bet · H501KU20 · 2018-06-12 00:00:00 — Justitie- och migrationsministern ansvarar för sina uttalanden och därmed även för att de uppgifter som han lämnar är korrekta. Att det aktuella uttalandet gjordes på hans personliga Twitterkonto saknar i sammanhanget betydelse. Granskningen ger i övrigt inte anledning till något uttalande av utskottet. När det gäller statsministerns uttalande om straff anför utskottet att dådet som föregick uttalandet är av en sådan natur att det fanns ett visst medieintresse av att statsministern skulle kommentera händelsen. Enligt utskottet ligger det i och för sig en viss värdering i uttrycket ”rejäla straff”, som användes av statsministern, men uttalandet ger inte uttryck för någon uppfattning i förhållande till de personer som vid den aktuella tidpunkten satt anhållna. Uttalandet kan således inte uppfattas som att statsministern har velat påverka kommande avgöranden eller annars strida mot syftet i regeringsformens bestämmelse om rättskipningens självständighet. Granskningen har även omfattat uttalanden om bristen på poliser. Utskottet har inte något att anföra mot statsministerns uttalande. Däremot konstaterar utskottet att en uppgift i svar till utskottet är ofullständig och därmed ger en missvisande bild. Utskottet understryker att uppgifter som lämnas till utskottet ska vara korrekta. Utskottet har också granskat hanteringen av vissa uppgifter i samband med utfrågningen av statsministern i under förra årets granskning. Enligt utskottet fanns inga formella hinder mot att statsministern i samband med utfrågningen gjorde en egen bedömning av huruvida de aktuella uppgifterna omfattades av sekretess. Statsministerns nu givna beskrivning av hur han bedömde sekretessen under förra årets utfrågning skiljer sig, enligt utskottet, från den bedömning han då gav uttryck för inför utskottet. Utskottet förutsätter dock att statsministern gjorde ett aktivt och medvetet ställningstagande när han lämnade de aktuella uppgifterna under utfrågningen . I sammanhanget pekar utskottet på att det rådde en diskrepans mellan statsministerns och bedömningar i sekretessfrågan. Det är enligt utskottet otillfredsställande när utskottet, med kort tids intervall, får motstridiga besked i frågor om handlingsoffentlighet och sekretess. Utskottet framhåller därför vikten av tydlighet i frågor av detta slag och betonar att det är viktigt att noggrant överväger behovet av sekretessmarkeringar samt att det strävar efter att göra en noggrann bedömning av om uppgifter omfattas av sekretess. Vissa frågor rörande Transportstyrelsens outsourcing m.m. Utskottet har granskat förra regeringens agerande i fråga om Transportstyrelsen och informationssäkerhet. I granskningen har framkommit att Transportstyrelsen –2014 saknat en säkerhetsanalys och därmed brutit mot säkerhetsskyddsförordningen som syftar till att värna rikets säkerhet. Enligt utskottet har det inte framkommit något som visar att regeringen var informerad om eller delaktig i Transportstyrelsens planer på att outsourca sin it-drift. Inte heller har framkommit att regeringen eller fått någon information om att Transportstyrelsen inte genomfört en säkerhetsanalys . När det gäller informationssäkerhet på ett mer allmänt plan noterar utskottet att tidigare regeringars arbete med informationssäkerhetsfrågor har granskats av . vid en granskning 2014 ansåg att arbetet med informationssäkerhet inte var ändamålsenligt sett till de hot och risker som fanns och att de brister som påpekades 2007 kvarstod i stora drag, vilket innebar brister i regeringens styrning. Den bild som enligt utskottet framkommer är att arbetet med informationssäkerhetsfrågor var eftersatt och att den dåvarande regeringen inte gjorde tillräckligt för att de brister som påpekats skulle bli åtgärdade. Utskottet framhåller att det i regeringens styrande funktion ingår en skyldighet att leda den statliga förvaltningens verksamhet, vilket förutsätter att regeringen följer myndigheternas verksamhet och vid behov ser till att vidta de åtgärder som är nödvändiga från ett styrningsperspektiv. Vid utskottets utfrågning med dåvarande it-ministern anförde hon att ansvaret för informationssäkerhetsfrågorna låg hos varje departement och statsråd inom deras respektive områden. Denna uppgift är korrekt, men utskottet konstaterar att hon också hade ett samordningsansvar för frågor om samhällets informationssäkerhet, enligt ett beslut av den dåvarande statsministern. I hennes förberedelser inför utfrågningen har detta uppenbarligen inte klarats ut. Det hon sade var således bristfälligt och gav bilden av att frågor om informationssäkerhet inte alls ingick i hennes ansvarsområde. Som tidigare uttalats av utskottet ska uppgifter som lämnas till vara korrekta och fullständiga. Enligt utskottets mening finns det skäl att ifrågasätta om ansvarsförhållandena inom den dåvarande regeringen för informationssäkerhetsfrågor var tillräckligt klara. Således anförde dåvarande it-ministern inför myndigheten med uppgift att samordna arbetet med informationssäkerhet att hon hade ett horisontellt ansvar för frågor om informationssäkerhet, medan hon till utskottet uppgett att hon inte hade ansvar för informationssäkerhetsfrågor utan att det ansvaret låg på Försvarsdepartementet och att hennes ansvar omfattade samordning av regeringens arbete runt it- och digitaliseringsfrågor. Med oklara ansvarsförhållanden inom regeringen fanns enligt utskottet en risk att problemen inte fick den uppmärksamhet som krävdes i regeringsarbetet och att nödvändiga åtgärder därför uteblev. Utskottet understryker vikten av tydliga ansvarsförhållanden, särskilt på områden som informationssäkerhet, där konsekvenserna av uteblivna åtgärder kan bli mycket allvarliga. Slutligen har utskottet granskat den nuvarande regeringens agerande i samband med Transportstyrelsens it-upphandling. Transportstyrelsens agerande i samband med outsourcingen av it-driften är en allvarlig händelse som har fått omfattande konsekvenser. Granskningen väcker enligt utskottet frågor om förmedlingen av information inom när det gäller frågor av betydelse för rikets säkerhet. Granskningen väcker också frågor om information inom departementen till statsråden och mellan statsråden inklusive statsministern. Enligt utskottet har och inte varit tillräckligt samordnade i hanteringen av frågor med anledning av Transportstyrelsens outsourcing. Information fanns förhållandevis tidigt vid dessa departement som sammantaget visade på allvaret i situationen, vari problemen bestod samt behovet av skyndsamma åtgärder vid inte minst Transportstyrelsen. De två departementen har i alltför stor utsträckning agerat var för sig, vilket gått ut över möjligheten att gemensamt skaffa sig en bättre bild över läget och med den som grund överväga vad som ytterligare kunde göras för att hantera situationen. Försvarsdepartementet informerades av , och i samband med det inleddes en dialog med Försvarsmakten. Först fick Statsrådsberedningen information om outsourcingen och de problem och säkerhetsrisker som var förknippade med den. Då hade gått från det att och senare fått informationen. Det tog innan statsministern fick informationen. Utskottet ser allvarligt på att det tog så pass innan statsministern nåddes av informationen om en händelse av detta slag. I den sammantagna bedömningen av statsrådens ansvar tar utskottet utgångspunkt i ansvarsprincipen, som i regeringsarbetet innebär att varje departement och statsråd ansvarar för sina områden även i händelse av kris. I det aktuella fallet låg ansvaret för den myndighet där problemen uppkom, dvs. Transportstyrelsen, hos och infrastrukturministern. Ansvaret för den myndighet som fick information om riskerna med outsourcingen och som agerade gentemot Transportstyrelsen, dvs. Säkerhetspolisen, låg hos och inrikesministern. Det ansvar som ålåg övriga departement och statsråd var därmed i första hand att efter att information förmedlats till dem hantera konsekvenserna inom sina respektive områden. Enligt utskottet blev dåvarande inrikesministern förhållandevis tidigt informerad av sitt departement om det inträffade och han bör då ha varit tillräckligt insatt för att förstå behovet av att följa utvecklingen och säkerställa att berörda departement och Statsrådsberedningen blev informerade. , och då inte minst inrikesministerns statssekreterare, brast i dessa avseenden. Det gäller både samordningen med och kommunikationen med Statsrådsberedningen. Ansvaret för dessa brister åvilar statsrådet. Vidare noterar utskottet att inrikesministern under hela den aktuella perioden inte tog upp händelsen och dess konsekvenser med vare sig statsministern eller infrastrukturministern. Det framstår för utskottet som självklart att händelser av detta allvarliga slag bör tas upp direkt med statsministern och andra berörda statsråd. När det gäller dåvarande infrastrukturministern fick hon i ett mycket sent skede information om det inträffade. kan konstateras att informationen fanns tidigt i hennes departement. Det är enligt utskottet uppseendeväckande att en fråga av detta slag – att en myndighet under hennes ansvarsområde medvetet agerat på ett sätt som medfört risker för rikets säkerhet och att en förundersökning inletts – inte tagits upp mellan henne och hennes dåvarande statssekreterare. Ansvaret för den bristfälliga relationen dem emellan åvilar statsrådet. Som statsråd hade dåvarande infrastrukturministern även ansvar för de otillräckliga kontakterna mellan och samt för att inte informerade Statsrådsberedningen om de risker för rikets säkerhet som uppkommit inom hennes ansvarsområde. Försvarsministern hade att hantera konsekvenserna av det inträffade för Försvarsmakten. Enligt utskottet agerade försvarsministern på ett rimligt sätt i den uppkomna situationen, och han hade skäl att utgå från att även Statsrådsberedningen hade fått den information han själv fick. Den ansvarsprincip som gäller inom om att varje departement och statsråd ansvarar för sina myndigheter får inte medföra att all information stannar inom respektive departement. Principen kan enligt utskottet inte heller innebära att ett statsråd i varje situation kan utgå från att information överförts inom andra delar av på det sätt som är avsett. Om principen inte hade följts så strikt i detta fall hade Statsrådsberedningen kunnat nås av informationen om det inträffade tidigare. Som regeringschef och chef för har statsministern det övergripande ansvaret för regeringens och arbete. Detta innebär att han bl.a. ansvarar för att dels har rutiner för informationsöverföring, dels att dessa rutiner fungerar. finns rutiner för att säkerställa informationsöverföring mellan departementen och mellan departementen och Statsrådsberedningen vid allvarliga situationer inom departementens ansvarsområden. Utskottet kan konstatera att tillämpningen av rutinerna i detta fall har brustit. Statsministern bär det yttersta ansvaret för att rutinerna inte har fungerat. 1 Vissa frågor om regeringens förhållande till 1.1 Regeringens förhållningssätt till interpellationsinstrumentet 1.2 Tillkännagivande om tilläggsdirektiv till 1.3 Tillkännagivande om avskaffande av tillståndskrav för polisens kameraövervakning 1.4 Tillkännagivande om valdeltagande bland utlandssvenskar 1.5 EU- och handelsministerns agerande vid ett rådsmöte i fråga om rättsstatsprincipen 1.6 Förnyat godkännande för glyfosat inom EU 1.7 Fråga om samråd inför 1.8 Information om svenskt deltagande i ett internationellt försvarssamarbete 2 Handläggning av vissa regeringsärenden m.m. 2.1 Beslut att inte återkalla en anmälan av Natura 2000-området 2.2 Utnämning av landshövding i 2.3 Informationshantering under flyktingmottagandet 2.4 hantering av handlingar i samband med säkerhetsrådskampanjen 2.5 Förnyad granskning av hantering av säkerhetsrådskampanjen 2.6 talepunkter om Försvarsberedningens rapport 2.7 Uttalanden om det svenska säkerhetsläget och den svenska försvarspolitiska linjen 2.8 Inköp av ett luftvärnssystem 2.9 Avtal om it-system 3 Vissa frågor om regeringens ansvar för förvaltningen 3.1 Fråga om campus vid 3.2 handläggning av ansökningar om assistansersättning 3.4 Åldersbedömning i asylärenden 3.5 Polisens hantering av sitt it-system 4 Vissa frågor om statsråds tjänsteutövning m.m. 4.1 Dåvarande finansministerns relation till ett skogsbolag 4.2 Justitie- och migrationsministerns uttalande om arbetslösheten bland utrikes födda 4.3 Statsministerns uttalande om straff 4.4 Uttalanden om bristen på poliser 4.5 Hantering av vissa uppgifter i samband med utfrågning av statsministern i 5 Vissa frågor rörande Transportstyrelsens outsourcing m.m. 5.1 Förra regeringens agerande i fråga om Transportstyrelsen och informationssäkerhet 5.2 Regeringens agerande i samband med Transportstyrelsens it-upphandling Förra regeringens agerande i fråga om Transportstyrelsen och informationssäkerhet (avsnitt 5.1) Beslut att inte återkalla en anmälan av Natura 2000-området (avsnitt 2.1) anmäler härmed för resultatet av den granskning som redovisas i detta betänkande enligt 13 kap. 2 § regeringsformen. Följande ledamöter har deltagit i beslutet: (M), (S), (S), (S), (SD), (M), (S), (C), (MP), Dag Klackenberg (M), (S), (SD), (V), Skånberg (KD), (S), (M) och (L). (S) har inte deltagit i behandlingen av avsnitten 2.6 och 2.7. (S) har deltagit i beslutet i dessa avsnitt. (S) har inte deltagit i behandlingen av avsnitten 2.4, 2.5 och 4.5. (S) har deltagit i beslutet i dessa avsnitt. 1 Vissa frågor om regeringens förhållande till 1.1 Regeringens förhållningssätt till interpellationsinstrumentet I en anmälan till (dnr 1071-2017/18), bilaga A1.1.1, begärs det att utskottet granskar den omständigheten att det ibland förekommer att ett statsråd som har fått en interpellation ställd till sig väljer att låta ett annat statsråd besvara interpellationen. Anmälaren anför att den riksdagsledamot som ställer en interpellation till ett visst statsråd kan göra det för att få höra just detta statsråds uppfattning i frågan. Lämnas besvarandet av interpellationen över till ett annat statsråd händer det att detta statsråd saknar det ansvar och den kunskap som är relevant i sammanhanget. Interpellationsdebatterna och statsrådens svar blir därmed ofullständiga, vilket är tveksamt ur demokratisk synvinkel. Detta begränsar enligt anmälaren riksdagsledamöternas möjligheter att utöva sin kontrollmakt fullt ut. Dessutom kan konsekvensen bli att den riksdagsledamot som därmed inte tycker sig ha fått ett tillfredsställande svar ställer fler interpellationer i samma ämne, vilket tar tid och kraft från såväl som regeringens arbete. Följande tre interpellationsdebatter lyfts fram i anmälan som exempel på när en frågeställning i en interpellation enligt anmälaren inte blivit besvarad eftersom interpellationen besvarats av ett annat statsråd än det statsråd som interpellationen var ställd till: Interpellation 2017/18:199 om placeringen av ställd av (M) till utrikesminister . Interpellationen besvarades av socialminister . Anmälaren gör gällande att socialministern visserligen ansvarar för läkemedelsfrågor, men att frågeställningen i interpellationen inte handlade om detta utan om myndighetens lokalisering och vilka konsekvenser regeringens agerande i frågan riskerar att få för det nordiska samarbetet. Debatten klargjorde enligt anmälaren inte dessa frågor (prot. 2017/18:55 anf. 44–52). Interpellation 2014/15:632 om rimliga villkor för välfärdsföretag ställd av (M) till närings- och innovationsminister . Interpellationen besvarades av civilminister . Anmälaren gör gällande att frågeställningen i interpellationen avsåg de näringspolitiska villkoren för välfärdsföretagen och deras möjligheter att utvecklas, frågor som enligt anmälaren ligger bortom civilministerns ansvarsområde. Debatten klargjorde enligt anmälaren inte de frågor som ställdes i interpellationen (prot. 2015/16:6 anf. 75–84). Interpellation 2014/15:440 om jobbskatteavdragets koppling till grov brottslighet ställd av (M) till dåvarande inrikesminister . Interpellationen besvarades av dåvarande justitie- och migrationsminister . [1] Anmälaren gör gällande att frågan hade sitt ursprung i ett uttalande av inrikesministern som interpellanten ville ha en förklaring till. Debatten med justitie- och migrationsministern om inrikesministerns uttalande klargjorde enligt anmälaren inte interpellationens frågor (prot. 2014/15:84 anf. 39–45). Dessutom nämner anmälaren svaret på interpellation 2017/18:103 om effekter av elcykelpremien. Interpellationen ställdes av (M) till statsrådet . Interpellationen besvarades av miljöminister med hänvisning till arbetsfördelningen inom regeringen. Överlämnandet var i detta fall enligt anmälaren inte ett problem. Miljöministern anförde dock följande i kammaren: Samma interpellation har redan ställts av ledamöter från samma parti som . Jag har redan besvarat interpellationen. Alla riksdagsledamöter har enligt anmälaren rätt att ställa interpellationer, och det är inte statsrådets sak att avgöra om interpellationerna ska besvaras eller inte. I den debatt som följde på detta inledande svar berörde miljöministerns anföranden emellertid den sakfråga som interpellationen avsåg (prot. 2017/18:34 anf. 121–129). Till grund för granskningen har legat bl.a. svarspromemorior från Statsrådsberedningen, , , samt Miljö- och , bilaga A1.1.2–3. En riksdagsledamot får enligt 13 kap. 5 § regeringsformen framställa interpellationer och frågor till ett statsråd i angelägenheter som rör statsrådets tjänsteutövning. Närmare bestämmelser om interpellationer finns i riksdagsordningen, där bl.a. följande anges. En interpellation ska enligt 8 kap. 2 § vara skriftlig och ställas till ett visst statsråd. Om talmannen beslutar att en interpellation ska få ställas (8 kap. 3 §) ska talmannen överlämna interpellationen till statsrådet utan dröjsmål (tilläggsbestämmelse 8.3.1). En interpellation ska enligt 8 kap. 4 § första stycket besvaras i ett anförande av ett statsråd från det att den har överlämnats. Efter anförandet för besvarande av en interpellation kan statsrådet, interpellanten och andra talare få ordet för ytterligare anföranden i en debatt (tilläggsbestämmelse 8.4.2). Det finns inte någon reglerad skyldighet för ett statsråd att besvara en interpellation. Om ett statsråd inte avser att besvara en interpellation måste han eller hon dock meddela kammaren skälen för detta (8 kap. 4 § andra stycket riksdagsordningen). En interpellation som inte har besvarats under den valperiod då den väcktes har fallit (8 kap. 4 § tredje stycket riksdagsordningen). Till ledning för bedömningen av vilket statsråds ansvarsområde en interpellation faller inom finns främst bilagan till förordningen (1996:1515) med instruktion för och de s.k. § 5-förordnandena (jfr 7 kap. 5 § regeringsformen). Frågan om vilket statsråd som ska besvara en interpellation (eller en skriftlig fråga) berördes i rapporten som kontrollinstrument – En utvärdering (2011/12:RFR6, volym 1, ”huvudrapporten”) och i en av de underlagsrapporter som låg till grund för utvärderingen (Kontrollens konsekvenser – Om användningen av frågeinstitut och arbetsbelastning av fil.dr [2011/12:RFR6, volym 2, ”underlagsrapporten”], s. 191 f.). Rapporterna utgör en redovisning av ett utvärderingsuppdrag som genomfördes på uppdrag om frågeinstituten i från en konstitutionell synpunkt. Utredaren konstaterar att den riksdagsledamot som ställer en interpellation (interpellanten) inte sällan har en uppfattning om vilket statsråd som ska besvara en interpellation. Det är annars en uppgift för kammarkansli att ta reda på vilket statsråd som har ansvaret inom det aktuella området, liksom att kontrollera om det statsråd som interpellanten i förekommande fall valt att ställa interpellationen till verkligen har ansvaret. är det dock enligt utredaren inte klart vilket statsråd som är ansvarigt (huvudrapporten s. 25). När en interpellation har överlämnats till det departement som av interpellanten och kammarkansliet bedömts vara ansvarigt inom det aktuella området prövas frågan om huruvida interpellationen är ställd till ”rätt” statsråd även av tjänstemännen på departementet. I denna prövning deltar vanligen såväl en representant från den politiska staben som den närmast berörda enhetschefen och expeditionschefen. Om den samlade bedömningen är att det adresserade statsrådet inte bör besvara interpellationen påbörjas en process för att få den överlämnad till ett annat statsråd (underlagsrapporten s. 241 f.). Andelen interpellationer som överlämnades till ett annat statsråd var under de valperioder som granskades i utvärderingen . I den intervjuundersökning med representanter för som genomfördes inom ramen för utvärderingen redovisades olika skäl till att en interpellation eller en skriftlig fråga som ställts till ett visst statsråd besvaras av ett annat. Interpellationen eller frågan kan röra ett nytt område eller uppmärksamma en fråga från ett nytt perspektiv. Områden kan gå in i varandra vilket kan leda till en annan bedömning på departementet än i . Regeringsombildningar och ändringar i statsrådens portföljer kan göra att en interpellation eller fråga hamnar fel. Det förekommer också att en och samma interpellation eller fråga innehåller flera frågeställningar som rör olika statsråds ansvarsområden (underlagsrapporten s. 243-246). Två formuleringar förekommer enligt utvärderingen när besvarandet av en interpellation överlämnas till ett annat statsråd. I den ena anges att arbetet inom regeringen är så fördelat att interpellationen eller frågan ska besvaras av ett annat statsråd än det statsråd som fått den. Överlämnandet motiveras då av arbetsfördelningen mellan statsråden och man kan i dessa fall tala om ”feladressering”. I den andra formuleringen anges utan motivering att interpellationen eller frågan har överlämnats. Formuleringen får uppfattas så att ett annat statsråd än det tillfrågade har ansetts lämpligare att svara på interpellationen eller frågan. Enligt utredaren kan det från utgångspunkt ifrågasättas om överlämnanden ska få äga rum utan motivering (huvudrapporten s. 32). I samband med behandlingen av frågan om vilka interpellationer som bör besvaras av statsministern noteras i rapporten att det vid besvarandet av ett antal interpellationer om kontrollmakten från det svarande statsrådet har framhållits att hela regeringen står bakom svaret oavsett vem som svarar på en interpellation (interpellationerna 2002/03:88, 2006/07:354, 2007/08:544 och 2007/08:796). Svaret ska alltså inte ses som ett uttryck för ett individuellt statsråds uppfattning utan för hela regeringens. Det är i första hand interpellationens innehåll och arbetsfördelningen inom regeringen som blir avgörande för vem av statsråden som svarar på interpellationen, inte vem interpellanten anger som mottagare (prot. 2002/03:43 anf. I utvärderingen berörs också frågan om tänkbara begränsningsregler, med inspiration från några andra länders reglering av frågeinstituten, om man anser att det ställs för många interpellationer. En sådan skulle kunna vara en begränsning i rätten att ställa upprepade interpellationer i samma ämne. Utredaren konstaterar emellertid att sådana upprepade interpellationer är ett viktigt sätt, särskilt för oppositionspolitiker, att driva en fråga i . Ett statsråd som upplever att upprepningarna kommer för tätt inpå varandra skulle enligt utredaren som motmedel kunna begagna sin formella rätt att låta bli att svara på en interpellation eller att avstå från att replikera på interpellantens anförande för att frånta interpellanten möjligheten till en fortsatt debatt. Dessa åtgärder är dock enligt utredaren ovanliga (huvudrapporten s. 48). Vid behandlingen av utvärderingsrapporten anförde i frågan om vilket statsråd som ska besvara en interpellation att utgångspunkten alltid bör vara att en interpellation besvaras av det statsråd den är ställd till. ska det enligt utskottet inte uteslutas att interpellationer ibland ställs till ”fel” statsråd.