bet · H501KU36 · 2018-04-12 00:00:00 — föreslog , med utnyttjande av sin initiativrätt enligt 9 kap. 16 § RO, ett tillkännagivande till riksdagsstyrelsen om att tillsätta en parlamentarisk kommitté med uppgift att utreda arbete med EU-frågor, inklusive hur bör och kan förhålla sig till en utveckling inom EU med en förstärkt roll för de nationella parlamenten (bet. 2015/16:KU16). I sitt ställningstagande konstaterade utskottet att den senaste parlamentariska utredningen med uppdrag att se över arbete med EU-frågor hade genomförts (s. 41). Utskottet anförde vidare att den gällande regleringen av arbete med EU-frågor är tänkt att ge möjligheter att på ett tidigt stadium komma in i och följa EU:s beslutsprocess i syfte att kunna kontrollera och påverka processen, att en utvärdering av den nu gällande ordningen inte hade gjorts och att frågor av intresse framför allt var om EU-arbetet i bedrivs på det sätt som det var tänkt och om har avsedda möjligheter att påverka den politik som förs på EU-nivå. Mot bakgrund av det anförda och eftersom det hade gått Lissabonfördraget trädde i kraft kunde det enligt utskottet finnas skäl att utreda arbete med EU-frågor. En sådan utredning borde enligt utskottet genomföras inom ramen för en parlamentarisk kommitté, och utredningen borde genomlysa och studera gällande bestämmelser för arbete med EU-frågor och hur detta arbete bedrivs i praktiken, detta för att utröna om funktionsfördelningen mellan och regeringen har förändrats samt för att kunna förhålla sig till de pågående diskussionerna och utvecklingstendenserna i EU-samarbetet. Utskottet framhöll vidare att det givetvis även är angeläget att belysa om arbete med EU-frågor bedrivs på ett ändamålsenligt sätt och om formerna för arbetet är ändamålsenliga och ger bästa möjliga förutsättningar för att fullgöra sina uppgifter. När det gällde frågan hur arbete med EU-frågor fungerar i praktiken borde utredningen enligt utskottet bl.a. beakta arbetet i . För att utredningen skulle kunna beakta de förutsättningar regeringen och arbetar under i förhållande till EU var det vidare enligt utskottet viktigt med expertkunskap från . beslutade i enlighet med utskottets förslag (rskr. 2015/16:206). Riksdagsstyrelsen beslutade att sammankalla en parlamentariskt sammansatt kommitté under ledning av förste vice talmannen med uppdrag att utreda arbete med EU-frågor (dnr 1935-2015/16). överlämnade kommittén sitt betänkande (2017/18:URF1) till riksdagsstyrelsen. Kommitténs bedömning är att arbetsformer kring EU-frågor i huvudsak är adekvata när det gäller reglering och tillämpning. Enligt kommittén finns det dock behov av vissa anpassningar, framför allt för att skapa tydlighet kring hur EU-arbete faktiskt bedrivs. Bland annat anser kommittén att kan förbättra informationen till de andra nationella parlamenten om motiverade yttranden för att på så sätt förbättra möjligheten att nå tröskeln för en omprövning av ett utkast till lagstiftningsakt. I denna del pekar kommittén på möjligheten till informationsutbyte genom de nationella parlamentens representanter i . Dessutom uppmuntrar kommittén utskotten till ett kompletterande informationsutbyte på politisk nivå om vad som med någorlunda säkerhet kan förutses bli utskottets slutsats i subsidiaritetsprövningen. Kommittén anser vidare att inte ska använda sig av mekanismen för gröna kort eftersom den inte erbjuder något större mervärde för EU-arbete eller svenska intressen i EU:s beslutsprocess. Det framhålls att kommitténs bedömning i denna del kan tjäna som vägledning för hur bör förhålla sig till liknande propåer om ett samordnat agerande av de nationella parlamenten. Kommitténs betänkande bereds . behandlade utskottet några motionsyrkanden om EU-samarbetet (bet. 2015/16:KU16 s. 42 f.). I sitt ställningstagande anförde utskottet bl.a. att motionsyrkandena fick anses tillgodosedda genom utskottets förslag om att riksdagsstyrelsen borde tillsätta en parlamentarisk kommitté med uppgift att utreda arbete med EU-frågor, inklusive hur bör och kan förhålla sig till en utveckling inom EU med en förstärkt roll för de nationella parlamenten. Mot bakgrund av det anförda avstyrkte utskottet motionsyrkandena. Utskottet konstaterar att det pågår ett arbete i som rör arbetet med EU-frågor, inklusive hur bör och kan förhålla sig till en utveckling inom EU med en förstärkt roll för de nationella parlamenten. Detta arbete bör inte föregripas. Mot bakgrund av det anförda avstyrker utskottet motionsyrkandena om en förstärkt roll för de nationella parlamenten. När det gäller övriga frågeställningar som lyfts fram i motionerna noterar utskottet att dessa behandlas på olika sätt inom EU. Därutöver finner utskottet inte några skäl att ta sådana initiativ som motionärerna yrkar på. Motionsyrkandena avstyrks därmed. Bestämmelser om och det svenska språket Utskottets förslag i korthet avslår tre motionsyrkanden om en programskrivning om i regeringsformen och ett motionsyrkande om en grundlagsreglering om det svenska språket. Jämför reservation 10 (SD). och (båda SD) begär i motion 2016/17:2560 yrkande 1 ett tillkännagivande om att i regeringsformen införa en programskrivning med innebörden att är svenskarnas land samt att den svenska kulturella särarten, det svenska språket och den svenska historien är avgörande för framväxten av det moderna och att det nutida är en fortsättning på den svenska historien. Även och (båda SD) respektive m.fl. (SD, -) efterlyser i kommittémotionerna 2016/17:2932 yrkande 1 respektive 2017/18:878 yrkande 1 en sådan programskrivning. I motion 2017/18:3388 yrkande 3 begär (SD) ett tillkännagivande om att skydda det svenska språket i lag, klassificerat som nationalspråk. Enligt motionären bör det i grundlagen skrivas in att svenska är nationalspråk. I 1 kap. RF finns bestämmelser om statsskickets grunder. Avsikten med kapitlet är att det ska ge en bild i stort av de grundstenar på vilka den svenska författningen vilar (prop. 1973:90 s. 227). Genom sin konstruktion ger 1 kap. RF också en bild av det politiska systemet som demokratiskt och parlamentariskt (m.fl., Grundlagarna, tredje upplagan, 2012, s. 50). Enligt 1 kap. 1 § RF utgår all offentlig makt i från folket, och den svenska folkstyrelsen bygger på fri åsiktsbildning och på allmän och lika rösträtt. Folkstyrelsen förverkligas genom ett representativt och parlamentariskt statsskick och genom självstyrelse. I 1 kap. 2 § RF fastslås vissa grundläggande mål för politiken. Bestämmelsen brukar kallas för målsättningsparagrafen, och dess innehåll är sådant att man får förutsätta att det accepteras av de allra flesta invånarna i . Av bestämmelsen följer att den offentliga makten ska utövas med respekt för alla människors lika värde och för den enskilda människans frihet och värdighet. Den enskildes personliga, ekonomiska och kulturella välfärd ska vara grundläggande mål för den offentliga verksamheten. Särskilt ska det allmänna trygga rätten till arbete, bostad och utbildning samt verka för social omsorg och trygghet och för goda förutsättningar för hälsa. Det sägs vidare att det allmänna ska främja en hållbar utveckling som leder till en god miljö för nuvarande och kommande generationer. Enligt målsättningsbestämmelsen ska vidare det allmänna verka för att demokratins idéer blir vägledande inom samhällets alla områden samt värna den enskildes privatliv och familjeliv. Det allmänna ska också verka för att alla människor ska kunna uppnå delaktighet och jämlikhet i samhället och för att barns rätt tas till vara. Det allmänna ska dessutom motverka diskriminering av människor på grund av kön, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, språklig eller religiös tillhörighet, funktionsnedsättning, sexuell läggning, ålder eller andra omständigheter som gäller den enskilde som person. Avslutningsvis framhålls att det samiska folkets och etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv ska främjas. I språklagen (2009:600) föreskrivs att svenska är huvudspråk i . Det innebär att svenska är samhällets gemensamma språk, som alla som är bosatta i ska ha tillgång till och som ska kunna användas inom alla samhällsområden. Det allmänna har enligt lagen ett särskilt ansvar för att svenskan används och utvecklas. och folkminnen har enligt förordningen (2007:1181) med instruktion för och folkminnen till uppgift att bedriva språkvård och på vetenskaplig grund öka, levandegöra och sprida kunskaper om språk, dialekter, folkminnen, namn och immateriella kulturarv i . Myndigheten ska särskilt bl.a. följa tillämpningen av språklagen och verka för att den offentliga förvaltningen använder svenska som huvudspråk. I sändningstillstånden –2019 för , och anges att respektive bolag har ett särskilt ansvar för det svenska språket och dess ställning i samhället samt att språkvårdsfrågor ska beaktas i verksamheten. När det gäller principerna för innehållet i regeringsformen angav att man i görligaste mån har strävat efter att begränsa grundlagsregleringen till moment som bedömts vara av väsentlig betydelse för statsskicket (SOU 1963:17 s. 43). Grundlagen skulle enligt utredningen fastställa en ram av så stor allmängiltighet att den inte behövde ändras alltför ofta. behandlade utskottet ett motionsyrkande om en programskrivning om i regeringsformen (bet. 2015/16:KU16 s. 51 f.). Utskottet fann inte några skäl att ta ett sådant initiativ som motionärerna yrkade på och motionsyrkandet avstyrktes därmed. I denna del finns i betänkandet en reservation (SD). Motionsyrkande om en programskrivning om i regeringsformen har varit uppe till behandling i utskottet. I denna del vidhåller utskottet sitt tidigare ställningstagande och avstyrker motionsyrkandena. När det gäller frågan om en reglering i grundlagen om det svenska språket finner utskottet inte några skäl att ta ett sådant initiativ som motionären yrkar på. Motionsyrkandet avstyrks därmed. Bestämmelser om helgdagar och nationalsång Utskottets förslag i korthet avslår tre motionsyrkanden om en bestämmelse om helgdagar i regeringsformen och ett motionsyrkande om att grundlagsfästa att Du gamla, du fria är officiella nationalsång. Jämför reservation 11 (SD). och (båda SD) begär i motion 2016/17:2560 yrkande 4 ett tillkännagivande om att de helgdagar, med undantag för första maj som bör ersättas med annan helgdag, som anges i lagen om allmänna helgdagar ska lyftas in på lämplig plats i regeringsformen. Även och (båda SD) respektive m.fl. (SD, -) efterlyser i kommittémotionerna 2016/17:2932 yrkande 6 respektive 2017/18:878 yrkande 6 en sådan bestämmelse i regeringsformen. och (båda SD) begär i kommittémotion 2016/17:2932 yrkande 9 ett tillkännagivande om att grundlagsfästa att Du gamla, du fria är officiella nationalsång. Vilka dagar som är helgdagar regleras i lagen (1989:253) om allmänna helgdagar. Enligt 1 § avses med allmän helgdag i lag eller annan författning , däribland och , nyårsdagen, , första maj, juldagen och annandag jul, även när de inte infaller , samt , , himmelsfärdsdag, nationaldagen, och . När det gäller principerna för innehållet i regeringsformen angav att man i görligaste mån har strävat efter att begränsa grundlagsregleringen till moment som bedömts vara av väsentlig betydelse för statsskicket (SOU 1963:17 s. 43). Grundlagen skulle enligt utredningen fastställa en ram av så stor allmängiltighet att den inte behövde ändras alltför ofta. Motioner om att avskaffa första maj som helgdag har tidigare behandlats av . avstyrkte utskottet en sådan motion (bet. 2009/10:KU31 s. 6). I sitt ställningstagande påtalade utskottet att första maj länge har varit en allmän helgdag i , liksom i många andra länder. Utskottet anförde vidare att i samband med att nationaldagen blev allmän helgdag övervägdes vilken annan helgdag som borde upphöra för att finansiera reformen och att övervägandena ledde till att skulle upphöra att vara allmän helgdag. Utskottet ansåg att antalet helgdagar inte borde ändras och var inte berett att förorda att någon gällande helgdag skulle tas bort alternativt att någon ny helgdag skulle införas. Senast utskottet behandlade motionsyrkanden om att avskaffa första maj som helgdag var (bet. 2016/17:KU29 s. 16 f.). Utskottet vidhöll sitt tidigare ställningstagande och avstyrkte motionsyrkandena. behandlade utskottet ett motionsyrkande om att de helgdagar, med undantag för första maj som borde ersättas med annan helgdag, som anges i lagen om allmänna helgdagar skulle lyftas in på lämplig plats i regeringsformen (bet. 2015/16:KU16 s. 52 f.). Utskottet fann inte några skäl att ta ett sådant initiativ som motionärerna yrkade på och avstyrkte därmed motionsyrkandet. I denna del finns i betänkandet en reservation (SD). har behandlat frågan om nationalsången. uttalade utskottet följande (bet. KU1987/88:10): Den utveckling som lett till att ”Du gamla, Du fria” numera allmänt betraktas som nationalsång har ägt rum utan påverkan av några av statsmakterna fattade beslut. Såvitt utskottet kunnat bedöma bör det för dem som anser angeläget att vi äger en sång med karaktär av nationalsång framstå såsom väsentligt, att denna sång kunnat få så fast förankring hos mycket stora grupper av vårt folk att dess egenskap av nationalsång i praktiken icke ifrågasättes. Enligt utskottet bör en nationalsång tillkomma på detta sätt och utskottet anser icke motiverat med något officiellt fastställande av nationalsång för . Även behandlade utskottet ett motionsyrkande om ett juridiskt erkännande av nationalsången (bet. 2000/01:KU15 s. 4 f.). I sitt ställningstagande anförde utskottet att det inte fanns behov av ett juridiskt erkännande av Du gamla, du fria som nationalsång och avstyrkte motionsyrkandet. Frågan om nationalsången behandlades även av utskottet (bet. 2012/13:KU16 s. 13 f.). Utskottet fann inte skäl att frångå sin tidigare uppfattning i frågan om behovet av att genom ett politiskt beslut anta Du gamla, du fria som nationalsång, och avstyrkte motionerna. Senast utskottet behandlade frågan om nationalsången var (bet. 2016/17:KU29 s. 24). Ett motionsyrkande avstyrktes då i förenklad ordning. Utskottet vidhåller sina tidigare ställningstaganden och avstyrker motionsyrkandena. Nationella minoriteter och minoritetsspråken Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att nämna de nationella minoriteterna och minoritetsspråken i regeringsformen. Jämför reservation 12 (L). m.fl. (L) begär i kommittémotion 2017/18:3587 yrkande 1 ett tillkännagivande om att nämna de nationella minoriteterna och minoritetsspråken i regeringsformen. För att förebygga otillräckligt förankrade förändringar av erkännandet av de nationella minoriteterna och minoritetsspråken bör dessa enligt motionärerna nämnas i regeringsformen och denna fråga uppmärksammas i kommande grundlagsöversyn. Av 1 kap. 2 § femte stycket RF följer bl.a. att det allmänna ska motverka diskriminering av människor på grund av kön, hudfärg, nationellt eller etniskt ursprung, språklig eller religiös tillhörighet, funktionsnedsättning, sexuell läggning, ålder eller andra omständigheter som gäller den enskilde som person. Av sjätte stycket framgår att det samiska folkets och etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv ska främjas. beslutade att genom lag skulle ansluta sig till ramkonvention om skydd för nationella minoriteter (ram-konventionen) och den europeiska stadgan om landsdels- eller minoritetsspråk (minoritetsspråkskonventionen). fattade beslut om att erkänna fem nationella minoriteter och deras språk. I finns fem genom lag erkända nationella minoriteter: judar, romer, samer, sverigefinnar och tornedalingar, och i lagen (2009:724) om nationella minoriteter och minoritetsspråk föreskrivs vissa grundläggande rättigheter för samtliga fem nationella minoriteter i och vissa särskilda rättigheter för finsk-, samisk- och meänkielitalande. Frågan om grundlagsskydd för nationella minoriteter behandlades av (SOU 2008:125 s. 454 f.). Utredningen framhöll att samerna intar en särställning bland de nationella minoriteterna, särskilt som de också erkänns som ett urfolk. Detta förhållande motiverade enligt utredningen att samerna omnämns i 1 kap. 2 § sjätte stycket RF. föreslog därför ett sådant tillägg. I denna del noterade utredningen att en sådan markering också låg i linje med de motsvarande grundlagsstadgandena i och . När det gäller regleringen i övrigt av de nationella minoriteterna ansåg att de nationella minoriteternas betydelse väl återspeglas genom det befintliga skyddet i 1 kap. 2 § sjätte stycket RF. Det saknades därför enligt utredningen skäl att i grundlagstexten uttryckligen omnämna de övriga nationella minoriteterna. Därutöver föreslog utredningen att bestämmelsen skulle ändras så att den föreskriver att etniska, språkliga och religiösa minoriteters möjligheter att behålla och utveckla ett eget kultur- och samfundsliv ska främjas i stället för bör främjas. Regeringen ställde sig bakom förslag i denna del, som därefter antogs av (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19 och bet. 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). har gjort en samlad översyn av bl.a. regleringen i regeringsformen av de nationella minoriteterna. Utskottet anser inte att det finns något skäl att förorda en ny översyn i denna del och avstyrker motionsyrkandet. Bestämmelser om svenskt medborgarskap Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden om att återinföra begreppet svenskt medborgarskap i regeringsformens bestämmelser. Jämför reservation 13 (SD). och (båda SD) respektive m.fl. (SD, -) begär i kommittémotion 2016/17:2932 yrkande 2 respektive kommittémotion 2017/18:878 yrkande 2 ett tillkännagivande om att ta tillbaka senare grundlagsrevisioners utmönstringar av begreppet svenska medborgare. Svensk grundlag ska enligt motionärerna i första hand syfta på och åtnjutas av svenska medborgare. I 2 kap. RF finns bestämmelser om grundläggande fri- och rättigheter. Bestämmelserna är formulerade så att utgångspunkten för fri- och rättighetsskyddet gäller för både svenska medborgare och andra här i riket. Några av bestämmelserna i 2 kap. RF omfattar dock endast svenska medborgare. Detta gäller skyddet mot åsiktsregistrering, landsförvisning eller annat hinder för att resa in i landet samt skyddet för medborgarskapet och friheten att förflytta sig inom riket och att lämna detta. Regeringsformen innehåller krav på svenskt medborgarskap även i några andra situationer. Riksdagsledamöterna måste vara svenska medborgare liksom statschefen. Ett statsråd måste vara svensk medborgare, och svenskt medborgarskap gäller också för vissa befattningar och uppdrag. Rättighetsreglernas koppling till medborgarskap utreddes av (SOU 2008:125 s. 478 f.). I denna del framhöll utredningen att likheter i fri- och rättighetsskyddet för svenska medborgare och andra som vistas i borde komma till tydligare uttryck. Den principiella utgångspunkten för regleringen i 2 kap. RF borde alltså enligt utredningen vara att skyddet gäller för båda dessa grupper och inte bara för svenska medborgare. I några avseenden fick det dock anges att bestämmelserna endast omfattar svenska medborgare. Detta gäller skyddet mot åsiktsregistrering, landsförvisning eller annat hinder för att resa in i landet samt skyddet för medborgarskapet och friheten att förflytta sig inom riket och att lämna detta. Sammantaget föreslog att bestämmelserna i 2 kap. RF skulle formuleras om så att det framgår att utgångspunkten för fri- och rättighetsskyddet är att det gäller för både svenska medborgare och andra här i riket. Inga sakliga ändringar föreslogs när det gäller omfattningen av det skydd som tillkommer andra än svenska medborgare och förutsättningarna för att begränsa detta. De särskilda möjligheter som finns att begränsa fri- och rättigheter för andra än svenska medborgare borde enligt utredningen bestå och då komma till uttryck i en särskild bestämmelse. föreslog vidare att regeringsformens krav på svenskt medborgarskap för vissa statliga anställningar och andra uppdrag skulle tas bort för andra än ordinarie domare, justitiekanslern, ombudsmän och riksrevisorerna. Regeringen ställde sig bakom förslag, som därefter antogs av (prop. 2009/10:80, bet. 2009/10:KU19 och bet. 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). Utskottet finner inte några skäl att ta ett sådant initiativ som motionärerna yrkar på. Motionsyrkandena avstyrks därmed. En minskning av antalet riksdagsledamöter Utskottets förslag i korthet avslår tio motionsyrkanden om att minska antalet riksdagsledamöter. Yrkanden om att minska antalet riksdagsledamöter framställs av (M) i motionerna 2016/17:1265 yrkande 1 och 2017/18:1183 yrkande 1, av (M) i motionerna 2016/17:1449 och 2017/18:2739, av Boriana (M) i motionerna 2016/17:1468 yrkande 1 i denna del och 2017/18:2405 yrkande 1 i denna del, av (M) i motion 2016/17:1929, av (M) i motion 2016/17:2729, av (-) i motion 2017/18:558 yrkande 1 och av (C) i motion 2017/18:3480. Som skäl anför motionärerna bl.a. att effektiviteten i arbete skulle påverkas positivt av en sådan förändring och att det skulle minska administrationen och kostnaderna och även ge de invalda ledamöterna ett större helhetsinflytande och ansvar. Andra skäl som framförs är att antalet ledamöter i – vid en jämförelse med andra länder – är stort i förhållande till landets folkmängd, att en stor del av riksdagsledamöterna är okända för väljarna, att den tekniska utvecklingen gör att väljarna lätt kan nå de folkvalda oberoende av geografiskt avstånd och att ett minskat antal ledamöter skulle innebära en högre igenkännlighet bland väljarna. Det anförs vidare att med färre riksdagsledamöter skulle möjligheten till ansvarsutkrävande öka. Av 3 kap. 2 § RF följer att består av en kammare med 349 ledamöter och att det ska finnas ersättare för ledamöterna. Det relativt stora ledamotsantalet motiverades när det infördes av farhågor för att ett lägre ledamotsantal kunde medföra att glesbygden fick för få ledamöter (m.fl., Grundlagarna, tredje upplagan, 2012, s. 230). Dessutom ansågs de många ledamöterna ge bättre garantier för att varje stort politiskt parti blev representerat i varje valkrets. Sedan enkammarsystemet inrättades har antalet ledamöter i minskat med en ledamot. Det främsta motivet till minskningen var att man så långt som möjligt ville undvika lika röstetal vid omröstning (SOU 1972:15 s. 124). Frågan om antalet ledamöter i var emellertid redan vid enkammarreformen föremål för delade uppfattningar och har fortsatt att vara det. (SOU 1963:17) föreslog med hänvisning till andra jämförbara länder att antalet ledamöter skulle minskas till 290, medan Grundlagberedningen (SOU 1967:26) föreslog 350 ledamöter. Som skäl till detta angavs glesbygdens möjligheter till representation och att 350 ledamöter gav bättre garantier för att alla stora partier blev representerade i varje valkrets. Beredningens minoritet hade föreslagit 300 ledamöter med hänvisning till att arbetsduglighet krävde ett lägre ledamotsantal. Tanken på att minska ledamotsantalet aktualiserades på nytt inom Grundlagberedningen (SOU 1970:17) i samband med beredningens diskussioner om att införa ett ersättarsystem. Beredningens majoritet ansåg dock att det angelägna i en nära och levande kontakt mellan väljare och valda inbjöd till försiktighet inför tanken att minska ledamotsantalet. Beredningen ansåg också att det inte fanns någon anledning att koppla samman ersättarfrågan med den större frågan om det lämpliga antalet riksdagsledamöter. Den ståndpunkten delades också av regeringen och (prop. 1972:66, bet. övervägde bl.a. frågan om storlek (SOU 2008:125 s. 167 f.). I denna del anförde att en minskning av antalet ledamöter skulle kunna medföra svårigheter att behålla en rimlig representation från olika delar av landet och därmed minska möjligheterna till kontakt mellan väljare och valda.