bet · H501KU34 · 2018-04-25 00:00:00 — En grundläggande princip i OSL är att sekretess som huvudregel inte följer med en uppgift när den lämnas till en annan myndighet. Om en sekretess-reglerad uppgift lämnas från en myndighet till en annan gäller sekretess för uppgiften hos den mottagande myndigheten antingen om sekretess följer av en s.k. primär sekretessbestämmelse, som är tillämplig hos den myndigheten, eller om sekretess följer av en bestämmelse om överföring av sekretess. Om ingen av dessa förutsättningar är uppfyllda blir uppgiften offentlig hos den mottagande myndigheten. Motsvarande gäller om en myndighet har direktåtkomst till sekretessreglerade uppgifter hos en annan myndighet (7 kap. 2 § OSL). I det fallet gäller dock en generell bestämmelse om överföring av sekretess (11 kap. 4 § OSL). Syftet med sekretess mellan myndigheter är i första hand att värna den enskildes integritet. har myndigheter behov av att utbyta information med varandra. har det också ansetts vara en självklar princip att myndigheter är skyldiga att samarbeta och bistå varandra i den utsträckning som det kan ske. Principen kommer till uttryck i bl.a. 6 § förvaltningslagen (1986:223) där det stadgas att varje myndighet ska hjälpa andra myndigheter inom ramen för den egna verksamheten. Vidare föreskrivs i 6 kap. 5 § OSL att en myndighet på begäran av en annan myndighet ska lämna uppgifter som den förfogar över, om inte uppgiften är sekretessbelagd eller det skulle hindra arbetets behöriga gång. Denna föreskrift om informationsskyldighet mellan myndigheter kan ses som en precisering av den allmänna samverkansskyldighet som gäller enligt förvaltningslagen. För att tillgodose myndigheternas informationsbehov finns i OSL flera undantag från sekretessen mellan myndigheter, s.k. sekretessbrytande bestämmelser. Sådana bestämmelser finns även i andra författningar som OSL hänvisar till eller i form av lag- eller förordningsreglerad uppgiftsskyldighet för en myndighet, varvid 10 kap. 28 § OSL blir tillämplig. De sekretessbrytande bestämmelserna har utformats efter en intresseavvägning mellan myndigheternas behov av att utbyta uppgifter och det intresse som den aktuella sekretessbestämmelsen avser att skydda. I OSL finns även sekretessbrytande bestämmelser och undantag från sekretess. Den enskilde kan själv förfoga över sekretess som gäller till skydd för honom eller henne, om inte annat anges i OSL. Sekretess till skydd för den enskilde gäller nämligen enligt 10 kap. 1 § och 12 kap. 1 § OSL som huvudregel inte i förhållande till den enskilde själv. Detta innebär att sekretessbelagda uppgifter som annars inte skulle få lämnas till en myndighet kan överlämnas till en annan myndighet om den enskilde samtycker till uppgiftslämnandet. har ett särskilt samverkansansvar, som t.ex. kan gälla polisen och hälso- och sjukvården (5 kap. 1 a § socialtjänstlagen [2001:453]). Ett exempel på myndighetsöverskridande samverkan är arbetet i sociala insats-grupper för att förebygga att unga fastnar i kriminalitet. Inom dessa grupper samarbetar med och andra berörda myndig-heter på nivå för att hjälpa unga som riskerar att bli kriminella. Syftet är att på individnivå göra det möjligt att samordna hjälp och stöd från berörda myndigheter och övriga aktörer under ledning av . Informationsutbytet mellan aktörerna möjliggörs till stor del genom samtycke från den enskilde. kan även utan samtycke under vissa förutsättningar föra över information till polisen för att förhindra eller förebygga att en person som är begår brott. Enligt 10 kap. 18 a § OSL hindrar inte socialtjänst-sekretessen (enligt 26 kap. 1 §) att en uppgift som rör en enskild som inte fyllt lämnas till , om det på grund av särskilda omständigheter finns risk för att den unge kommer att utöva brottslig verksamhet uppgiften kan antas bidra till att förhindra det, och det med hänsyn till planerade eller pågående insatser för den unge eller av andra särskilda skäl inte är olämpligt att uppgiften lämnas ut. En uppgift som gäller misstanke om ett begånget brott får dock lämnas endast under de förutsättningar som i övrigt anges i denna lag. Enligt 10 kap. 24 § OSL hindrar sekretess normalt inte att en uppgift som angår misstanke om ett brott lämnas till t.ex. , om fängelse är föreskrivet för brottet och påföljden kan antas bli annan än böter. Det gäller dock bl.a. inte för uppgifter som omfattas av socialtjänstsekretess. För sådana uppgifter gäller enligt 10 kap. 23 § OSL i stället ett krav på att det ska röra sig om misstanke om ett brott för vilket inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse . För uppgifter som gäller försök till brott är huvudregeln ett krav fängelse i straffskalan för att ett utlämnande ska få ske. Enligt den s.k. generalklausulen i 10 kap. 27 § OSL får en sekretessbelagd uppgift lämnas till en annan myndighet om det är uppenbart att intresset av att uppgifterna lämnas har företräde framför det intresse som sekretessen ska skydda. Detsamma gäller överlämnande av uppgifter mellan olika verksamhetsgrenar inom samma myndighet. Vissa sekretessbestämmelser har ansetts särskilt angelägna att upprätthålla gentemot andra myndigheter, t.ex. socialtjänstsekretessen (26 kap. 1–6 §§ OSL). Dessa områden är därför undantagna från generalklausulens tillämpningsområde. En förutsättning för att generalklausulen ska vara tillämplig är att utlämnandet inte strider mot en sådan specialreglering av uppgiftslämnandet i fråga som finns i lag eller förordning. Enligt 10 kap. 28 § OSL hindrar sekretess inte att en uppgift lämnas till en annan myndighet om uppgiftsskyldighet följer av lag eller förordning. För , Säkerhetspolisen och andra myndigheter finns en särskild bestämmelse om att göra s.k. orosanmälningar till när barn far illa (14 kap. 1 § socialtjänstlagen). Denna anmälningsskyldighet bryter sekretessen mellan myndigheter (10 kap. 28 § OSL). Ytterligare redogörelser för gällande ordning på området finns i bet. 2016/17:KU23 (s. 23 f.); där finns presentationer om sekretess på område m.m. och om sekretess på och Säkerhetspolisens område. Motioner om utökat informationsutbyte m.m. behandlades (bet. 2016/17:KU23) varvid utskottet uttalade följande. Flera kommuner, SKL och har efterlyst möjligheter till utökat informationsutbyte mellan , och kommunerna. Ett problem anses vara att kommunerna på grund av rådande sekretessbestämmelser inte får tillgång till information om återvändare från krigsområden. Ett annat problem som nämns är att är förhindrad att informera om personer som är på väg att radikaliseras men där det inte finns några konkreta misstankar om brott. Utgångspunkten är och bör vara att sekretesskyddet för den enskildes integritet ska vara starkt. Det är dock av avgörande betydelse för samhällets förebyggande arbete mot våldsbejakande extremism och för att förhindra att människor radikaliseras och begår terroristbrott att kommuner, och kan samarbeta och utbyta uppgifter som är av väsentlig betydelse för detta arbete. Utskottet anser därför att offentlighets- och sekretesslagstiftningen bör ses över i syfte att utöka förutsättningarna för informationsutbyte mellan , och kommunerna. hade i en hemställan till begärt en översyn av sekretessreglerna på området och denna hemställan bereddes i vid tiden för utskottsbehandlingen av betänkandet (bet. 2016/17:KU23). Utskottet ansåg att beredningen av denna hemställan borde avvaktas. De då aktuella motionsyrkandena avstyrktes. I betänkandet finns en reservation i denna fråga (SD, -). Utredningen om informationsutbyte vid samverkan mot terrorism (Ju 2017:11) Regeringen beslutade att en särskild utredare ska utreda och lämna förslag till förändringar av de regler om sekretess och informationsutbyte som gäller för bl.a. , och Transportstyrelsen i arbetet mot terrorism (dir. 2017:75). Syftet är att säkerställa att det finns förutsättningar för ett effektivt och rättssäkert informationsutbyte. (Se även avsnittet Inledning under rubriken våldsbejakande extremism.) Enligt direktiven ska utredaren bl.a. – analysera de regler om sekretess och informationsutbyte som gäller för myndigheter och andra aktörer vid samverkan mot terrorism – kartlägga myndigheternas och aktörernas behov av förbättrade möjligheter för att utbyta information och utreda hur behovet ska kunna tillgodoses på ett effektivt och rättssäkert sätt, och – lämna nödvändiga författningsförslag. Uppdraget ska redovisas . Utskottet vill framhålla att även med den självklara utgångspunkten att sekretesskyddet för den enskildes integritet ska vara starkt, är det av avgörande betydelse för samhällets förebyggande arbete mot våldsbejakande extremism och för att förhindra att människor radikaliseras och begår terroristbrott att kommuner, och kan samarbeta och utbyta uppgifter som är av väsentlig betydelse för detta arbete. Utskottet välkomnar därför den utredning om informationsutbyte vid samverkan mot terrorism som regeringen har tillsatt. Med hänsyn till det pågående utredningsarbetet får de här aktuella motionerna vara anses tillgodosedda, varför utskottet avstyrker motionerna 2017/18:188, 2017/18:895, 2017/18:3544 yrkande 1, 2017/18:3583 yrkande 10 och 2017/18:3735 yrkande 4. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden angående ett nationellt resursteam för att hantera personer som återvänder och RAN:s manual för hantering av Daish-återvändare. Jämför särskilt yttrande 3 (SD). m.fl. (C) begär i partimotion 2017/18:3685 yrkande 51 att gör ett tillkännagivande till regeringen om ett nationellt resursteam för att hantera personer som återvänder till efter att ha anslutit sig till Daish. Motionärerna framför att terrorister ska dömas till fängelse, men efter ett avtjänat straff, eller i de fall då straff inte kan dömas ut, måste de personer som deltagit i Daish terror och mördande hållas under uppsikt och avradikaliseras. Beredskapen för att hantera de återvändande terroristerna är undermålig, och ingen egentlig verksamhet bedrivs för att hantera dem. Det är oacceptabelt. En professionell avhopparverksamhet måste, i enlighet med terrorismöverenskommelsen, sättas in för att försöka förmå Daish-återvändare som inte kan åtalas att lämna sitt gamla liv. Motionärerna framför även att individer som ännu inte har begått brott utan är på väg att radikaliseras måste mötas av förebyggande åtgärder som inte uppfattas som stigmatiserande. Spionerande eller upplevda kränkningar kan leda till ökad polarisering och ömsesidiga motsättningar. Lokal polis liksom civilsamhället, framför allt mammorna och de religiösa samfunden, spelar viktiga roller i kampen mot radikalisering. Motionärerna vill se sociala insatsgrupper som ett stöd för att förhindra radikalisering och ett prioriterat arbete inom kriminalvården för att upptäcka och motverka radikalisering på anstalterna och inom frivården. I kommittémotion 2017/18:3126 yrkande 3 begär m.fl. (M, KD) att ställer sig bakom vad som anförs i motionen om att den av utarbetade manualen för hantering av Daish-återvändare bör analyseras och bedömas för att kunna implementeras i arbete mot radikalisering samt att kunskap i relevanta delar bör förmedlas till berörd offentlig verksamhet. Motionärerna framhåller att utgångspunkten för all diskussion om Daish-återvändare måste vara att den enskilde tar ansvar för sina handlingar. Polis och åklagare måste göra allt som står i deras makt för att klarlägga om Daish-återvändare har begått brott i eller utomlands. På grund av svårigheter att säkra bevisning om vad som verkligen hänt i och kan det hända att Daish-återvändare inte kan åtalas men fortfarande förespråkar våldsbejakande islamism. De utpekas av Säkerhetspolisen som ett tydligt säkerhetshot som de också kan rekrytera nya Daish-anhängare, inte minst bland ungdomar. Enligt motionärerna var det förmodligen feltänkt från början att – eller i någon mån frivilligorganisationer – skulle vara första och sista instans att möta återvändarna, utan annan statlig hjälp än vissa utbildningsinsatser. Kommunerna behövs i det förebyggande arbetet, men det är inte rimligt att kräva att de var och en ska bygga upp kompetens för att hantera personer av det här slaget. För att aktiva åtgärder snabbt ska sättas in gentemot Daish-återvändare är det angeläget att både ett kommande statligt kompetensteam och kommunerna, särskilt , tar till sig bästa tillgängliga kunskap om hur man bör hantera Daish-återvändare. , , har utarbetat en omfattande manual för hantering av Daish-återvändare med titeln returnees: Foreign terrorist fighters and their families. Regeringen bör, anför motionärerna, säkerställa att de föreslagna åtgärderna i manualen analyseras och bedöms för att kunna implementeras i arbete mot radikalisering. Regeringen bör också ta initiativ till att kunskap om innehållet i manualen förmedlas till berörd offentlig verksamhet. Motionärerna framhåller att det förstås är berörda myndigheter som har att fatta beslut om vilka åtgärder som ska vidtas i enskilda fall, och dessa beslut måste vara förenliga med gällande rätt. I kommittémotion 2017/18:3898 av m.fl. (KD) begärs i yrkande 2 ett tillkännagivande till regeringen om att nationella insatsteam ska stödja kommunerna i arbetet med återvändande terrorkrigsresande. Bestämmelser om statsbidrag för verksamhet som värnar demokratin mot våldsbejakande extremism finns i förordningen (2011:1508) om statsbidrag för verksamhet som värnar demokratin. Syftet med statsbidraget är att minska antalet aktiva inom våldsbejakande extremistmiljöer. Enligt förordningen får statsbidrag lämnas bl.a. för verksamhet som syftar till att förebygga att individer radikaliseras och ansluter sig till våldsbejakande extremistmiljöer eller till att stödja individer som avser att lämna sådana miljöer. Det är Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällesfrågor (MUCF) som har i uppdrag att fördela statsbidraget enligt förordningen. Regeringen har i skrivelse 2014/15:144 bedömt att det behöver finnas möjlighet för organisationer att söka medel för att utveckla ett arbete som kan stödja individer som vill lämna våldsbejakande extremistiska rörelser, eftersom organisationer har unika möjligheter att skapa förtroende bland individer som kan ha låg tilltro till myndigheter (åtgärd 17). När det gäller stöd till individer som vill lämna våldsbejakande extremistiska rörelser utgör organisationers möjligheter att ge stöd ett viktigt alternativ till de insatser som myndigheter och kommuner kan göra. MUCF har fördelat medel till det civila samhällets organisationer för att förebygga våldsbejakande extremism. kan även kommuner söka detta statsbidrag. finns extremism (CVE) vid Brå. I regeringsbeslutet med uppdrag till Brå att vidta förberedelser inför inrättande av ett nationellt centrum mot våldsbejakande extremism vid Brå, anförs att behovet av ett förstärkt stöd avseende individrelaterade åtgärder gentemot t.ex. avhoppare och återvändare har lyfts fram i arbetet med att förebygga våldsbejakande extremism. I regeringsuppdraget ingår att redovisa hur ett sådant stöd skulle kunna tillgodoses och vilket stöd centrets verksamhet kan bidra med. Det behovsanpassade stödet till kommuner m.fl. ska lämnas genom exempelvis nationella insatsteam enligt uppdraget. Brå redovisade uppdraget , se inledningsavsnittet under rubriken mot våldsbejakande extremism (CVE). Regeringsuppdrag till angående återvändare m.fl. Regeringen gav 2017 i uppdrag att ta fram en nationell vägledning för arbete med enskilda individer och familjer som återvänder från strider för våldsbejakande extremistiska grupper i utlandet (Ku2017/01469/D). Vägledningen skulle även utgöra stöd till i andra ärenden som rör individer som är involverade i andra våldsbejakande extremistiska miljöer i och dessa individers närstående. Uppdraget innebär att skulle – samla in erfarenheter från berörd personal i kommuner som berörs av problematiken med rekrytering till, och återvändande från, strider för våldsbejakande extremistiska grupper i utlandet – utifrån behov av stöd utarbeta en vägledning som tydliggör den lagstiftning som ligger till grund för att göra insatser till målgrupperna. Vägledningen ska tydliggöra åtaganden utifrån befintlig lagstiftning men även klargöra ansvarsfördelning och samverkansformer mellan och de myndigheter som kommer i kontakt med målgrupperna – på lämpligt sätt sprida vägledningen till kommunerna och andra berörda aktörer som möter målgrupperna. Den nationella samordnaren för att värna demokratin mot våldsbejakande extremism, och Säkerhetspolisen skulle bistå med sakkunskap och stödja i sitt uppdrag. skulle även samverka med Kriminalvården, , och Kommuner och Landsting (SKL). I uppdraget ingick även att inhämta kunskap från andra länder som har utvecklat stödmaterial för målgrupperna och från (, se nedan). Uppdraget har redovisats i rapporten – Stöd till arbete med återvändare och andra personer involverade i våldsbejakande extremistiska miljöer. I rapporten behandlas bl.a. fördelningen av ansvar och uppdrag bland olika aktörer och var gränserna går aktörerna emellan. och andra aktörers åtaganden tydliggörs utifrån relevant regelverk. Man lyfter också fram samverkan på generell nivå och hur informationsdelning och sekretess påverkar hur samverkan kan gå till. Rapporten uppmärksammar även sociala insatsgrupper där de vanligaste aktörerna är socialtjänst, polis och skola. Rapporten innehåller även ett avsnitt om Exit-verksamheter: I ett fåtal kommuner i landet – , , och – finns myndighetsdrivna så kallade exit- eller avhopparverksamheter, där framför allt polisen och/eller är de centrala aktörerna. Samtliga myndighetsdrivna verksamheter arbetar specifikt med målgruppen avhoppare från kriminella grupperingar inom sitt geografiskt avgränsade upptagningsområde. Verksamheterna erbjuder skyddat boende och stöd, och kan även koppla in andra relevanta aktörer beroende på individens specifika behov. Det finns också ett antal icke myndighetsdrivna verksamheter, som till skillnad från de myndighetsdrivna vänder sig till personer från hela landet som vill lämna kriminella grupperingar. Vissa av verksamheterna har erfarenheter av att ge stöd till personer som vill lämna våldsbejakande extremistiska miljöer – det handlar framför allt om högerextrema rörelser. De icke myndighetsdrivna verksamheterna kan till exempel erbjuda kontaktperson, samtalsstöd, praktiskt stöd, påverkansprogram, arbetsträning och stödboende. Däremot har de svårare att erbjuda skydd om personerna har blivit hotade. Dessa verksamheter har ofta personal med egen bakgrund och erfarenhet i miljöer som påminner om de stödsökande individernas. () är ett nätverk under Europeiska kommissionens generaldirektorat för migration och inrikes frågor, som består av tjänstemän från olika delar av som arbetar med personer som redan har radikaliserats eller som är i riskzonen för radikalisering. Bland dessa tjänstemän finns personer från polisväsendet och kriminalvården, men även personer som inte brukar vara involverade i kontraterrorism, som lärare, personer som arbetar med ungdomar, representanter för civilsamhället och lokala myndigheter samt tjänstemän från hälsovården. publicerade en handbok om återvändare m.m., Responses to returnees: Foreign terrorist fighters and their families. innehåller 33 rekommendationer till EU:s medlemsstater. – riskbedömning och samarbete mellan flera myndigheter – åtal och fängslande – återanpassning i samhället av återvändare – barn som återvänder – sektorsöverskridande frågor (kön och kommunikation). I handboken följer olika avsnitt om – återvändare; fakta, siffor och profiler – utredning och riskbedömning – avtal mellan flera myndigheter om att ingripa – frågor om straffrättsliga konsekvenser – återanpassning i stället för straffrättsliga konsekvenser – barn som återvänder – sektorsöverskridande frågor. Nationella insatsteam mot extremism träffades en överenskommelse om åtgärder mot terrorism (S, M, MP, C, L, KD). Överenskommelsen innehåller bl.a. följande under rubriken mot extremism. En permanent funktion för nationell samordning inrättas och ett stärkt stöd till avhoppare byggs upp. I det ingår ett kunskapsuppdrag samt rollen att utveckla insatser tillsammans med myndigheter, kommuner och det civila samhället. Arbetet stärks operativt genom konkret stöd från insatsteam till kommuner som har problem i individrelaterade ärenden. Kommunerna ska få stöd i att ta fram lokala lägesbilder och handlingsplaner. Dessa ska kontinuerligt följas upp på nationell nivå. Nationell vägledning ska skyndsamt tas fram för att tydliggöra aktörernas ansvar för olika insatser när det gäller återvändare. För att stärka samhällets förmåga att kartlägga och förstå extremistisk propaganda, framförallt spridning och organisation på nätet, förstärks Totalförsvarets forskningsinstituts (FOI) uppdrag inom området. Lärare ska genom få kompetensutveckling i att hantera extremism och rasism i klassrummet och bland elever i riskzonen. har på förslag av gjort tillkännagivanden till regeringen angående hantering av individer som återvänder: – att det är viktigt att myndigheter och kommuner har beredskap för att hantera avhoppare som fortfarande förespråkar våldsbejakande ideologier eller som återvänder och misstänks ha begått grova brott utomlands () – om behovet av avhopparverksamhet och om att regeringen bör överväga statlig avhopparverksamhet (). behandlade utskottet motioner om beredskap för att hantera avhoppare och exitverksamheter i betänkande 2015/16:KU4. Utskottet framhöll där betydelsen av att samhället på olika sätt markerar sitt avståndstagande från våld och antidemokratiska tendenser. Därför är det viktigt att myndigheter och kommuner har beredskap för att hantera avhoppare som fortfarande förespråkar våldsbejakande ideologier eller som återvänder och misstänks ha begått grova brott utomlands. Utskottet föreslog att skulle tillkännage detta för regeringen och därmed bifalla en motion. I betänkandet finns en reservation i denna del (SD). beslutade i enlighet med utskottets förslag (rskr. 2015/16:137). behandlade utskottet motionsyrkanden som gällde tillkännagivanden om avhopparverksamheter för personer som vill lämna våldsbejakande, extremistiska grupper och att underlätta etableringen av avhopparverksamheter för avhoppare och andra individer som vill lämna sina kopplingar till terroristorganisationer och våldsbejakande extremistgrupper (bet. 2016/17:KU23.) Utskottet uttalade att det är tydligt att det finns brister i arbetet med hanteringen av återvändare. Utskottet var därför positivt till den nationella samordnarens tankar om ett statligt, nationellt kompetensteam som kan ge stöd till bl.a. kommunerna. Ett sådant nationellt kompetensteam kan bli ett värdefullt stöd i kommunernas arbete med att hantera Daish-återvändare och avhoppare från extremistgrupper. Utskottet ansåg dock att regeringen utöver detta även borde överväga att inrätta en statlig avhopparverksamhet för Daish-återvändare och andra anhängare av våldsbejakande islamism, eftersom det trots olika insatser ännu inte har etablerats någon avhopparverksamhet för dessa grupper. Utskottet framhöll i detta sammanhang även vikten av att regeringen verkar för att öka kunskapen hos kommuner, skolan och andra aktörer om det förebyggande arbetet mot våldsbejakande extremism och om hur radikalisering kan upptäckas samt om hur kommunerna bör arbeta med återvändare. Utskottet föreslog att skulle tillkännage detta för regeringen. I betänkandet finns reservationer i denna del (SD, - och V). följde utskottets förslag (rskr. 2016/17:294). Redovisning i skrivelse 75 av åtgärder som gäller beredskap för att hantera avhoppare samt om individer som lämnar extremistiska miljöer, återvändare och kunskapshöjande åtgärder När det gäller beredskap för att hantera avhoppare (bet. 2015/16:KU4, rskr.