bet · H501JuU13 · 2018-04-19 00:00:00 — Innan någon kontakt tas med bör polisen därför ha kännedom om omständigheter som med viss styrka talar för att den aktuella personen förekommer med skulder där. Vidare bör det vid intresseavvägningen beaktas om egendomen är av sådant slag att typiskt sett kan antas ha svårt att hitta den och vilket värde egendomen har (se JO 2017/18 s. 271 och JO 2017/18 s. 275). har i sitt betänkande Ett modernare utsökningsförfarande (SOU 2016:81) föreslagit ökade möjligheter till informationsutbyte mellan och andra myndigheter. Förslagen rör även frågor om sekretess. Betänkandet har remitterats och bereds inom . Enligt uppgift från kommer regeringen inte att ta ställning till förslagen före valet . Det pågår inte någon annan utredning som särskilt tar sikte på polisens möjlighet att lämna sekretessbelagda uppgifter till för att möjliggöra en utmätning av påträffad egendom. beslutade regeringen att ge bl.a. och i uppdrag att utveckla den myndighetsgemensamma satsningen mot organiserad brottslighet (Ju2015/09350/PO). Utskottet föreslog i betänkande 2014/15:JuU16 att regeringen skulle återkomma till med ett förslag om hur man ska kunna underlätta utbytet av information i kampen mot organiserad brottslighet (s. 13 f.). följde utskottets förslag (rskr. 2014/15:152). överlämnade regeringen proposition 2015/16:167 Informationsutbyte vid samverkan mot organiserad brottslighet till , där regeringen föreslog en ny lag om uppgiftsskyldighet vid myndighetssamverkan mot viss organiserad brottslighet. Lagändringarna, som trädde i kraft , syftar till att underlätta informationsutbytet mellan myndigheter som samverkar för att förebygga, förhindra eller upptäcka viss organiserad brottslighet (bet. 2015/16:JuU31, rskr. 2015/16:314). har en viktig roll i kampen mot den organiserade brottsligheten, där svarta pengar florerar och är svåra för myndigheten att hitta och utmäta. Det finns dock inte någon sekretessbrytande bestämmelse som reglerar polisens möjlighet att lämna uppgifter till för att möjliggöra utmätning av egendom som påträffas i polisens verksamhet. I stället måste generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL tillämpas, vilket är en bestämmelse som är tänkt att i första hand vara en ventil för att inte oförutsedda hinder ska uppkomma i myndigheters verksamhet. Som framgår ovan har situationen uppmärksammats av ombudsmän (). För att polisen och ska ha ett effektivt samarbete mot den organiserade brottsligheten bör polisens möjlighet att dela med sig av information om egendom som påträffas i den brottsutredande verksamheten ses över. har i sitt betänkande Ett modernare utsökningsförfarande behandlat frågor om sekretess och informationsutbyte mellan bl.a. och polisen. Utredningen tar emellertid inte specifikt sikte på situationen som beskrivs ovan. Utskottet föreslår därför att ställer sig bakom det som utskottet anför om att se över polisens möjlighet att till dela med sig av information om egendom som påträffas i polisens verksamhet i syfte att möjliggöra en utmätning av denna, och tillkännager detta för regeringen. Därmed tillstyrker utskottet motion 2017/18:3192 (M, C, L, KD) yrkande 7. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om att låta intäkter från försäljning av stöldgods gå till Brottsofferfonden. I motion 2017/18:2321 av (M) yrkas att det bör övervägas om intäkter från polisens stöldgodsförsäljning kan gå till Brottsofferfonden. Motionären anför att intäkterna från stöldgods som inte kan spåras och sedan säljs bör användas till att stödja brottsoffer. Ett sätt att åstadkomma detta skulle kunna vara att låta intäkterna gå till Brottsofferfonden. Fonden finansieras genom avgifter från personer som har dömts för ett eller flera brott där fängelse ingår i straffskalan för något av brotten, alternativt har godkänt ett strafföreläggande enligt motsvarande förutsättningar. Den som avtjänar sitt straff i form av elektronisk fotboja ska även betala en daglig avgift till fonden. Dessutom tillförs fonden även donationer från enskilda givare och ränteintäkter. Brottsofferfondens medel förvaltas av Kammarkollegiet. Brottsofferfondens medel ska, enligt de föreskrifter som regeringen be-stämmer, användas för verksamhet som gagnar brottsoffer. Bidrag från fonden får lämnas för att stödja forskning, utbildning, information och utvecklings-verksamhet. Bidrag får även lämnas till ideella organisationer i form av verk-samhetsstöd. Föremål som skäligen kan antas vara avhänt någon genom brott får tas i beslag (27 kap. 1 § ). När ett beslag har hävts ska föremålet, med vissa undantag, lämnas ut till den hos vilken beslaget har gjorts. Gör den personen inte anspråk på föremålet eller kan det inte utredas hos vem beslaget har gjorts, ska föremålet lämnas ut till den som gör anspråk på det om han eller hon kan visa sannolika skäl för sin rätt till föremålet. Om den som ett föremål ska lämnas ut till inte hämtar det, eller föremålet inte kan lämnas ut till någon, tillämpas lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. (27 kap. 8 a § ). Enligt regler i lagen (1974:1065) om visst stöldgods m.m. ska bl.a. egendom som frånhänts någon genom brott och anträffats hos någon annan som uppenbart saknar rätt till egendomen tas i förvar, om det inte är uppenbart oskäligt. Av lagen om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. följer att försäljning av egendom som tagits i förvar med stöd av lagen om visst stöldgods m.m., och som ingen gjort anspråk på, eller omfattas av bestämmelsen i 27 kap. 8 a § andra stycket , sker för statens räkning. Utskottet har sympati för det som motionären i motion 2017/18:2321 (M) anför om att låta intäkterna från polisens stöldgodsförsäljning gå till brottsoffer men är inte berett att ställa sig bakom yrkandet, som således avstyrks. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande som handlar om poliser som vittnar i domstol. Jämför reservation 10 (V). I motion 2017/18:1145 av m.fl. (V) yrkande 1 begärs att regeringen uppdrar åt att vidta åtgärder för att underlätta för poliser att vittna i domstol. Motionärerna anför att det är en del av polisens arbetsuppgifter att vittna i domstol, men att poliser blir kallade till domstolen enligt samma regler som alla andra. Enligt motionärerna bör poliser som kallas att vittna när de inte är i tjänst undantas från vitesregleringen samt kompenseras av för sin inställelse. Bestämmelser om vittnen finns i 36 kap. . Den som ska höras som vittne ska vid vite kallas att infinna sig vid förhandling inför rätten. I kallelsen ska vittnet också erinras om att rätten kan förordna om hämtning. Uteblir vittnet ska rätten – med beaktande av reglerna om laga förfall – pröva frågan om att hämta vittnet eller att döma ut vitet. Laga förfall föreligger när en person har ett giltigt skäl att inte närvara, t.ex. vid sjukdom. Om ett vittne som uteblir från en rättegång har laga förfall ska underlåtenheten att inställa sig inte leda till någon sanktion (32 kap. 6 § ). I 5 kap. 10 § regleras under vilka förutsättningar ett vittne kan delta i rättegången genom telefon- eller videokonferens. Vid bedömningen av om det finns skäl för ett sådant deltagande ska rätten särskilt beakta de kostnader eller olägenheter som skulle uppkomma om vittnet måste infinna sig i rättssalen. En förutsättning för att rätten ska kunna besluta om ett deltagande genom telefon- eller videokonferens är att det inte är olämpligt med hänsyn till ändamålet med personens inställelse och övriga omständigheter. Om en polis avger vittnesmål kopplat till sin tjänsteutövning under pågående semester eller föräldraledighet räknas detta enligt uppgift från som fristående arbetspass och ger övertidsersättning. Som motionärerna konstaterar finns det, inte minst av arbetsmiljöskäl, anledning att underlätta för poliser att vittna i domstol. måste domstolarna kunna planera och genomföra huvudförhandlingar effektivt och rättssäkert. Utskottet, som utgår från att inom de ramar som finns försöker underlätta för poliser att vittna i domstol, är inte berett att ställa sig bakom ett sådant tillkännagivande som motionärerna efterfrågar. Motion 2017/18:1145 (V) yrkande 1 avstyrks. Kränkningsersättning till poliser m.m. Utskottets förslag i korthet ställer sig bakom det som utskottet anför om att öka säkerheten på sjukhus och tillkännager detta för regeringen. avslår övriga motionsyrkanden om polisers och ordningsvakters rätt till kränkningsersättning. I motion 2017/18:3192 av m.fl. (M, C, L, KD) yrkande 4 begärs ett tillkännagivande om att skyndsamt utreda kränkningsersättning för poliser. Motionärerna anför att de höga krav som ställs för att poliser ska ha rätt till kränkningsersättning när de utsätts för brott är otillfredsställande och att regeringen skyndsamt bör vidta åtgärder för att tillgodose tidigare tillkännagivande i frågan, t.ex. ge ett tilläggsdirektiv om kränkningsersättning för poliser till utredningen modernt straffrättsligt skydd för blåljuspersonal. Också i motion 2017/18:3551 av (SD) framförs ett yrkande om att kränkningsersättning lättare ska utgå för poliser och liknande grupper. I motion 2017/18:1446 av (M) yrkas att regeringen ska tillsätta en utredning för att se över ordningsvakters rätt till kränkningsersättning och om denna borde utvidgas. I motion 2017/18:3867 av m.fl. (KD) yrkande 11 framställs ett yrkande om att öka säkerheten på sjukhus. Enligt motionärerna behövs det fler åtgärder för att stärka tryggheten för personal och patienter, t.ex. när obehöriga personer tar sig in på sjukhus och stör ordningen. Av 2 kap. 3 § skadeståndslagen (1972:207) framgår att den som allvarligt kränker någon annan genom brott som innefattar ett angrepp mot hans eller hennes person, frihet, frid eller ära ska ersätta den skada som kränkningen innebär. Av kommentaren till 2 kap. 3 § skadeståndslagen (se och , Skadeståndslagen, , Zeteo, kommentaren till 2 kap. 3 §) framhålls att vissa yrkesgrupper – framför allt poliser och vissa anställda inom kriminalvården eller psykiatrin – har anledning att räkna med angrepp i arbetet och att något mer krävs för att en allvarlig kränkning ska kunna konstateras; ändå borde de ofta ha rätt till ersättning vid skymfliga direkta angrepp mot den privata sfären. Av betydelse blir här för polisens del om de provocerat eller i vart fall tillgripit våld mot angriparen, men även andra omständigheter kan påverka utgången. I referatsammanställning anförs följande om kränkningsersättning: Ersättning för kränkning lämnas vid brott som inneburit ett angrepp på den skadelidandes personliga integritet, vilket i detta sammanhang bäst kan beskrivas som dennes privatliv och människovärde. Rätten till kränkningsersättning förutsätter en brottslig handling. Dessutom krävs att kränkningen varit allvarlig. Enligt skadeståndsrättslig praxis kan en allvarlig kränkning inte uppskattas till ett lägre belopp än . Detta innebär att bagatellartade kränkningar inte ersätts. Vidare anförs i referatsammanställningen följande när det gäller poliser och ordningsvakter: När det gäller att bedöma om en polis i tjänst har tillfogats en allvarlig kränkning måste beaktas att det ingår i polisers arbetsuppgifter att ingripa mot besvärliga och ibland våldsamma personer. En polis måste i en sådan situation vara beredd på att mötas av visst våld, hot och ofredande samt ha en bättre mental beredskap inför detta än andra. I rättspraxis har man mot denna bakgrund varit obenägen att tillerkänna poliser kränkningsersättning i ingripandesituationer (jfr Högsta domstolens avgörande i rättsfallet NJA 1999 s. 725). har emellertid i ett senare pleniavgörande (NJA 2005 s. 738) uttalat att en viss förskjutning av praxis bör ske, så att vissa angrepp som tidigare kan sägas ha legat strax under gränsen för kränkningsersättning numera kan ge rätt till sådan ersättning. har domstolen sagt att samtliga omständigheter vid den påstådda kränkningen måste vägas in och en samlad bedömning ske. När det är fråga om en påstådd kränkning som skett i anslutning till ett polisingripande där en polis har använt våld måste det enligt domstolen krävas mer än annars för att kränkningsersättning ska tillerkännas polisen. När en polis har varit utsatt för en allvarlig kränkning lämnas ersättning med samma belopp som gäller vid brott i allmänhet. Poliser behandlas alltså i det avseendet inte annorlunda än andra vad gäller ersättningens storlek. Även vissa andra brottsutsatta yrkesgrupper än poliser anses ha anledning att räkna med att mötas med visst våld och hot i arbetet. En utgångspunkt är därför att de också har en större mental beredskap inför detta än folk i allmänhet. Det gäller till exempel ordningsvakter och väktare. prövade i rättsfallet NJA 2012 s. 711 en ordningsvakts rätt till skadestånd för kränkning. Vid en ingripandesituation hade en man rivit och slagit vakten i ansiktet samt hotat att döda honom. Domstolen fann att vakten inte hade utsatts för en sådan kränkning som gav rätt till skadestånd. Regeringen beslutade att tillsätta en utredning, , med uppdrag att skapa ett modernt straffrättsligt skydd för blåljuspersonal och andra samhällsnyttiga funktioner på grund av angrepp som hade riktats mot bl.a. polis, räddningstjänst och ambulanssjukvård (Ju 2016:23, dir. 2016:115). beslutade regeringen tilläggsdirektiv till utredningen (dir. 2017:131). Enligt dessa ska utredningen utöver vad som framgår av redan beslutade direktiv dels göra de överväganden som krävs och lämna nödvändiga författningsförslag om hur möjligheterna till kroppsvisitation av personer som är kallade till förhör i kan utökas, dels kartlägga och analysera domstolsavgöranden som gäller polismäns rätt till ersättning vid allvarlig kränkning och överväga och föreslå de åtgärder som behövs för att säkerställa deras rätt till ersättning. En fråga som enligt direktiven särskilt bör uppmärksammas är i vilka situationer polismän får respektive nekas ersättning. Det finns enligt regeringen även anledning att i sammanhanget jämföra hur praxis ser ut i förhållande till andra särskilt utsatta yrkeskategorier, t.ex. ordningsvakter och en del anställda inom och den psykiatriska vården. Uppdraget ska slutredovisas . Utredningen överlämnade ett delbetänkande, SOU 2018:2 Stärkt straffrättsligt skydd för blåljusverksamhet och andra samhällsnyttiga funktioner. Enligt utredningens förslag ska bl.a. ett nytt brott med benämningen blåljussabotage föras in i 13 kap. . Brottet straffbelägger att angripa eller annars störa polis, räddningstjänst eller ambulanssjukvård på ett sätt som riskerar att allvarligt förhindra eller försena genomförandet av ett uppdrag. Vidare höjs straffet för grovt våld eller hot mot tjänsteman enligt 17 kap. 1 § till fängelse i lägst och högst . Det föreslås dessutom en ny straffskärpningsgrund i 29 kap. 2 § . Den innebär att domstolen ska se särskilt allvarligt på fall där den tilltalade med våld eller hot har angripit någon i eller med anledning av hans eller hennes yrkesutövning. Betänkandet har remitterats och bereds inom . Frågan om polisers rätt till kränkningsersättning behandlades i förra årets betänkande om polisfrågor (bet. 2016/17:JuU18 s. 32 f.). Utskottet konstaterade i betänkandet att det ställs väsentligt högre krav än i andra fall för att poliser som utsatts för brott ska få skadestånd i form av kränkningsersättning. Utskottet ansåg att detta var otillfredsställande. En utredning borde därför enligt utskottet tillsättas med syftet att föreslå lämpliga förändringar av lagstiftningen som syftar till att skadestånd vid allvarliga kränkningar kan utgå i fler fall än när poliser är brottsoffer. Att t.ex. spotta en polis i ansiktet borde enligt utskottet alltid leda till skadestånd. Detsamma borde gälla när poliser utsätts för våld som är att jämföra med misshandel av normalgraden. Utskottet föreslog därför ett tillkännagivande till regeringen om att det bör utredas hur polisers rätt till ersättning vid allvarlig kränkning ska kunna utökas. biföll utskottets förslag (rskr. 2016/17:223). Regeringen har i skrivelse 2017/18:75 skrivelser till regeringen – åtgärder uppgett att tillkännagivandet är slutbehandlat genom de ovan nämnda tilläggsdirektiven till . Som regeringen konstaterade i samband med att tillsattes har angrepp som riktas mot bl.a. polis, ambulans och räddningstjänstpersonal ökat. I likhet med regeringen anser utskottet att det är oacceptabelt att samhällsnyttiga funktioner som har till uppgift att hjälpa och skydda andra angrips och hindras från att fullgöra sina uppgifter. Det var därför positivt att regeringen tillsatte utredningen, och att de förslag som utredningen lämnat nu bereds inom . Angreppen på de vitala samhällsfunktionerna drabbar emellertid inte bara utryckningspersonal. Hot mot vårdpersonal ökar inne på sjukhusen i flera större städer runt om i . Problemen inträffar bl.a. när anhöriga och vänner till en skadad person samlas i väntrummet. Hot och våld inom vård och omsorg leder till psykiska, fysiska och ekonomiska konsekvenser för den drabbade, arbetsplatsen och samhället. Både vårdtagare och anställda kan uppleva oro för att utsättas för våld i vården. Det är både ett allvarligt vårdproblem och ett arbetsmiljöproblem. Sjukvårdspersonal har naturligtvis erfarenhet av att hantera upprörda patienter, men kan inte förväntas hantera stora grupper av människor som antingen vill skada en patient eller personalen. Flera åtgärder behöver vidtas för att komma till rätta med dessa problem. Utskottet har också föreslagit ett tillkännagivande om ett stärkt straffrättsligt skydd även för hälso- och sjukvårdspersonal (se bet. 2017/18:JuU14). Detta är dock inte tillräckligt. Utskottet anser att det även behöver göras en översyn av vilka ytterligare åtgärder som kan vidtas för att stärka tryggheten för patienter och personal på sjukhus och ge polisen förutsättningar att förhindra ordningsstörningar där. Obehöriga som tar sig in på sjukhus, stör ordningen, hotar personal och försvårar vård måste t.ex. lättare kunna avvisas från platsen. Utskottet föreslår därför att ställer sig bakom det som utskottet anför om ökad säkerhet på sjukhus och tillkännager detta för regeringen. Därmed tillstyrker utskottet motion 2017/18:3867 (KD) yrkande 11. Utskottet vidhåller sin tidigare uppfattning att åtgärder bör vidtas för att poliser ska få rätt till kränkningsersättning i fler fall än . Eftersom regeringen beslutat tilläggsdirektiv till i enlighet med önskemål får motionsyrkandena emellertid anses vara tillgodosedda. Motionerna 2017/18:1446 (M), 2017/18:3192 (M, C, L, KD) yrkande 4 och 2017/18:3551 (SD) avstyrks således. Försvarsmaktens stöd till polisen Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om ett utökat samarbete mellan polisen och Försvarsmakten. Jämför reservation 11 (M, KD) och 12 (SD, -). I motion 2017/18:168 av och (båda SD) yrkande 1 begärs att samtliga lagar om Försvarsmaktens stöd till ändras så att Försvarsmakten ges laga stöd att assistera polisen i upprätthållandet av lag och ordning vid extraordinära situationer. I motion 2017/18:2556 av m.fl. (M) yrkas att möjligheten till ett utökat samarbete mellan polis och militär skyndsamt ses över. Även i motion 2017/18:3898 av m.fl. (KD) yrkande 3 påtalas vikten av ett tätare samarbete mellan försvar och polis i extrema situationer. Försvarsmakten har länge gett stöd till samhället i övrigt, bl.a. i olika krissituationer. Generella bestämmelser om Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet finns i förordningen (2002:375) om Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet. Inom ramen för förordningen får Försvarsmakten lämna stöd till bl.a. I har det länge betraktats som en allmän grundsats för militär medverkan vid polisiär verksamhet att väpnade trupper inte får sättas in mot den egna befolkningen eller andra civila. Denna grundsats framgår av 7 § i förordningen. Enligt den bestämmelsen får Försvarsmaktens personal inte användas i situationer där det finns risk för att den kan komma att bruka tvång eller våld mot enskilda när stöd lämnas. Efter terrorattackerna i inleddes ett utredningsarbete om myndigheternas och de övriga offentliga organens beredskap när det gäller omfattande terrorattentat och andra liknande extraordinära händelser i . Det utreddes även om polisen skulle få utökade möjligheter att begära stöd från Försvarsmakten när det gäller att förhindra och ingripa mot terrorattacker och andra sådana omfattande angrepp på samhället. Utredningsarbetet resulterade i lagen (2006:343) om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning. Enligt denna lag finns det en möjlighet för polisen att begära stöd från Försvarsmakten även med uppgifter som kan innebära användning av våld och tvång mot enskilda. En sådan begäran om stöd ska beslutas av eller Säkerhetspolisen. Stödet ska gälla att förhindra eller på annat sätt ingripa mot en handling som kan utgöra brott enligt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott. I förarbetena till lagen (prop. 2005/06:111 s. 19 f.) anför regeringen att det finns former av terrorattentat som polisen inte kan hantera på egen hand, främst vid händelser som utspelar sig i luftrummet eller till sjöss. Ett annat exempel på när polisens resurser inte räcker till kan enligt propositionen vara om flera terrorattentat inträffar på olika håll i landet. Regeringen framhåller i propositionen att det inte kan komma i fråga att Försvarsmakten lämnar stöd till polisen som kan innebära användning av våld eller tvång i samband med sådan brottslighet som polisen återkommande har att hantera, t.ex. ordningsstörningar vid demonstrationer, gängbrottslighet eller fotbollshuliganism (s. 29). Vidare finns i skyddslagen (2010:305) bestämmelser om vissa åtgärder till förstärkt skydd för byggnader, andra anläggningar, områden och andra objekt mot sabotage, terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, spioneri samt röjande i andra fall av hemliga uppgifter som rör totalförsvaret och grovt rån (1 §). Av 9 § framgår att polismän, militär personal eller annan särskilt utsedd personal får anlitas för bevakning av ett skyddsobjekt. I ett svar på en skriftlig fråga (fr. 2017/18:602) anförde justitie- och inrikesminister följande: har frågat mig om det pågår någon konkret planering från regeringens sida om hur Försvarsmakten och dess resurser kan sättas in mot kriminella gäng i likhet med Statsminister uttalande . Försvarsmakten planerar, övar och utrustar sig för att försvara vid ett väpnat angrepp. Försvarsmakten ska också, under vissa förutsättningar, kunna lämna stöd till civil verksamhet. Detta stöd regleras bl.a. i lagen (2003:778) och förordningen (2003:789) om skydd mot olyckor, förordningen (2002:375) om Försvarsmaktens stöd till civil verksamhet, lagen (2006:343) och förordningen (2006:344) om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning samt i förordningen (2017:113) om Försvars-maktens stöd till polisen med helikoptertransporter. bereder inget särskilt uppdrag till Försvarsmakten att lämna stöd utöver vad som följer av ovan redovisade lagar och förordningar. Motioner om Försvarsmaktens stöd till polisen behandlades i förra årets betänkande om polisfrågor (bet. 2016/17:JuU18 s. 53 f.). Utskottet anförde där, med anledning av motioner med i huvudsak likadant innehåll som de nu aktuella, att det är viktigt att polisen i olika situationer kan samverka med andra myndigheter och på annat sätt få avlastning och hjälp i olika situationer. Utskottet ansåg dock att de bestämmelser som finns i bl.a. förordningen om Försvarsmaktens stöd till bl.a. polisen var ändamålsenligt utformade. Utskottet var således inte berett att ställa sig bakom vad som hade anförts i en motion om att samtliga lagar och föreskrifter om Försvarsmaktens stöd till polisen skulle ses över. Utskottet hade förståelse för det som anfördes i en motion om samarbete mellan försvar och polis i extrema situationer men ansåg, framför allt med beaktande av de möjligheter till samverkan som redan finns, inte att något tillkännagivande till regeringen skulle göras.