bet · H501JuU13 · 2018-04-19 00:00:00 — Kommunerna bör få större befogenheter att säkerställa att ordningslagarna följs och ett beslut om avhysning måste kunna gälla ett större område. Ett system med lokala ordningsvakter bör också övervägas. Kommuner bör vidare kunna besluta om lokala ordningsföreskrifter som anger att särskilda krav ställs inom ett begränsat område. I motion 2017/18:886 av och (SD, -) yrkande 4 begärs en förenkling av reglerna för avhysning genom att polisen ska få ombesörja avlägsnanden från illegala bosättningar utan inblandning från sida. Av 3 kap. 8 § ordningslagen (1993:1617) följer att regeringen eller, efter regeringens bemyndigande, en kommun får utfärda de ytterligare föreskrifter för hela eller en del av kommunen som behövs för att upprätthålla den allmänna ordningen på offentlig plats. Bemyndigande för kommunen att meddela nämnda föreskrifter finns i 1 § förordningen (1993:1632) med bemyndigande för kommuner och länsstyrelser att meddela lokala föreskrifter enligt ordningslagen (1993:1617). Enligt 3 kap. 12 § ordningslagen får föreskrifter enligt bl.a. 8 § inte angå förhållanden som är reglerade i ordningslagen eller annan författning eller som enligt lagen eller annan författning kan regleras på något annat sätt. Föreskrifterna får inte lägga onödigt tvång på allmänheten eller annars göra obefogade inskränkningar i den enskildes frihet. Om någon agerar i strid mot ordningslagen eller en ordningsföreskrift kan poliser vidta åtgärder enligt ordningslagen, t.ex. förelägga personen vid vite att vidta rättelse (19 §). Regeringen lämnade proposition 2016/17:159 Avlägsnande – en ny form av särskild handräckning till . Propositionen behandlades av civilutskottet i betänkande 2016/17:CU13. Lagförslagen, som antogs av och började gälla , innebar en ny form av särskild handräckning. Den nya formen av särskild handräckning tillämpas vid ett otillåtet besittningstagande när den sökande vill att den svarande ska flytta från hans eller hennes mark, byggnad eller liknande. Syftet med reglerna är att göra det enklare för bl.a. markägare att få tillbaka besittningen till sin mark som de som uppehåller sig på platsen tillförsäkras en rättssäker process. Det nya förfarandet kallas avlägsnande. För att underlätta för markägaren att få en ansökan om avlägsnande prövad av är det under vissa förutsättningar möjligt att ansöka om avlägsnande utan att behöva lämna uppgifter om vilka svarandena är. Avlägsnandet kan även genomföras mot personer som har tillkommit efter det att ansökan lämnades in. infördes särskilda bestämmelser som skyddar rättssäkerheten vid ett avlägsnande. ska bl.a. göra en intresseavvägning när myndigheten prövar hur och när ett avlägsnande ska genomföras. Myndigheten kan vidare meddela anstånd med avlägsnandet. Särskild hänsyn ska tas till om det finns barn på platsen. föreslog två ändringar i regeringens lagförslag. Tidsfristen för ett avlägsnande skulle vara , inte , från det att den som bosatt sig utan tillstånd underrättades om verkställigheten, och handläggningstid i fråga om verkställighet skulle vara , i stället för fyra, från det att handlingarna kom in. Dessutom föreslog utskottet fyra tillkännagivanden till regeringen. Enligt utskottet borde regeringen senast årsskiftet 2017/18 ta nödvändiga initiativ till en uppföljning av regleringen. Regeringen borde också ta initiativ till att förtydliga befogenheter att hantera kvarlämnad egendom i samband med ett ingripande mot en otillåten bosättning med stöd av polislagen. Vidare borde regeringen återkomma med ett lagförslag som innebär att samma ansvar för kostnader ska gälla alla svarande som var kända vid utslaget. Regeringen borde enligt civilutskottet slutligen ta initiativ till att sökandens ansvar för förrättningskostnader begränsas. följde civilutskottets förslag (rskr. 2016/17:275). Enligt 13 § polislagen (1984:387) får en polisman avvisa eller avlägsna en person från ett visst område eller utrymme om det behövs för att en straffbelagd handling ska kunna avvärjas. Den som gör intrång i någon annans besittning av en fastighet och vållar skada eller olägenhet kan göra sig skyldig till brottet självtäkt (8 kap. 9 § ). Samma sak gäller den som obehörigen skiljer någon annan från den personens besittning av en fastighet eller del av en fastighet. Den som olovligen tränger in eller stannar kvar där någon annan har sin bostad gör sig skyldig till hemfridsbrott (4 kap. 6 § första stycket ). Den som annars obehörigen tränger in eller stannar kvar i ett kontor, en fabrik, annan byggnad eller ett fartyg, på en upplagsplats eller på ett annat dylikt ställe, gör sig skyldig till brottet olaga intrång (4 kap. 6 § andra stycket ). För en bakgrund om ordningsvakters befogenheter hänvisas till avsnittet Ordningsvakter i detta betänkande. Där framgår bl.a. att ordningsvakter enligt 2 § lagen om ordningsvakter få förordnas av polisen att tjänstgöra vid • allmänna sammankomster och cirkusföreställningar • bad- eller campingplatser och lokaler eller platser för idrott, friluftsliv, spel, lek, förströelse eller liknande som allmänheten har tillträde till • lokaler eller utrymmen där alkohol serveras till allmänheten med tillstånd enligt alkohollagen. Ordningsvakter får vidare förordnas att tjänstgöra vid säkerhetskontroller i domstolar och offentliga sammanträden i kommuner och landsting (2 a och 2 b §§). Om det finns ett särskilt behov och det är av väsentlig betydelse från allmän synpunkt får ordningsvakter förordnas även i andra fall (3 §). Ett förordnande meddelas , högst , och i förordnandet ska det anges för vilken verksamhet och inom vilket område det gäller (5 §). I regleringsbrev anför regeringen följande: trädde nya regler för hantering av otillåtna bosättningar i kraft genom ändringar i lagen (1990:746) om betalningsföreläggande och handräckning samt ändringar i utsökningsbalken och i anslutande förordningar. Det nya regelverket om avlägsnande är ett komplement till polisens möjligheter att ingripa mot otillåtna bosättningar. ska följa upp och redogöra för hur myndighetens arbete vid ingripanden mot otillåtna bosättningar fortskrider efter regeländringarna. Utskottet behandlade senast motioner om olovliga bosättningar i betänkande 2016/17:JuU18 (s. 56 f.). Utskottet anförde, med anledning av ett motionsyrkande om att kommuner måste få större befogenheter att säkerställa att ordningslagarna följs och att ett beslut om avhysning måste kunna gälla ett större område, att det hade förståelse för den synpunkten. Mot bakgrund av det lagförslag som hade presenterats som underlättar avlägsnande av otillåtna bosättningar, och polisens möjligheter att förordna ordningsvakter på begäran av en kommun, ansåg utskottet emellertid att det saknades anledning till något initiativ med anledning av motionsyrkandet. I samma betänkande behandlade utskottet motionsyrkanden om att kommuner ska kunna besluta om lokala ordningsföreskrifter inom begränsade områden och att kommuner ska kunna besluta om lokala ordningsföreskrifter. Dessa motionsyrkanden avstyrktes med hänvisning till bestämmelsen i ordningslagen om att regeringen, eller, efter regeringens bemyndigande, en kommun får utfärda de ytterligare föreskrifter för hela eller en del av kommunen som behövs för att upprätthålla den allmänna ordningen på offentlig plats. Det fanns därmed, enligt utskottet, inget hinder mot att kommuner för hela eller delar av kommunen beslutar om föreskrifter för att upprätthålla den allmänna ordningen (s. 58). Utskottet behandlade motioner om olovliga bosättningar i betänkande 2015/16:JuU20 (s. 73 f.). Utskottet avstyrkte bl.a. en motion om att ge kommunerna utökade möjligheter att avhysa människor som olovligen utnyttjar mark med hänvisning till den möjlighet som kommuner redan har att meddela de föreskrifter som behövs för att upprätthålla den allmänna ordningen på offentlig plats sammantaget med de åtgärder som polisen kan vidta enligt ordningslagen. behandlade en motion i betänkande 2016/17:CU8 om att förenkla reglerna för avhysning. Enligt civilutskottets uppfattning var det angeläget att fastighetsägares möjligheter till handräckning förbättrades genom ett enklare och mindre kostsamt förfarande. Ett förslag i frågan hade lämnats i promemorian Otillåtna bosättningar (Ds 2016:17), men något lagförslag hade då ännu inte överlämnats till . Motionen, och ett antal liknande motioner, bifölls därför delvis. Som framgår ovan har utskottet tidigare behandlat motionsyrkanden om ordningslagen och olovliga bosättningar motsvarande de nu aktuella. Utskottet vidhåller den uppfattning som utskottet hade då. Vidare framgår av regleringsbrev att ska följa upp och redogöra för hur myndighetens arbete vid ingripanden mot otillåtna bosättningar fortskrider efter de nya regeländringarna. Mot denna bakgrund saknas det skäl för utskottet att ställa sig bakom sådana tillkännagivanden som efterfrågas i motionerna 2017/18:3828 (KD) yrkande 3 och 2017/18:1242 (M). Vidare har utskottet inte heller ändrat uppfattning i fråga om lokala ordningsföreskrifter inom begränsade områden. Mot bakgrund av bestämmelsen i ordningslagen om att regeringen, eller, efter regeringens bemyndigande, en kommun får utfärda de ytterligare föreskrifter för hela eller en del av kommunen som behövs för att upprätthålla den allmänna ordningen på offentlig plats anser utskottet inte att det finns anledning för att göra något sådant tillkännagivande som efterfrågas i motionerna 2017/18:3652 (KD) yrkande 50 och 2017/18:3828 (KD) yrkande 4. Även dessa motioner avstyrks. Slutligen är utskottet inte berett att föreslå ett tillkännagivande om en förenkling av reglerna för avhysning genom att polisen får rätt att ombesörja avlägsnanden från illegala bosättningar utan inblandning från sida och föreslår att avslår motionen 2017/18:886 (SD) yrkande 4. Utskottets förslag i korthet avslår två motionsyrkanden som rör belastningsregistret och spårregistret. I motion 2017/18:2746 av (MP) yrkande 5 begärs att försäkringsbolagen ska ges insyn i belastningsregistren för att få ett tillförlitligt underlag för att differentiera försäkringspremierna efter skaderisk. Utan denna möjlighet riskerar bolagens bedömning av bilägare att bl.a. bli en kollektiv bestraffning av alla unga män, som är överrepresenterade i olycksstatistiken. I motion 2017/18:1481 av (M) yrkas att det, till skillnad från , ska vara möjligt att spara DNA-profiler från avlidna målsägande i spårregistret. Detta skulle enligt motionären öka möjligheten för polisen att klara upp grova brott. Polisdatalagen bör kompletteras för att möjliggöra detta. Av lagen (1998:620) om belastningsregister följer att med hjälp av automatiserad behandling ska föra ett belastningsregister. Registret innehåller uppgifter om bl.a. den som har dömts för ett brott genom en dom. Syftet med belastningsregistret är att ge information om sådana belastningsuppgifter som behövs i verksamheten hos • , , , och för att förebygga, upptäcka och utreda brott • åklagarmyndigheter för beslut om förundersökning och åtal samt för utfärdande av strafföreläggande • allmänna domstolar för straffmätning och val av påföljd • och andra myndigheter vid t.ex. lämplighetsprövningar och tillståndsprövningar. Registret får också användas för att lämna uppgifter till vissa enskilda om uppgifterna är av särskild betydelse i hans eller hennes verksamhet. Personuppgifter ur belastningsregistret ska lämnas ut om det begärs av vissa myndigheter och enskilda som räknas upp i lagen och i förordningen (1999:1134) om belastningsregister. Exempel på sådana myndigheter är Säkerhetspolisen och allmänna domstolar. Exempel på enskilda är arbetsgivare som ska pröva en fråga om anställning i en verksamhet som avser vård eller som är av betydelse för förebyggande eller beivrande av brott. Register över DNA-profiler regleras i polisdatalagen (2010:361). Syftet med lagen är att ge polisen möjlighet att behandla personuppgifter på ett ändamålsenligt sätt i dess brottsbekämpande verksamhet och att skydda människor mot att deras personliga integritet kränks vid sådan behandling. får föra särskilda register över DNA-profiler i den brottsbekämpande verksamheten (, utredningsregistret och spårregistret). En DNA-profil enligt lagen är resultatet av en DNA-analys som presenteras i form av siffror eller bokstäver. får innehålla DNA-profiler från prov som avser personer som är dömda till, eller godkänt ett strafföreläggande för, ett brott som avser annan påföljd än böter. får innehålla DNA-profiler från prov som avser personer som är skäligen misstänkta för brott på vilket fängelse kan följa. får innehålla DNA-profiler som har tagits fram under en utredning av brott och som inte kan hänföras till en identifierbar person. Utöver DNA-profiler får spårregistret innehålla upplysningar som visar i vilket ärende profilen har tagits fram och aktuell brottskod. Europeiska unionen har enats om en genomgripande dataskyddsreform som ska vara genomförd . Reformen omfattar dels en allmän dataskyddsförordning, dels ett dataskyddsdirektiv som behandlar dataskyddet specifikt vid bl.a. brottsbekämpning, lagföring och straffverkställighet. I ska dataskyddsdirektivet införas i nationell rätt genom brottsdatalagen. De flesta myndigheter som berörs av brottsdatalagen har registerförfattningar. Brottsdatalagen kommer inte att ersätta dessa, dock måste registerförfattningarna ändras i vissa avseenden med anledning av dataskyddsdirektivet och anpassas till brottsdatalagen. Utredningen om 2016 års dataskyddsdirektiv redovisade sitt slutbetänkande (SOU 2017:74) . beslutade regeringen lagrådsremissen Brottsdatalag – kompletterande lagstiftning. Regeringen föreslår i remissen att registerförfattningarna för domstolarna, kriminalvården, polisen, , åklagarväsendet, och ska anpassas till brottsdatalagen på så sätt att de ska gälla utöver brottsdatalagen och enbart innehålla bestämmelser som innebär preciseringar, undantag eller avvikelser från den lagen. För domstolarna föreslår regeringen en ny lag om domstolarnas behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område. När det gäller övriga registerförfattningar föreslår regeringen omfattande strukturella och redaktionella ändringar och att författningarna ska få nya namn. Polisdatalagen ska benämnas lagen om polisens behandling av personuppgifter inom brottsdatalagens område. Enligt utredningens förslag får spårregistret, på samma sätt som , innehålla DNA-profiler som har tagits fram under utredning av brott och som inte kan hänföras till en identifierbar person. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Utskottet är inte berett att ställa sig bakom ett krav på att försäkringsbolag ska få tillgång till belastningsregistret. Utskottet finner vidare att dagens reglering om vilka DNA-profiler som får registreras i spårregistret är väl avvägd. Utskottet avstyrker därför motionerna 2017/18:1481 (M) och 2017/18:2746 (MP) yrkande 5. Utskottets förslag i korthet avslår motioner om att avskaffa tillståndsplikten för att få anordna en offentlig danstillställning. Flera motioner handlar om att avskaffa tillståndskravet för danstillställningar. I motion 2017/18:2738 av och (båda M) framställs ett krav på att avskaffa kravet på danstillstånd senast /18. Även i motion 2017/18:2976 av (M) yrkas att kravet på danstillstånd ska avskaffas senast /18. I motion 2017/18:3143 av (M) yrkas att kravet på särskilt danstillstånd slutgiltigt ska vara avskaffat . Enligt motionärerna bör regeringen efterkomma tillkännagivande om att avskaffa tillståndet. Enligt 2 kap. 4 § ordningslagen (1993:1617) krävs tillstånd för att få anordna en offentlig danstillställning även om den inte anordnas på en offentlig plats. Ansökan om tillstånd görs hos . tillsattes inom en utredning med uppdraget att utreda kravet på tillstånd för att anordna offentlig danstillställning (Ju 2017:O). Utredningen ska bl.a. analysera hur tillämpar reglerna om tillstånd och vilka för- och nackdelar som finns med det nuvarande systemet, och därefter ta ställning till om kravet på tillstånd bör tas bort eller förändras. I direktiven anförs vidare bl.a. följande: Frågan om att ta bort kravet på tillstånd för danstillställningar som inte ska hållas på offentlig plats behandlades i propositionen Några frågor om ordningslagen (prop. 2003/04:174 s. 14). I propositionen anfördes att ett avskaffande av kravet på tillstånd visserligen skulle kunna leda till minskad byråkrati, men att de argument som kunde anföras mot detta, framför allt avseende ordning och säkerhet, vägde tyngre än behovet av minskad byråkrati. Regeringen föreslog därför inte några lagändringar. […] Sedan regeringen i prop. 2003/04:174 gjorde bedömningen att tillståndskravet skulle vara kvar när tillställningen inte ska äga rum på offentlig plats har förflutit. Med hänsyn till detta och till tillkännagivande [se nedan] finns det skäl att nu låta utreda frågan på nytt. Det bör göras utifrån ett bredare perspektiv utan begränsning till tillställningar som inte ska äga rum på offentlig plats. Uppdraget ska redovisas . har vid ett flertal tillfällen behandlat motionsyrkanden om att kravet på tillstånd för att anordna offentliga danstillställningar (s.k. danstillstånd) ska avskaffas. Vid behandlingen (bet. 2015/16:JuU20) föreslog utskottet ett tillkännagivande om att kravet på tillstånd ska avskaffas. följde utskottet (rskr. 2015/16:197). Vid behandlingen av liknande motioner (bet. 2016/17:JuU18 s. 56 f.) anförde utskottet att tillkännagivandet bereddes i och att den beredningen inte borde föregripas. Utskottet ville därför inte föreslå något initiativ med anledning av motionerna. Av regeringens skrivelse 2017/18:75 Redogörelse för behandlingen av skrivelser till regeringen framgår (s. 34) när det gäller danstillstånd att en s.k. bokstavsutredare fått i uppdrag att analysera regleringen om tillståndskrav för att anordna danstillställning och ta ställning till om kravet på tillstånd bör tas bort eller förändras i något avseende. Uppdraget ska redovisas . Punkten är inte slutbehandlad. Som framgår ovan har tillkännagett för regeringen att kravet på tillstånd för offentliga danstillställningar ska avskaffas. Regeringen har också tillsatt en utredning med uppdrag att utreda kravet. Mot denna bakgrund finner utskottet inte skäl att på nytt föreslå ett tillkännagivande med ett sådant innehåll, och avstyrker de här aktuella motionsyrkandena. Onödiga larm till fjällräddningen Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att se över lagstiftningen som rör larm till fjällräddningen. I motion 2017/18:1774 av (M) yrkande 2 anförs att gällande lagstiftning bör ses över för att säkerställa att den är tillräcklig för att avskräcka från onödiga larm till fjällräddningen. Det bör också säkerställas att lagstiftningen ger fullgoda möjligheter för staten att utkräva kostnadsansvar av den som larmat i onödan. Enligt 4 kap. 1 § lagen (2003:778) om skydd mot olyckor ska den eller de myndigheter som regeringen bestämmer ansvara för den räddningstjänst i fjällområden (fjällräddningstjänst) som innefattar att efterforska och rädda den som har försvunnit under sådana omständigheter att det kan befaras att det föreligger fara för dennes liv eller allvarlig risk för dennes hälsa, samt rädda den som råkat ut för en olycka eller drabbats av en sjukdom och som snabbt behöver komma under vård eller få annan hjälp. Av 1 kap. 2 § samma lag framgår att staten eller en kommun ska ansvara för en räddningsinsats endast om detta är motiverat med hänsyn till behovet av ett snabbt ingripande, det hotade intressets vikt, kostnaderna för insatsen och omständigheterna i övrigt. Enligt 4 kap. 1 § förordningen om (2003:789) om skydd mot olyckor ansvarar för fjällräddningstjänsten. Av webbplats framgår följande. Polisen ansvarar för alla fjällräddningsinsatser. Till sin hjälp har polisen frivilliga fjällräddare som utrustats och utbildats av polisen. De cirka 400 fjällräddarna är indelade i ett 30-tal enheter med var sitt geografiskt ansvarsområde. När fjällräddare är ute på uppdrag arbetar de under ledning av en räddningsledare från polisen eller en insatsledare från fjällräddningen. Förutom de vanliga fjällräddarna finns alpina fjällräddare stationerade i och . De är specialiserade på att arbeta vid branta stup och klippor. I och finns fjällräddare som utför uppdrag i grottor. Fjällräddare kan också sättas in i andra delar av landet. Fjällräddarna samarbetar med flera myndigheter och organisationer, t.ex. försvaret, , , länsstyrelserna, räddningstjänsten, turistorganisationer, liftanläggningarnas bransch-organisation samt fjällräddarnas internationella motsvarigheter. Enligt 16 kap. 15 § döms den som genom oriktig uppgift att det föreligger fara för en eller flera människors liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av egendom, föranleder onödig säkerhetsåtgärd för falskt larm till böter eller fängelse i högst . Är brott som avses i första stycket grovt, döms till fängelse i lägst och högst . Den som genom missbruk av larm, nödsignal eller annan liknande anordning föranleder onödig utryckning av , organisation för räddningstjänst, ambulans, militär, sjöräddning eller annat organ för allmän bevakningstjänst, döms för missbruk av larmanordning till böter eller fängelse . Den som orsakar en förmögenhetsskada genom brott ska enligt 2 kap. 2 § skadeståndslagen (1972:207) ersätta skadan. Utskottet instämmer i att fjällräddningens resurser bör användas effektivt och att onödiga utryckningar inte är önskvärda. Något sådant tillkännagivande som motionären efterfrågar anser utskottet dock – mot bakgrund av de möjligheter som finns att t.ex. utkräva kostnadsansvar enligt skadeståndslagen – inte vara nödvändigt. Utskottet föreslår därför att avslår motionsyrkandet. Motioner som bereds förenklat Utskottets förslag i korthet avslår ca 100 motionsyrkanden med förslag som har behandlats och avslagits tidigare . Jämför särskilt yttrande 2 (M), 3 (SD, -), 4 (C), 5 (L) och 6 (KD). Motionsyrkandena i bilaga 2 överensstämmer helt eller i huvudsak med yrkanden som utskottet behandlat och avstyrkt tidigare . Utskottet finner inte skäl att nu göra en annan bedömning. Motionsyrkandena behandlades i betänkandena /15:JuU16, 2015/16:JuU20, 2016/17:JuU5, 2016/17:JuU17, 2016/17:JuU18 och 2016/17:CU8. Tjänstevapen, punkt 1 (SD, -) av (SD) och (-). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 1 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2017/18:162 av (SD) och 2017/18:3549 av (SD). Något som kan vara avgörande för om en terrorattack utvecklas till en omfattande katastrof, eller om den kan begränsas, är att säkerhetsstyrkor har möjlighet att stoppa terroristerna . Under terrorattentatet i var det flera poliser som inte var i tjänst som frivilligt ryckte in. Dessa poliser var i närheten av platsen där dådet genomfördes. Om samtliga poliser alltid har sitt personliga handeldvapen tillgängligt kan terrorister påverkas eller nedkämpas av poliser även om de för tillfället inte är i tjänst, vilket kan rädda liv. Därför borde poliser tillåtas att bära sitt tjänstevapen på sig även utanför ordinarie tjänstetid, förutom vid tillfällen som är uppenbart olämpliga. Näthat, punkt 3 (M, C, L, KD) av (M), (M), (C), (M), (L), (M) och (KD). Vi anser att förslaget till riksdagsbeslut under punkt 3 borde ha följande lydelse: ställer sig bakom det som anförs i reservationen och tillkännager detta för regeringen. 2017/18:3867 av m.fl. (KD) yrkande 7 och 2017/18:1398 av (S). Allt fler brott flyttar ut på internet. Näthat har blivit en del av vardagen, inte minst på sociala medier, och drabbar i många fall kvinnor särskilt hårt. Våra unga riskerar att påverkas mer av vad som händer på nätet och av jämnåriga än av vuxenvärlden, och vi har t.o.m. sett upplopp som startats på grund av ryktesspridning i sociala medier. Det krävs en värderingsförändring på nätet.