bet · H501JuU17 · 2018-04-12 00:00:00 — Att få information om rättigheter och stöd på en och samma webbplats upplevs som positivt av brottsoffren. I rapporten presenteras förslag på hur det digitala bemötandet av brottsutsatta kan förbättras. Förslagen kan sammanfattas enligt följande (s. 7 f.). • Rättsväsendets myndigheter samt Kronofogden bör ansluta till och börja sända digital post via tjänsten Mina meddelanden. Myndigheterna bör få i uppdrag av regeringen att analysera och identifiera vilka handlingar som kan skickas till brottsutsatta via tjänsten. • Rättsväsendets myndigheter samt Kronofogden bör få i uppdrag av regeringen att utveckla e-tjänster som möjliggör för brottsutsatta att skicka in ansökningar, uppgifter och kompletteringar i sina ärenden. Därutöver bör myndigheterna ge brottsoffer möjlighet att skicka in allmänna frågor digitalt. • bör få i uppdrag av regeringen att ta fram myndighetsgemensam webbinformation riktad till brottsutsatta. Arbetet bör genomföras i samråd med berörda myndigheter och relevanta organisationer i det civila samhället. Informationen ska vara möjlig att behovsanpassa samt vara en del av ordinarie webbplats. • bör även få i uppdrag att, i samverkan med rättsväsendets myndigheter, verka för att information till brottsutsatta som presenteras på rättsväsendets webbplatser blir mer likformig och omfattar en beskrivning av hela rättsprocessen. I betänkande Ett starkare skydd för den sexuella integriteten (SOU 2016:60) anges när det gäller bemötande av parter och vittnen i mål om sexualbrott (s. 36) att arbetet med bemötandefrågor inom Domstolar har varit framgångsrikt och lett till många förbättringar för den som ska uppträda vid en rättegång. Trots det har det vid utredningens granskning framkommit uppgifter om brister på olika håll. Arbetet med bemötandefrågor är en ständigt pågående process och det är angeläget att arbetet fortsätter. Utredningen anser att även fortsättningsvis bör ha i uppdrag att stödja och följa upp de enskilda domstolarnas bemötandearbete. Genom uppföljning bör det också klarläggas om det finns enskilda domstolar som har större behov av stöd i arbetet än andra. I regeringens skrivelse Politiken för global utveckling i genomförandet av Agenda 2030 (skr. 2017/18:146), som överlämnades till , anförs bl.a. följande vad gäller regeringens arbete med politiken för global utveckling –2017 (s. 21). har intensifierat sitt arbete med sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter (SRHR) i takt med utmaningarna. arbetar normativt och operativt, inom EU, multilateralt och bilateralt, till exempel genom alliansbyggande, styrelseroller, utvecklingssamarbete och dialog, inklusive genom att initiera den globala rörelsen #SheDecides. På landnivå har arbetet bland annat bidragit till fler barnmorskor och bättre tillgång till sex- och samlevnadsundervisning, preventivmedel och säkra aborter. har kunnat intressera flera länder för den svenska sexköpslagstiftningen samt aktivt drivit på arbetet mot människohandel i internationella organisationer, bland annat genom den ambassadör mot människohandel som regeringen utsåg . har särskilt lyft behovet av att dels skydda kvinnor och flickor mot människohandel för sexuell exploatering, dels vidta åtgärder som tar sikte på att minska efterfrågan på människor att exploatera till exempel som gratis arbetskraft eller i prostitution. Vidare framgår av skrivelsen (s. 23) att regeringen kommer att stärka och fördjupa arbetet för kvinnors och flickors fulla åtnjutande av de mänskliga rättigheterna, inklusive sexuell och reproduktiv hälsa och rättigheter, kvinnors och flickors deltagande i fredsarbetet, kvinnors och flickors politiska aktörskap och ekonomiska egenmakt samt frihet från alla former av våld. kommer en internationell jämställdhetskonferens att anordnas i som syftar till att utbyta erfarenheter, metoder och verktyg för att stärka jämställdhetsarbetet och bidra till gemensamma lösningar på globala utmaningar. Regeringen kommer att ta fram en ny strategi inom utvecklingssamarbetet för global jämställdhet och kvinnors och flickors rättigheter 2018–2022. En viktig del av strategin kommer att vara stöd till kvinnorättsorganisationer men också stöd till stärkt jämställdhetsstatistik, forskning, metoder och arbetssätt, vilket enligt regeringen är en förutsättning för att stärka genomförandet och uppföljningen av Agenda 2030. Det finns tre typer av skyddade personuppgifter: sekretessmarkering, kvarskrivning och fingerade personuppgifter. Sekretessmarkering innebär att en markering för särskild sekretessprövning förs in i folkbokföringssystemet. Det är som beslutar om sekretessmarkering och kvarskrivning. Kvarskrivning får enligt 16 § folkbokföringslagen (1991:481) medges en person som av särskilda skäl kan antas bli utsatt för brott, förföljelser eller allvarliga trakasserier på något annat sätt. Det innebär att personen vid flyttning medges att vara folkbokförd på den gamla folkbokföringsorten (kvarskrivning). Kvarskrivning får medges endast om den enskildes behov av skydd inte kan tillgodoses genom kontaktförbud eller på något annat sätt. Kvarskrivning får även avse den utsatta personens medflyttande familj. Enligt 1 § lagen (1991:483) om fingerade personuppgifter kan en folkbokförd person som riskerar att bli utsatt för allvarlig brottslighet som riktar sig mot dennes liv, hälsa eller frihet få medgivande att använda andra personuppgifter om sig själv än de verkliga (s.k. fingerade personuppgifter). Ett medgivande att använda fingerade personuppgifter får även ges åt en familjemedlem, om personerna varaktigt bor tillsammans. En fråga om medgivande att använda fingerade personuppgifter prövas av (2 §). Vid beredningen av budgetbetänkandet (bet. 2015/16:JuU1 s. 77) konstaterade utskottet i samband med det ovannämnda tillkännagivandet till regeringen att det är viktigt att polisen när en anmälan om brott gjorts lämnar relevant och begriplig information till brottsoffret om bl.a. möjligheten att träffa en brottsofferstödjare samt att polisen bör bli bättre på att lämna information om vad som händer med utredningen av brottet och vilka åtgärder som vidtagits med anledning av anmälan. Om polis och åklagare avstår från att utreda brottet bör brottsoffret få information om varför. Utskottet avstyrkte vid beredningen av budgetproposition motionsyrkanden med begäran om ett tillkännagivande om att betona vikten av att polisen ska ge en tydlig återkoppling till målsäganden om ärendens hantering (bet. 2016/17:JuU1 s. 108). Utskottet hänvisade då bl.a. till den pågående beredningen av Brås rapport medverkan i rättsprocessen (rapport 2016:8). följde utskottets förslag (rskr. 2016/17:90). Vid beredningen av motioner från allmänna motionstiden /17 avstyrkte utskottet bl.a. ett motionsyrkande om att polisens information till brottsoffer om vad som hänt med deras ärende ska förbättras (bet. 2016/17:JuU20 s. 34 f.). Utskottet delade motionärernas uppfattning att information till brottsoffer är viktigt. Utskottet hänvisade till att i ett tillkännagivande uppmanat regeringen att återkomma med en redogörelse för vilka åtgärder som vidtagits för att förbättra uppföljningen och återkopplingen till brottsoffer. Vidare framhöll utskottet att en mängd åtgärder redan hade vidtagits och att hade regeringens uppdrag att kartlägga brottsutsattas behov av stöd under brottmålsprocessen och att analysera i vilken utsträckning dessa behov kan tillgodoses genom digitaliseringens möjligheter. Utskottet ansåg sammantaget att något tillkännagivande inte var nödvändigt och avstyrkte därför motionsyrkandet. följde utskottets förslag (prot. 2016/17:104). Som ovan anförts uppmanade , efter förslag från utskottet, i ett tillkännagivande regeringen att stimulera myndigheternas arbete med att inrätta fler barnahus (bet. 2013/14:JuU18, rskr. 2013/14:177). Enligt utskottets uppfattning skulle det finnas minst ett barnahus i varje län. I tillkännagivandet anförde också att regeringen borde arbeta för att barnahusens uppdrag skulle omfatta barn , att barnahusens verksamhet skulle utvecklas genom forskning och samverkan samt att verksamheten skulle utvärderas. Vid beredningen av motioner från allmänna motionstiden /16 avstyrkte utskottet ett motionsyrkande om att barnahus ska finnas tillgängliga över hela landet (bet. 2015/16:JuU22 s. 41 f.). Utskottet hänvisade till den beredning som pågick och att regeringen förklarat att man skulle överväga eventuella ytterligare initiativ när det gäller barnahus i samband med beredningen av förslagen från den nationella samordnaren mot våld i nära relationer. Vid beredningen av motioner från allmänna motionstiden /17 avstyrkte utskottet bl.a. ett motionsyrkande om att antalet barnahus ska utökas (bet. 2016/17:JuU20 s. 45 f.). Utskottet konstaterade att beredningen av förslagen från den nationella samordnaren mot våld i nära relationer pågick och vidhöll sin uppfattning att man borde avvakta beredningen. Vidare framhöll utskottet att det i riktlinjerna för barnahusens verksamhet anges att även barn som lever med våld i familjen ingår i verksamhetens målgrupp och att det framgår av riktlinjerna att samverkan även bör omfatta barn som är förövare av sexualbrott när det bedöms lämpligt. Enligt utskottet fick därmed ett motionsyrkande om att tydliggöra barnahusens målgrupp anses vara i vart fall delvis tillgodosett, och utskottet avstyrkte yrkandet. I motion 2017/18:3849 (KD) yrkande 8 begärs ett tillkännagivande om strukturerad och anpassad information till brottsoffer. I motion 2017/18:3685 (C) yrkande 21 begärs ett tillkännagivande om att genom bl.a. ökad rätt till information för brottsoffer skapa ett starkare brottsofferperspektiv i hela rättsväsendet. Utskottet delar motionärernas uppfattning att brottsoffer ska ha rätt och möjlighet till bra information från rättsväsendet och att strukturerad och anpassad information är viktigt. Som framgår ovan har i ett tillkännagivande uppmanat regeringen att återkomma med en redogörelse för vilka åtgärder som vidtagits för att förbättra uppföljningen och återkopplingen till brottsoffer. Som också framgår ovan har ett flertal åtgärder vidtagits. Rättsväsendets myndigheter har regeringens uppdrag att analysera och identifiera vilka relevanta meddelandeflöden riktade till brottsutsatta som kan anslutas till Mina meddelanden. Myndigheterna ska också utreda i vilken mån tjänsten kan användas för att brottsutsatta ska kunna följa och få fortlöpande statusuppdateringar kring sina ärenden. Uppdraget ska redovisas gemensamt . Mot denna bakgrund saknas det anledning för utskottet att ställa sig bakom sådana tillkännagivanden som efterfrågas i de aktuella motionerna. Utskottet avstyrker därför dessa. Utskottet konstaterar att det finns en långtgående informationsskyldighet gentemot brottsoffer. Exempelvis finns det i fängelseförordningen regler som gäller information till målsägande om när en intagen får permission eller friges. Utskottet ser inte skäl för något sådant tillkännagivande om stöd till brottsoffer och efterlevande då en gärningsman friges eller får permissioner som begärs i motion 2017/18:3685 (C) yrkande 22. Utskottet är inte heller berett att ställa sig bakom det som begärs i samma motion yrkande 32 om ett stärkt brottsofferstöd för offer för våld i nära relationer. Motionsyrkandena avstyrks därför. Frågan om stöd och hjälp till unga brottsoffer är angelägen. Den nationella samordnaren mot våld i nära relationer lämnade förslag som syftar till att förbättra stödet till unga brottsoffer. Som framgår ovan har regeringen genomfört eller på annat sätt tagit om hand närmare 30 av de 52 förslagen i utredningsbetänkandet, bl.a. har ett nationellt om våld och övergrepp mot barn inrättats vid . har i ett tillkännagivande uppmanat regeringen att stimulera myndigheternas arbete med att inrätta fler barnahus. Flera nya barnahus har etablerats sedan tillkännagivandet beslutades, och barnahus finns i alla län utom , och . Vidare har regeringen beslutat att ge i uppdrag att utvärdera barnahusverksamheterna. Utskottet ser därför inte något skäl att nu ställa sig bakom det tillkännagivande som efterfrågas i motion 2017/18:3605 (V) yrkande 1 om att regeringen bör utreda hur barns specifika behov kopplade till förundersökningar, rättsprocesser och stöd- och skyddsåtgärder m.m. bättre kan tillgodoses. I motion 2017/18:419 (L) yrkande 1 begärs ett tillkännagivande om ett uppdrag för kunskap kring svenska medborgares mönster och utbredning inom handel med och sexuellt utnyttjande av barn, såväl nationellt som internationellt. I yrkande 3 begärs att ska placera barnrättsbevakare på strategiskt viktiga ambassader. Utskottet delar motionärens uppfattning att arbetet mot exploatering av barn är mycket viktigt. Utskottet är dock, bl.a. mot bakgrund av det internationella arbete som bedrivs, inte berett att ställa sig bakom de yrkanden som framförs i motionen och avstyrker därför dessa. Utskottet är inte heller berett att ställa sig bakom de tillkännagivanden som efterfrågas i motion 2017/18:1058 (S) yrkande 1 och 2 om kriminalisering av offentliggörande av skyddade personuppgifter och behovet av åtgärder för att underlätta för personer med skyddade personuppgifter. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om bl.a. utbetalning av skadestånd till brottsoffer och om en statlig skadeståndsgaranti. Jämför reservation 14 (C) och 15 (SD, KD, -). I motion 2017/18:3849 av m.fl. (KD) yrkande 11 begärs att en utredning ska tillsättas med syfte att se till att staten betalar ut skadestånd direkt till brottsoffret efter det att en dom om detta vunnit laga kraft. Likalydande yrkanden framförs även i motionerna 2017/18:206 av (L), 2017/18:2467 av (SD) och 2017/18:2624 av och (båda S). I partimotion 2017/18:3060 av m.fl. (SD) yrkande 13 begärs att regeringen ska återkomma med ett förslag om en statlig skadeståndsgaranti. Motionärerna anför att staten ska gå in och betala brottsoffret det skadestånd som rätten har dömt ut. Sedan ska staten ta över ansvaret och aktivt driva in skulden från gärningsmannen så att det i slutändan alltid garanteras att gärningsmannen i praktiken aldrig undkommer skadeståndsansvar. I partimotion 2017/18:3685 av m.fl. (C) yrkande 23 begärs att regeringen ska vidta åtgärder för att se till att gärningsmän inte kommer undan sitt skadeståndsansvar. Motionärerna anför att det är viktigt att samhället vidtar de mått och steg som är nödvändiga för att de brottsoffer som har tilldömts skadestånd ska få ut detta även från gärningsmän som är ovilliga att betala, t.ex. genom att möjliggöra utmätning innan ett skadestånd som gärningsmannen tillerkänts betalas ut till denne. Den som har skadats till följd av ett brott kan kräva skadestånd av gärnings-mannen. Regler om skadestånd och vilka skador som är ersättningsgilla finns i skadeståndslagen (1972:207). Processuella regler om hur skadestånds-anspråk ska framställas och att talan kan föras i samband med ett brottmål finns i . Regler om hur fordringar drivs in finns i utsökningsbalken. När ett brott anmäls till polisen ska målsäganden informeras om att åklagaren under vissa förutsättningar kan föra talan om enskilt anspråk på grund av brottet. Polisen ska också informera om möjligheterna att få ersättning enligt brottsskadelagen (2014:322) och om reglerna för hur dessa ärenden handläggs (13 a § förundersökningskungörelsen [1947:948]). Åklagaren ska, om brottet hör under allmänt åtal, på målsägandens begäran förbereda och föra talan om skadestånd. En förutsättning är att det kan ske utan väsentlig olägenhet och att anspråket inte är uppenbart obefogat. Vill målsäganden att anspråket ska tas upp i samband med åtalet, ska han eller hon anmäla anspråket till undersökningsledaren eller åklagaren och lämna uppgift om de omständigheter på vilka det grundas (22 kap. 2 § ). Om ett målsägandebiträde har förordnats för en målsägande ska målsägandebiträdet hjälpa målsäganden att föra talan om enskilt anspråk med anledning av brottet, om detta inte görs av åklagaren (3 § lagen [1988:609] om målsägandebiträde). När stämningsansökan lämnas in till tingsrätten ska det framgå om åklagaren för talan om enskilt anspråk. Skadeståndsyrkandet behandlas tillsammans med övriga yrkanden i brottmålet. I samband med att domen skickas ut till parterna får de skriftlig information om betalning av skadeståndet. När domen vunnit laga kraft skickar domstolen den till (25 a § förordningen [1990:893] om underrättelse om dom i vissa brottmål, m.m.). När en lagakraftvunnen dom som innebär att den tilltalade ska betala skadestånd kommer in till skickar myndigheten ut en skriftlig fråga till den brottsutsatte med en förfrågan om denne vill ha hjälp med att driva in skadeståndet. Om den brottsutsatte tackar ja till detta skickar en uppmaning till den som ska betala skadestånd att betala in skadeståndsbeloppet till myndigheten. Den skadeståndsskyldige har på sig att betala. Om så inte sker gör en tillgångsutredning för att ta reda på om den skadeståndsskyldige har möjlighet att betala. Om utredning visar att gärningsmannen inte kan betala hela det utdömda skadeståndet, ska den brottsutsatte ta reda på om han eller hon har någon försäkring som kan täcka skadeståndet eller delar av det. Om ingen försäkringsersättning betalas ut kan den brottsutsatte vända sig till och ansöka om brottsskadeersättning. Förutsättningarna för utbetalning av en sådan ersättning anges i brottsskadelagen. Om brottsskadeersättning betalas ut, inträder staten i den skadelidandes rätt till skadestånd. Brottsskadeersättning betalas ut för personskador. Som personskador ersätts även skador på kläder, glasögon och liknande föremål som den skadade bar på sig vid skadetillfället. Om någon allvarligt kränkt någon annan genom ett brott som innefattar ett angrepp mot dennes person, frihet eller frid eller genom grovt förtal enligt 5 kap. 2 § betalas brottsskadeersättning för den skada som kränkningen innebär. Brottsskadeersättning kan i vissa fall betalas ut även för sakskador (4–6 §§ brottsskadelagen). Enligt 5 kap. 7 § utsökningsbalken får skadestånd som tillkommer gäldenären med anledning av personskada, frihetsberövande, falskt åtal, ärekränkning eller annat sådant inte utmätas medan skadeståndet innestår hos den som ska utge det. Skyddet gäller oavsett om skadeståndet innestår hos skadevållaren, den som annars enligt skadeståndsrättsliga regler är skadeståndsskyldig, en försäkringsanstalt eller någon annan ansvarig, t.ex. en borgensman. Det ges dessutom i 12 § en frist, i det att utmätning inte får äga rum som medlen utbetalas utan först . Enligt 5 kap. 7 § andra stycket utsökningsbalken kan det föreligga skydd mot utmätning även efter att medlen har betalts ut, enligt två regler. Förutsättningen enligt den ena regeln är att medlen hållits avskilda och att skadeståndet ska tillgodose ett försörjningsbehov som alltjämt kvarstår. Den andra regeln förutsätter också att medlen hållits avskilda men uppställer utöver det bara en tidsgräns. Utmätning får då, även om något försörjningsbehov inte finns, inte ske förrän har förflutit från att medlen betalades ut. (Ju 2010:12) hade bl.a. i uppdrag att ta ställning till om det finns skäl att lindra de krav som ställs på brottsutsatta att på egen hand kräva betalning av den skadeståndsskyldige, t.ex. genom att det primära ansvaret för att kräva in utdömda skadestånd läggs på staten (dir. 2010:84). lämnade betänkandet En ny brottsskadelag (SOU 2012:26). Utredningen anförde följande om huruvida det primära ansvaret för att kräva in utdömda skadestånd skulle läggas på staten (s. 15 f.). När det gäller kraven i övrigt på den skadelidande, så vore det mest brotts-offervänliga alternativet att låta brottsskadeersättning betalas ut i direkt anslutning till brottet. Utredningen finner dock att en sådan ordning inte är förenlig med det nuvarande systemets uppbyggnad. Många anser att gottgörelse från den som har vållat skadan är viktig för brottsoffrets upprättelse. Den grundläggande skadeståndsrättsliga principen, att den som har vållat skadan ska ersätta den, skulle komma i bakgrunden. Försäkringsersättningens funktion skulle också förändras och skulle försäkringsskyddet riskera att upphöra. Om försäkringsbolagen skulle betala ersättningen till staten i stället för till den enskilda försäkringstagaren, skulle nämligen bolagens incitament till att ha kvar skyddet i sina försäkringar, liksom kundens incitament att ha en sådan försäkring, försvinna. Försäkringsbolagen betalar minst lika mycket genom överfallsskyddet i hemförsäkringarna som staten betalar genom brottsskadeersättningen. En ändrad ordning skulle också medföra att beslutsunderlag försämrades. Komplikationer skulle också uppstå i förhållande till en efterföljande skadeståndstalan mot skadevållaren. Att föreslå en sådan radikal omläggning av regelsystemet har knappast stöd i direktiven och är enligt utredningens mening inte heller motiverad. En ny brottsskadelag trädde i kraft (prop. 2013/14:94, bet. 2013/14:JuU38, rskr. 2013/14:255). Genom den nya lagstiftningen skapades ett större utrymme för att återkräva utbetald ersättning från gärningsmän. I propositionen (s. 20 f.) konstaterade regeringen att det med fog kan hävdas att det vore allra enklast för det enskilda brottsoffret om han eller hon kunde få ersättningen av staten direkt efter brottet. Ett annat alternativ vore att brottsskadeersättningen betalades direkt efter det att domen vunnit laga kraft. Regeringen anförde att båda alternativen hade flera nackdelar. Bland annat nämndes att om brottsoffret skulle få ersättning av staten direkt efter brottet, skulle brottsoffrets vilja att medverka i brottsutredningen med stor sannolikhet minska. Detta skulle i sådana fall få allvarliga konsekvenser för den brottsbekämpande verksamheten och för förtroendet för rättsväsendets möjligheter att klara upp brott och skapa ett tryggare samhälle. Om brottsskadeersättningen däremot skulle betalas ut direkt efter det att domen på skadestånd vunnit laga kraft, skulle en av komplikationerna vara att man skulle sakna incitament för enskilda att teckna överfallsskydd – ersättningen skulle ju ändå betalas ut. Detta skulle kunna leda till att skyddet helt togs bort ur de svenska hemförsäkringarna, vilket framför allt skulle drabba de brottsoffer som inte får sin sak prövad av domstol. En sådan förändring skulle även innebära en betydande kostnadsökning för staten. Regeringen ansåg med anledning av de skäl som redovisades i propositionen att brottsskadeersättning även i fortsättningen skulle vara underordnad andra ersättningsformer som står den skadelidande till buds, t.ex. skadestånd och ersättning från en försäkring. Vid beredningen av motioner från allmänna motionstiden /15 avstyrkte utskottet motionsyrkanden om att brottsoffer skulle få ersättningen utbetald av staten (bet. 2014/15:JuU18 s. 28 f.). Utskottet uttalade att man instämde i den bedömning som regeringen gjorde i propositionen till den nya brottsskadelagen (prop. 2013/14:94), nämligen att det med fog kan hävdas att det vore allra enklast för brottsoffret om han eller hon kunde få ersättning av staten direkt efter brottet. Ett annat alternativ vore att brottsskadeersättning betalas direkt efter att domen vunnit laga kraft. Båda alternativen hade emellertid enligt utskottet flera nackdelar, bl.a. att incitamenten för enskilda att teckna försäkringar skulle minska och att detta skulle medföra en betydande kostnadsökning för staten. Utskottet anförde att brottsskadeersättning även i fortsättningen borde vara underordnat andra ersättningsformer som står den skadelidande till buds. följde utskottets förslag (rskr. 2014/15:124). Utskottet gjorde samma bedömning vid beredningen av likalydande yrkanden från allmänna motionstiden /17 (bet. 2016/17:JuU20, prot. 2016/17:104). Vid samma tillfälle avstyrkte utskottet även motioner om en statlig skadeståndsgaranti. Utskottet instämmer fortfarande i den bedömning som regeringen gjorde i propositionen till den nya brottsskadelagen, dvs.