisering, och alltså ligga närmare riskpersoner och riskgrupper. Till det kommer nödvändigheten av en fungerande avhopparverksamhet för dem som väljer att lämna extremism och behöver stöd för att ta det steget. Övriga uppdrag till myndigheter för arbete mot våldsbejakande extremism Regeringen beslutade om fyra nya uppdrag till olika myndigheter för att stärka arbetet mot våldsbejakande extremism. Berörda myndigheter är , , Social-styrelsen och Kriminalvården. Regeringens uppdrag till Kriminalvården innebär att myndigheten ska utveckla och långsiktigt förankra arbetet inom myndigheten mot våldsbejakande extremism (Ju2016/06988/). Arbetet ska bygga vidare på de behov som myndigheten identifierade i sin kartläggning av metoder och arbetssätt som kan användas för att förebygga våldsbejakande extremism bland kriminalvårdens klienter. I uppdraget ska Kriminalvården samråda med bl.a. den nationella samordnaren för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism. Eftersom det kan kräva internationell expertis samt kunskap om specifika frågor från olika forskningsfält för att genomföra uppdraget ska Kriminalvården vid behov även samverka med andra relevanta aktörer och forskare i och utomlands. Uppdraget skulle redovisas till . beslutade regeringen att ge Kriminalvården i uppdrag att fortsätta utveckla arbetet med att förebygga radikalisering och arbetet mot våldsbejakande extremism och förlängde uppdragstiden t.o.m. (Ju2017/08663/). Kriminalvården ska lämna en slutredovisning till . Delredovisningar ska lämnas och . Inom ramen för det breddade regeringsuppdraget ska Kriminalvården utveckla beredskap för att kunna arbeta med s.k. återvändare, dvs. individer som har kommit hem från konfliktzoner och som kan komma att bli aktuella inom . Kriminalvården ska också utveckla sin kunskap om vilka olika kopplingar som eventuellt finns mellan våldsbejakande extremism och t.ex. organiserad brottslighet. En annan nyhet är att regeringen vill att Kriminalvården tar initiativ till ett utökat kunskaps- och erfarenhetsutbyte med de nordiska länderna. När uppdragen genomförs ska Kriminalvården samråda med det nationella centrum mot våldsbejakande extremism som regeringen har inrättat vid fr.o.m. . Center mot våldsbejakande extremism Center mot våldsbejakande extremism (CVE) inrättades och är placerat inom . CVE ska från i huvudsak kriminalpolitiska utgångpunkter stärka och utveckla det förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism. Verksamheten syftar ytterst till att förebygga ideologiskt motiverad brottslighet och terrorism. CVE ska utveckla det kunskapsbaserade och sektorövergripande arbetet med att förebygga våldsbejakande extremism på nationell, regional och lokal nivå. Bland annat ska CVE ge behovsanpassat stöd till lokala aktörer, vara ett kunskapsnav och bidra till att skapa en högre grad av effektivitet och samordning i de förebyggande insatserna. CVE har fyra huvuduppgifter: • främja utvecklingen av förebyggande arbete på nationell, regional och lokal nivå • verka för en högre grad av samordning och effektivitet i det förebyggande arbetet • ge behovsanpassat stöd till kommuner, myndigheter och andra aktörer som i sin verksamhet hanterar frågor om att förebygga våldsbejakande extremism • samla och sprida kunskap om att förebygga våldsbejakande extremism baserad på forskning och beprövad erfarenhet samt verka för en kunskapsbaserad praktik. Centret ska samverka med relevanta nationella, regionala och lokala aktörer som arbetar med att förebygga våldsbejakande extremism. Nationella insatsteam mot extremism ingick , , , , och en överenskommelse om åtgärder mot terrorism. Det beslutades att nationella insatsteam mot extremism skulle införas, att en permanent funktion för nationell samordning skulle inrättas och att ett stärkt stöd till avhoppare skulle byggas upp. I det ingår ett kunskapsuppdrag samt rollen att utveckla insatser tillsammans med myndigheter, kommuner och det civila samhället. Arbetet stärks operativt genom konkret stöd från insatsteam till kommuner som har problem i individrelaterade ärenden. Kommunerna ska få stöd i att ta fram lokala lägesbilder och handlingsplaner. Dessa ska kontinuerligt följas upp på nationell nivå. I detta ingår att ta fram en nationell vägledning för att tydliggöra aktörernas ansvar för olika insatser när det gäller återvändare. För att stärka samhällets förmåga att kartlägga och förstå extremistisk propaganda, framför allt spridning och organisation på nätet, ska Totalförsvarets forskningsinstituts (FOI) uppdrag inom området förstärkas. Lärare ska genom få kompetensutveckling i att hantera rasism och extremism i klassrummet och bland elever i riskzonen. I Kriminalvårdens årsredovisning (s. 60) anges att en nationell handlingsplan ska tas fram i syfte att bygga vidare på de utvecklingsbehov som Kriminalvården bedömer vara relevanta utifrån sin kartläggning. Handlingsplanen ska skapa en tydlighet i hanteringen av myndighetens åtgärder mot våldsbejakande extremism genom att identifiera utvecklingsområden samt mål, mått, aktiviteter och tidsplaner för dessa. Med anledning av myndighetens uppdrag att utveckla arbetet mot våldsbejakande extremism anför Kriminalvården följande i årsredovisningen (s. 9). Arbete med att höja kunskapen inom området för klientnära personal har fortsatt och intensifierats. ingår information om våldsbejakande extremism i grundutbildningen samt i utbildningarna för larmchefer och vakthavande befäl. Bedömningen är att det framförallt inte är i kriminalvård som människor radikaliseras, varför risken för detta bedöms låg. Däremot förväntas antalet våldsbejakande extremistsympatisörer öka. För de få fall som har upptäckts inom verksamheten har riskreducerande åtgärder satts in som till exempel omplacering. Utöver detta bedöms flera av Kriminalvårdens befintliga behandlingsprogram vara tillämpbara på målgruppen. En kvalitetssäkrad process för att anlita trosföreträdare har också tagits fram. Utskottet har vid beredningen av motioner från allmänna motionstiden /16 behandlat ett motionsyrkande om att Kriminalvården ska utöka och stärka sitt arbete mot radikalisering i fängelser (bet. 2015/16:JuU21 s. 28). Utskottet avstyrkte yrkandet och hänvisade till det uppdrag som regeringen gett till Kriminalvården att kartlägga metoder och arbetssätt som kan användas för att förebygga våldsbejakande extremism. följde utskottets förslag (rskr. 2015/16:174). Vid beredningen av motioner från allmänna motionstiden /17 föreslog utskottet ett tillkännagivande till regeringen om att säkerställa Kriminalvårdens arbete mot våldsbejakande extremism (bet. 2016/17:JuU19). Utskottet anförde att det såg positivt på de nya uppdrag som regeringen gett myndigheter för att stärka arbetet mot våldsbejakande extremism. Enligt utskottets uppfattning är det angeläget att regeringen ser till att Kriminalvården skyndsamt följer upp och implementerar den ovannämnda kartläggningen av metoder och arbetssätt. Det är också angeläget att regeringen är pådrivande och vidtar åtgärder för att säkerställa att Kriminalvården genomför och prioriterar ett arbete med denna inriktning. biföll utskottets förslag (rskr. 2016/17:203). Arbetet med att upptäcka och motverka radikalisering är en viktig uppgift för Kriminalvården, och utskottet ser positivt på det breddade och förlängda uppdrag som regeringen gav till Kriminalvården för att fortsätta utveckla arbetet med att förebygga radikalisering och arbetet mot våldsbejakande extremism. Utskottet ser även positivt på centret mot våldsbejakande extremism (CVE) som inrättades . Enligt utskottet får motionärernas önskemål till viss del anses vara tillgodosedda genom det arbete som pågår. Mot denna bakgrund och med hänsyn till det tillkännagivande som gjorde finns det enligt utskottet inte anledning att ställa sig bakom motionärernas önskemål om ytterligare tillkännagivanden. Utskottet avstyrker därför motionerna 2017/18:3735 (M) yrkande 13 och 2017/18:3685 (C) yrkande 52. Utskottet ser inte heller skäl för det tillkännagivande som efterfrågas i motion 2017/18:3837 (KD) yrkande 4 och avstyrker även detta motionsyrkande. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om att förhindra att straffverkställighet överförs om det riskerar att resultera i en strafflindring, om möjlighet till att överföra verkställighet av fängelsestraff även när detta innebär en förlängd faktisk strafftid och om att utländska medborgare som dömts till fängelsestraff i högre omfattning bör avtjäna straffen i sina hemländer. Jämför reservation 14 (SD, -) och 15 (M). I motion 2017/18:3238 av (M) yrkas att riksdag och regering omgående ser över möjligheten att förhindra fängelsedömdas förflyttningar till hemländer om det riskerar att resultera i en strafflindring eller på annat sätt påverka den redan utdömda påföljden. I motion 2017/18:3546 av (SD) yrkas att regeringen återkommer till med ett lagförslag som innebär att en intagen kan överföras till sitt hemland eller annat anvisat land för att verkställa straffet, oavsett om det på grund av de svenska reglerna om villkorlig frigivning innebär förlängd faktisk strafftid eller inte. I motion 2017/18:3738 av m.fl. (M) yrkande 9 begärs att utländska medborgare som dömts till fängelsestraff i högre omfattning bör avtjäna straffen i sina hemländer. Motionärerna anför att detta framför allt bör gälla för dömda personer som är EU-medborgare. Tanken är bl.a. att skapa bättre förutsättningar för utslussning och återanpassning av den frihetsberövade personen när straffet väl är avtjänat. Kriminalvården planerar och genomför överförande av fängelsedömda till och från enligt lagen (1963:193) om samarbete med , , och angående verkställighet av straff m.m. (nordiska verkställighetslagen), lagen (2015:96) om erkännande och verkställighet av frihetsberövande påföljder inom Europeiska unionen (europeiska verkställighetslagen) och lagen (1972:260) om internationellt samarbete rörande verkställighet av brottmålsdom (internationella verkställighetslagen). Syftet med att överföra verkställigheten av en frihetsberövande dom är främst att underlätta den dömdes återanpassning i det land han eller hon kommer att vistas i efter frisläppandet. Inom finns ett långtgående samarbete som bygger på att de nordiska länderna har i stort sett likalydande lagar när det gäller att överföra straffverkställighet. Frihetsstraff kan på begäran av domslandet verkställas i det nordiska land där den dömde är medborgare eller där denne har sin hemvist. Domen kan också verkställas i det land där den dömde uppehåller sig om det med hänsyn till omständigheterna är lämpligast. Den dömdes samtycke till överförandet är inget krav. Den nordiska verkställighetslagen bygger på direktkontakt mellan behöriga myndigheter, och den rättsliga prövningen görs av de behöriga myndigheterna. Detta möjliggör ett snabbt förfarande och att regelverket tillämpas på så sätt att en framställning i domstol som har gjorts i enlighet med lagstiftningen normalt godkänns. Även inom EU finns det särskilda regler som gäller överförande av frihetsberövande påföljder till och från medlemsstaterna, se rådets rambeslut /909/RIF av om tillämpning av principen om ömsesidigt erkännande på brottmålsdomar avseende fängelse eller andra frihetsberövande åtgärder i syfte att verkställa dessa inom Europeiska unionen (fängelserambeslutet). Fängelserambeslutet har genomförts i svensk rätt genom europeiska verkställighetslagen och tillhörande förordning. Lagen och förordningen trädde i kraft . Enligt lagen ska Kriminalvården pröva om en utländsk dom ska erkännas och verkställas i eller om en svensk dom ska skickas till en annan medlemsstat för att verkställas i den staten. De svenska påföljder som kan överföras är fängelse, överlämnande till rättspsykiatrisk vård och sluten ungdomsvård. Lagen innehåller kriterier för när ett erkännande respektive översändande ska ske, hur prövningen ska gå till och i vilken utsträckning den andra statens medgivande eller den dömdes samtycke krävs. Kriminalvårdens beslut kan överklagas till allmän domstol. Europeiska verkställighetslagen innehåller även tidsfrister för handläggning och transport, vilket i kombination med att Kriminalvården numera har direktkontakt med andra kriminalvårdsmyndigheter inom EU möjliggör ett snabbt förfarande. Av Kriminalvårdens årsredovisning (s. 32) framgår att Kriminalvården upplever att samarbetet inom EU i stort fungerar bra. I årsredovisningen anför Kriminalvården (s. 32) också följande. Undermåliga fängelseförhållanden innebär dock ett hinder för överföranden. Detta är något som diskuterats inom det europeiska samarbetet , men har inte lett till någon avgörande förändring. Det innebär också problem att en del länder inte klarar att hålla de tidsfrister för handläggning och transport som anges i rambeslutet. Överprövning i domstol av beslut om överförande tar i vissa fall också . Sammantaget gör detta att förväntningarna på att fler klienter skulle komma att överföras med stöd av den nya lagstiftningen inte fullt ut har kunnat infrias. Kriminalvården har begränsade möjligheter att påverka situationen. Internationella verkställighetslagen gör det möjligt att överföra frihetsberövande påföljder till och från utanför och EU. Lagen bygger på tillträde till den s.k. brottmålsdomskonventionen och den s.k. överförandekonventionen . Visserligen kräver lagens tillämpning inte en generell överenskommelse med den främmande staten för att straffverkställighet ska kunna överföras, men lagen tar främst sikte på samarbetet med de stater som har tillträtt någon av de två konventionerna eller med stater som annars har träffat ett bilateralt avtal med, t.ex. eller . Ett överförande av straffverkställighet kan alltså ske även utan konventionsmässiga åtaganden eller avtalsmässig bundenhet, men då uppställs i lagen ett krav på synnerliga skäl för att ett överförande ska kunna ske till respektive från . Förfarandet skiljer sig på flera sätt från vad som gäller för samarbetet inom och EU. Bland annat förutsätter internationella verkställighetslagen i större utsträckning att den dömda personen samtycker till överförandet. Lagen förutsätter också såväl domslandets som den verkställande statens medgivande till överförande, vilket bygger på kontakt mellan staternas regeringar. Av Kriminalvårdens årsredovisning (s. 33) framgår att det är en tidskrävande process, vilket innebär att dömda i den potentiella målgruppen med kort strafftid faller bort under den långa handläggningstiden. Överförande av straffverkställighet från till en annan stat Ett ärende om att överföra straffverkställighet från till en annan stat inleds normalt av den dömde själv genom att han eller hon till Kriminalvårdens (eller om det rör sig om verkställighet av överlämnande till rättspsykiatrisk vård) huvudkontor lämnar in en begäran om att få överföra sin straffverkställighet från till den andra staten. Om huvudkontoret ställer sig positivt till en sådan begäran lämnas denna in till som översätter och vidarebefordrar begäran till den andra staten. Samtycker den staten till ett överförande fattar Kriminalvårdens huvudkontor därefter beslut om att överföra straffverkställigheten. Om huvudkontoret däremot avslår en sådan begäran eller annars beslutar att inte samtycka till överförande och beslutet överklagas av den dömde, skickas överklagandet tillsammans med avslagsbeslutet till för regeringens prövning. Kriminalvårdens huvudkontor kan även i första ledet avstå från att fatta ett eget beslut och i stället direkt hänskjuta frågan till regeringen för prövning. Framställningen skickas även i dessa fall till . Ett ärende om att överföra straffverkställighet från till en annan stat kan också inledas av den andra staten som genom behörig myndighet i den staten antingen lämnar in en framställning om överförande till den svenska ambassaden eller utlandsmyndigheten i det landet för vidarebefordran till eller skickar framställningen direkt till . skickar framställningen vidare till som därefter prövar om ett överförande kan ske. Ett överförande av straffverkställighet från till en nordisk stat eller en EU-medlemsstat handläggs och beslutas på myndighetsnivå, av Kriminalvårdens huvudkontor respektive , utan medverkan. Av Kriminalvårdens årsredovisning (s. 33) framgår att det fattades totalt 120 beslut om överförande från till annat land. Av dessa avsåg 89 beslut om överföranden till nordiska länder och 31 beslut till övriga länder inom EU.