bet · H501JuU14 · 2018-04-12 00:00:00 — 2007/08:219, SFS 2008:569), i enlighet med förslag, att ersätta det tidigare uttryckssättet ”homosexuella läggning” i de respektive lagrummen med ”sexuella läggning”. Ändringen trädde i kraft . När det gäller de övriga föreslagna ändringarna i 16 kap. 9 § anför regeringen i proposition 2007/08:95 (s. 90) att den avser att återkomma till frågan om en översyn av bestämmelsen i ett annat sammanhang. Utskottet behandlade i betänkande 2014/15:JuU14 frågan om hur det straffrättsliga skyddet för hatbrott ska kunna stärkas. Utskottet gjorde följande uttalande: Som också framgår ovan har haft i uppdrag att utveckla arbetet för att bekämpa hatbrott. I uppdraget har vidare ingått att i samråd med och Brå verka för en enhetlig praktisk tillämpning av begreppet hatbrott. Uppdraget har redovisats. Av regleringsbrev framgår att regeringen, efter att uppdraget har redovisats, avser att återkomma om hur arbetet med att bekämpa hatbrott bör stärkas. Därför finns det inte någon anledning för att ta något initiativ. Utskottet delar motionärernas uppfattning att det, bl.a. för att uppfylla målet med funktionshinderpolitiken, är viktigt med ett starkt straffrättsligt skydd för personer med funktionsnedsättning. Utskottet utgår därför från att regeringen i det pågående arbetet med att bekämpa hatbrott även uppmärksammar denna fråga. Utskottet är mot denna bakgrund inte berett att ställa sig bakom ett sådant tillkännagivande som efterfrågas i motion 2017/18:3881 (V) yrkande 7. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om slopade preskriptionstider. Jämför reservation 23 (SD, -) och 24 (M). I motion 2017/18:618 av (S) begärs ett tillkännagivande om att påföljdspreskriptionstiderna ska ses över. Motionären framför att det är förödande för rättsmedvetandet om människor som dömts till fängelsestraff och/eller böter slipper undan dessa påföljder. I motion 2017/18:880 av och (SD, -) yrkande 17 begärs ett tillkännagivande om att preskriptionstiden ska tas bort helt för grova brott som våldtäkt och grov misshandel. I motion 2017/18:1104 av (S) yrkas att en granskning ska göras av preskriptionstiden för sexualbrott. I motion 2017/18:2348 av Boriana (M) begärs ett tillkännagivande om en allmän översyn av preskriptionstiden för grova våldsbrott samt sexualbrott mot barn. Ett yrkande om att ta bort preskriptionstiden för sexualbrott mot barn återfinns även i motion 2017/18:2563 av (M), i motion 2017/18:2740 av (M), i partimotion 2017/18:3569 av m.fl. (M) yrkande 55 och i motion 2017/18:987 av (M). För brott enligt gäller de bestämmelser om åtals- och påföljdspreskription som följer av 35 kap. . Enligt 35 kap. 1 § första stycket (åtalspreskription) gäller att påföljd för brott inte får dömas ut om inte den misstänkte häktats eller fått del av åtal för brottet inom • , om det inte kan följa svårare straff på brottet än fängelse • , om svåraste straffet är högre men inte över fängelse • , om svåraste straffet är högre men inte över fängelse • , om svåraste straffet är fängelse över åtta år • , om fängelse på livstid kan följa på brottet. Av bestämmelsens andra stycke framgår att om en handling innefattar flera brott får påföljd dömas ut för alla brotten så länge påföljd kan dömas ut för något av dem. Tiderna som anges ovan ska enligt 35 kap. 4 § samma balk som huvudregel räknas från den dag då brottet begicks. Enligt 35 kap. 2 § gäller dock inte bestämmelserna om bortfallande av påföljd för vissa brott som anges särskilt i lagrummet, bl.a. mord och dråp, om gärningsmannen begått brotten efter det att han eller hon fyllt . Vidare finns i 35 kap. 4 § bestämmelser om en senareläggning av utgångspunkten för preskriptionsberäkning för sexualbrott som riktat sig mot barn och brott mot lagen (1982:316) om förbud mot könsstympning av kvinnor och försök till sådana brott. Preskriptionstiden börjar i dessa fall att räknas från den dag då målsäganden fyller eller skulle ha fyllt . I 35 kap. 6 § finns bestämmelser om absolut preskription, dvs. tider som gäller oberoende av om häktning skett eller åtal delgetts. Enligt lagrummet får inte i något fall påföljd dömas ut sedan det som anges i 4 § (dvs. som huvudregel sedan den dag då brottet begicks) har förflutit • , om det inte kan följa svårare straff på brottet än böter och tid för att döma ut påföljd för brottet bestäms enligt 1 § 1 • , om det svåraste straffet är högre men inte över fängelse • i övriga fall. I 35 kap. 8 § finns bestämmelser om s.k. påföljdspreskription. Dessa regler innebär att ett fängelsestraff som inte har börjat verkställas inom från det att domen vann laga kraft bortfaller. Ett fängelsestraff på högst bortfaller således om det inte har börjat verkställas från det att domen vann laga kraft. För ett fängelsestraff på livstid gäller en preskriptionstid . Justitie- och migrationsminister fick en skriftlig fråga om när det kan väntas konkreta lagförslag om en slopad preskriptionstid för sexualbrott mot barn (fr. 2016/17:1594). Han gav följande svar: Det finns barn som utsätts för grova övergrepp som kan påverka dem under resten av livet. Det kan dröja långt in i vuxen ålder innan den som blivit utsatt orkar, vågar eller får möjlighet att bearbeta händelserna och vill anmäla dem. Det är därför, från ett brottsofferperspektiv, viktigt att det finns en möjlighet att få upprättelse även om det har gått . Vidare finns när det gäller allvarlig brottslighet såsom grova övergrepp mot barn ett starkt allmänt intresse av att den inte förblir ostraffad. Jag tycker därför att det finns skäl att se över frågan om preskription ska avskaffas för sådana brott. Jag har gett en utredare i uppdrag att bl.a. analysera och överväga om preskription bör avskaffas eller förlängas för sexualbrott och andra allvarliga brott mot barn. Oavsett ställningstagande i sak ska utredaren lämna lagförslag som innebär ett avskaffande av preskription för sådana brott. Uppdraget ska redovisas . Regeringen utsåg en särskild utredare som ska lämna förslag på skärpta straff för grovt barnpornografibrott samt om det grova barnpornografibrottet träffar de gärningar som bör bedömas som grova. I uppdraget ingår också att överväga om det finns anledning att avskaffa eller förlänga preskriptionen för sexualbrott och andra allvarliga brott mot barn. Uppdraget ska redovisas . behandlade regeringens skrivelse 2013/14:91 Åtgärder för att stärka barnets rättigheter och uppväxtvillkor i . Med anledning av skrivelsen hade bl.a. ett motionsyrkande väckts om att se över om preskriptionstiden för sexualbrott och andra allvarliga brott mot barn kan tas bort. avstyrkte i ett yttrande till socialutskottet bifall till motionsyrkandet. anförde för sin del att det sammantaget kan finnas starka skäl för att särbehandla preskription av sexualbrott som riktats mot barn. föreslog därför att regeringen skulle låta göra en översyn av om preskriptionstiden för sexualbrott och andra allvarliga övergrepp mot barn kan tas bort (bet. 2014/15:SoU23). följde utskottet (rskr. 2013/14:325–326). Utskottet behandlade i betänkandet 2014/15:JuU14 ett yrkande om att preskriptionstiden för vissa brott ska tas bort. Utskottet avstyrkte yrkandet mot bakgrund av det ovan redovisade tillkännagivandet och den pågående beredningen inom . följde utskottets förslag (rskr. 2014/15:138). Som framgår ovan tillsatte regeringen en utredning som bl.a. ska överväga om det finns anledning att avskaffa eller förlänga preskriptionen för sexualbrott och andra allvarliga brott mot barn. Motionerna 2017/18:2348 (M), 2017/18:2563 (M), 2017/18:2740 (M), 2017/18:3569 (M) och 2017/18:987 (M) får därigenom anses vara i huvudsak tillgodosedda. När det gäller övriga yrkanden om att se över eller ta bort preskriptionstiden för vissa brott är utskottet inte berett att ställa sig bakom dessa yrkanden. Motionerna 2017/18:618 (S), 2017/18:880 (SD, -) yrkande 17 och 2017/18:1104 (S) avstyrks. Strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet Utskottets förslag i korthet avslår en motion om att utvärdera bestämmelsen om strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet. Jämför reservation 26 (SD, -). I motion 2017/18:3548 av (SD) begärs ett tillkännagivande om att utvärdera bestämmelsen om strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet. Av 29 kap. 1 § framgår att straff, med beaktande av intresset av en enhetlig rättstillämpning, ska bestämmas inom ramen för den tillämpliga straffskalan efter brottets eller den samlade brottslighetens straffvärde. Av de s.k. billighetsskälen (29 kap. 5 § ) framgår att rätten vid straffmätningen utöver brottets straffvärde i skälig omfattning ska beakta om den tilltalade till följd av brottet drabbats av allvarlig kroppsskada om den tilltalade till följd av hög ålder eller dålig hälsa skulle drabbas oskäligt hårt av ett straff utmätt efter brottets straffvärde om en i förhållande till brottets art ovanligt förflutit sedan brottet begicks om den tilltalade efter förmåga försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet om den tilltalade frivilligt angett sig eller lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet om den tilltalade förorsakas men till följd av att han eller hon på grund av brottet utvisas ur riket om den tilltalade förorsakas men till följd av att han eller hon på grund av brottet blir eller kan antas bli avskedad eller uppsagd från anställning eller drabbas av annat hinder eller synnerlig svårighet i yrkes- eller näringsutövning om ett straff utmätt efter brottets straffvärde skulle framstå som oproportionerligt strängt med hänsyn till andra rättsliga sanktioner till följd av brottet om någon annan omständighet påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar. Av lagrummets andra stycke framgår att om det finns någon omständighet som avses i första stycket får rätten, om det finns särskilda skäl, döma till lindrigare straff än som är föreskrivet för brottet. Bestämmelsen i punkt 5 om strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet infördes . I samband med detta uttalade regeringen att man hade för avsikt att på lämpligt sätt följa upp tillämpningen av bestämmelsen och att en utgångspunkt bör vara att en sådan uppföljning kan initieras från ikraftträdandet (prop. 2014/15:37 s. 26). I betänkande 2014/15:JuU8 behandlas regeringens proposition Strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet (prop. 2014/15:37). Utskottet föreslog att skulle bifalla regeringens förslag och gjorde följande uttalande (s. 9 f.): Regeringens förslag innebär att en ny strafflindringsgrund införs som avser medverkan till utredning av egen brottslighet. Utskottet anser i likhet med regeringen att en möjlighet till strafflindring vid utredningsmedverkan kan motiveras utifrån flera olika utgångspunkter. Det är rimligt att en tilltalad som medverkat vid utredningen av det egna brottet och vars agerande ger uttryck för ansvarstagande och ånger får tillgodoräkna sig detta förhållande vid påföljdsbestämningen. Utskottet noterar slutligen med tillfredsställelse att regeringen har för avsikt att på lämpligt sätt följa upp tillämpningen av den nu föreslagna bestämmelsen om strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet. följde utskottets förslag (rskr. 2014/15:111). Regeringen har som framgått aviserat att bestämmelsen om strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet på lämpligt sätt kommer att följas upp. Det saknas därför anledning för utskottet att ställa sig bakom ett sådant initiativ som efterfrågas i motion 2017/18:3548. Utskottets förslag i korthet avslår en motion om att utreda möjligheten att få en avbetalningsplan när man ska betala ett strafföreläggande. I motion 2017/18:831 av och (båda S) begärs ett tillkännagivande om att utreda möjligheten att få en avbetalningsplan vid ett strafföreläggande. Motionärerna skriver att det med dagens lagstiftning är svårt att göra rätt för sig när man fått ett strafföreläggande eftersom summan kan vara stor och det inte finns någon möjlighet till avbetalningsplan. Motionärerna uppger att det enda sättet att få respit med betalningen är att bestrida brottet så att frågan blir hanterad i tingsrätten. I 48 kap. finns regler om strafföreläggande. Åklagaren kan under vissa förutsättningar i stället för att åtala, besluta om att utfärda ett strafföreläggande för det begångna brottet. Ett strafföreläggande har samma verkan som en dom och det antecknas i belastningsregistret. Ytterligare bestämmelser om strafföreläggande finns i strafföreläggandekungörelsen (1970:60) och föreskrifter om tillämpningen av de bestämmelser i 48 kap. som rör strafföreläggande får i enlighet med 16 § i nämnda kungörelse meddelas av . På framgår att sedan man godkänt ett strafföreläggande har man på sig att betala det belopp som angetts i strafföreläggandet. Personer har på sig. Om ärendet inte blivit fullt betalt under den ovan angivna tiden, skickas en påminnelse om betalning ut. Man har då på sig. Har inte full betalning skett , överlämnas ärendet till för indrivning. Det anges vidare att det inte är möjligt att få någon avbetalningsplan. I promemoria Strafföreläggande (RättsPM 2015:4) framgår att det endast är som är behörig att hantera frågor om betalning av böter. Det kan emellertid inte ske förrän strafföreläggandet sänts till för indrivning. Lagen (1993:891) om indrivning av statliga fordringar 7-9 §§ reglerar i vilka fall som kan bevilja uppskov med betalning av allmänna skulder. Av webbplats framgår att det är svårt att nå upp till kraven, vilket gör att det är väldigt sällan som myndigheten kan bevilja uppskov. Utskottet är inte berett att ta något initiativ med anledning av motionen. Därmed avstyrks motion 2017/18:831 (S). Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om obligatorisk prövning av utvisning och skärpta regler för utvisning vid vissa typer av brott samt om att det ska vara straffbart att utebli från anmälningsplikten för en utvisningsdömd person. Jämför reservation 25 (L). I motion 2017/18:48 av (L) begärs ett tillkännagivande om att icke-svenska medborgare som begår brott riktade mot kvinnor alltid ska prövas mot utvisning. Motionären skriver att det särskilt ska gälla om man begår hedersrelaterade brott, vålds- och sexualbrott eller våld i nära relationer. I motion 2017/18:181 av (SD) yrkande 3 begärs ett tillkännagivande om att göra det straffbart för utvisningsdömda att utebli från anmälningsplikten. Motionären skriver att många som har dömts till utvisning avviker från verkställighet och att rättsväsendet behöver nya verktyg så att utvisningsdömda personer inte kan avvika. I partimotion 2017/18:3586 av m.fl. (L) yrkande 10 framförs ett yrkande om skärpta regler för utvisning av icke-svenska medborgare som döms för hedersrelaterade brott. I motion 2017/18:3848 av m.fl. (M) yrkande 2 (i denna del) framförs en begäran om att det ska bli obligatoriskt för åklagare att yrka på utvisning när en person åtalas för hedersrelaterad brottslighet. Bestämmelser om utvisning på grund av brott finns i 8 a kap. utlänningslagen (2005:716). En utlänning som inte är EES-medborgare eller familjemedlem till en EES-medborgare får utvisas ur om han eller hon döms för ett brott som kan leda till fängelse (1 §). Utvisning får dock ske endast om utlänningen döms till svårare påföljd än böter och om • gärningen är av sådant slag och övriga omständigheter är sådana att det kan antas att han eller hon kommer att göra sig skyldig till fortsatt brottslighet här i landet, eller • brottet med hänsyn till den skada, fara eller kränkning som det har inneburit för enskilda eller allmänna intressen är så allvarligt att han eller hon inte bör få stanna kvar. En utlänning som är EES-medborgare eller familjemedlem till en EES-medborgare får utvisas ur om de förutsättningar som anges i 1 § är uppfyllda och det sker av hänsyn till allmän ordning och säkerhet (5 §). I 11 a § lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll finns reglerat under vilka förutsättningar som på ansökan av Säkerhetspolisen kan besluta om anmälningsplikt. Anmälningsplikt kan komma i fråga om ett beslut om avvisning eller utvisning enligt 8 eller 8 a kap. utlänningslagen inte kan verkställas och det finns sådana omständigheter i fråga om utlänningen som avses i 1 § 1 eller 2. Rätten kan ex officio ta upp frågan om utvisning men i praktiken är det upp till åklagaren om frågan om utvisning prövas eller inte. Enligt en promemoria från (rättsPM 2013:5) ska åklagaren vid utredningar som rör allvarlig eller upprepad brottslighet begången av en person som inte är svensk medborgare alltid överväga och ta ställning till frågan om utvisning. Kommer åklagaren fram till att brottsligheten är sådan att utvisning kan komma i fråga, ska åklagaren som regel framställa ett sådant yrkande. Enligt samma promemoria är det inte upp till åklagaren att avgöra om det föreligger hinder för utvisning på grund av utlänningens anknytning till utan den proportionalitets- och skälighetsbedömning som slutligen avgör huruvida den åtalade vid fällande dom ska utvisas bör, i alla fall utom de uppenbara, göras av domstol. Migrationsminister och biträdande justitieminister besvarade en skriftlig fråga om utvisning på grund av brott på följande sätt (fr. 2017/18:868): har frågat mig om jag avser att ta något initiativ för att utvisning på grund av brott ska bli aktuellt i fler fall än . För att utvisa en person på grund av brott krävs bl.a. att han eller hon döms för en gärning som kan leda till fängelse. Har personen inte tidigare gjort sig skyldig till brott ställs ett större krav på brottets allvar. Normalt krävs att straffvärdet överstiger fängelse . Det måste finnas en balans mellan de reaktioner ett brott ska medföra och brottets allvar. Det är rimligt att det krävs ett allvarligt brott eller en risk för fortsatt brottslighet för att utvisa någon. Ordningen är väl avvägd och säkerställer en rimlig proportionalitet mellan brott, påföljd och särskild rättsverkan i form av utvisning. Jag avser därför inte att vidta någon åtgärd i frågan. Migrationsminister och biträdande justitieminister svarade på en skriftlig fråga om reglerna för utvisning av EU/EES-medborgare (fr. 2017/18:836). Hon gav följande svar: har frågat mig om jag avser vidta någon särskild åtgärd i syfte att se över reglerna för utvisning av EU/EES-medborgare. Unionsmedborgarskapet ger varje unionsmedborgare en långtgående rätt att uppehålla sig och fritt röra sig inom medlemsstaterna. EU:s rörlighetsdirektiv anger under vilka förutsättningar denna rätt kan inskränkas. För den unionsmedborgare som gör sig skyldig till brott gäller bl.a. att utvisning får ske av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. är i detta avseende bundet av direktivet. har prövat innebörden av rörlighetsdirektivet och angett vad som ska krävas för att principen om rätten till fri rörlighet ska få inskränkas. Enligt domstolens rättspraxis ska principen ges en vid tolkning. Undantaget avseende allmän ordning och säkerhet utgör med andra ord en avvikelse från den grundläggande principen. Av praxis följer vidare att undantaget ska tolkas restriktivt samt att räckvidden av undantag från den fria rörligheten inte kan bestämmas ensidigt av medlemsstaterna. Jag ser med anledning av detta inget skäl att vidta några särskilda åtgärder i frågan. I enlighet med migrationsministern och biträdande justitieministern (se ovan) anser utskottet att det måste finnas en balans mellan de reaktioner ett brott ska medföra och brottets allvar. Utskottet är av uppfattningen att det är rimligt att det krävs ett allvarligt brott eller en risk för fortsatt brottslighet för att utvisa någon. Utskottet anser att den nuvarande ordningen är väl avvägd och säkerställer en rimlig proportionalitet mellan brott, påföljd och särskild rättsverkan i form av utvisning. Mot den bakgrunden avstyrker utskottet motionerna 2017/18:48 (L), 2017/18:3586 (L) yrkande 10 och 2017/18:3848 (M) yrkande 2 (i denna del). Utskottet är inte berett att ställa sig bakom motion 2017/18:181 (SD) yrkande 3. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om utökade möjligheter att utfärda föreskrifter vid villkorlig dom. Jämför reservation 27 (M, C, L, KD). I motion 2017/18:3188 av m.fl. (M, C, L, KD) yrkande 8 begärs ett tillkännagivande om utökade möjligheter att utfärda föreskrifter vid villkorlig dom. I 27 kap. regleras påföljden villkorlig dom. Enligt 27 kap. 1 § får rätten döma till villkorlig dom för ett brott för vilket påföljden inte bedöms kunna stanna vid böter. Villkorlig dom ska således användas i fall då brottet enligt straffskalan och med tillämpning av bestämmelserna i 29 kap. ligger på fängelsenivå. Villkorlig dom är med andra ord utesluten för brott som endast leder till böter. Enligt 27 kap. 2 a § får, om den tilltalade samtycker till det, en villkorlig dom förenas med en föreskrift om samhällstjänst. Den som döms till villkorlig dom blir underkastad en prövotid. Tiden räknas från, inte från och med, den dag då rättens avgörande av påföljden vinner laga kraft mot den dömde. Med påföljden för brottet avses i detta sammanhang även böter, om sådan påföljd kombineras med den villkorliga domen. En föreskrift som meddelats med stöd av 2 a § eller 5 § är också en del av påföljden. Den dömde ska enligt 27 kap. 4 § vara skötsam och efter förmåga försörja sig. Om den villkorliga domen förenas med samhällstjänst ska den dömde fullgöra denna enligt en arbetsplan som upprättas av Kriminalvården. Det är också möjligt att föreskriva att den dömde ska göra vad som står i hans förmåga för att fullgöra eventuell skadeståndsskyldighet (5 §). Enligt 30 kap. 7 § kan rätten såsom särskilda skäl för villkorlig dom i stället för fängelse beakta om den tilltalade samtycker till att domen förenas med en föreskrift om samhällstjänst och en sådan föreskrift är lämplig med hänsyn till den tilltalades person och övriga omständigheter. 2012 överlämnade sitt betänkande Nya påföljder (SOU 2012:34) till regeringen. Utredningens uppdrag var att göra en total översyn av påföljdssystemet för såväl vuxna som unga lagöverträdare (dir. 2009:60). Betänkandet har fram till resulterat i tre propositioner, Ny påföljd efter tidigare dom (prop. 2015/16:151), Strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet (prop. 2014/15:37) och Tydligare reaktioner på ungas brottslighet (prop. 2014/15:25). Det har enligt utskottet inte framkommit någon omständighet som ger anledning för utskottet att ställa sig bakom ett sådan tillkännagivande som efterfrågas i motion 2017/18:3188 (M, C, L, KD) yrkande 8. Motioner som bereds förenklat Utskottets förslag i korthet avslår 93 motionsyrkanden med förslag som har behandlats och avslagits tidigare . Motionsyrkandena i bilaga 2 överensstämmer helt eller i huvudsak med yrkanden som utskottet har behandlat tidigare . Motionsyrkandena behandlades i betänkandena /15:JuU10, 2014/15:JuU14, 2015/16:JuU15, 2015/16:JuU18, 2016/17:JuU5, 2016/17:JuU13, 2016/17:JuU14, 2016/17:JuU16, 2016/17:CU10 och 2016/17:AU5. avslog motionsyrkandena i enlighet med utskottets förslag. Utskottet avstyrker de nu aktuella motionsyrkandena med hänvisning till detta. Tillgreppsbrott, punkt 2 (SD, -) av (SD) och (-). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 2 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2017/18:3554 av (SD) och 2017/18:2550 av (M), 2017/18:2891 av Boriana (M) yrkande 1 och 2017/18:3867 av m.fl. (KD) yrkande 1. Om en domstol kommer fram till att en person har försökt stjäla en moped och mopedstölden är att betrakta som ett ringa tillgrepp av fortskaffningsmedel ska åtalet enligt gällande rätt ogillas. Detta eftersom ett försök till tillgrepp av fortskaffningsmedel som är ringa inte är straffbart. Enligt vår mening har personen gjort sig skyldig till ett brott – men ett brott som han inte kan straffas för.