bet · H501MJU16 · 2018-04-12 00:00:00 — En rad myndigheter och kommuner har ålagts att vidta åtgärder som bedömts behövas och detta ska i sin tur leda till konkreta resultat i våra sjöar och vattendrag. Regeringen har även i budgetpropositionen gjort satsningar för att i större utsträckning restaurera och anlägga våtmarker i syfte att stärka landskapets egen förmåga att hålla kvar och balansera vattenflöden. Regeringen satsar också på att främja utveckling av ny reningsteknik och stärka myndigheternas resurser i arbetet med att minska utsläppen av mikroplaster och gör även en satsning för att minska halterna läkemedelsrester i miljön genom avancerad rening för avloppsvatten. Även på EU-nivå pågår ett arbete med dricksvattenkvaliteten. har lämnat ett förslag till omarbetning av rådets direktiv /83/EG om kvaliteten på dricksvatten. Förslaget innehåller bl.a. uppdaterade kvalitetsparametrar för dricksvatten, införande av en riskbaserad inriktning i direktivet, ökad transparens, åtgärder för att öka tillgången på dricksvatten och åtgärder när det gäller material i kontakt med dricksvatten. Nya kvalitetsparametrar är bl.a. perfluorerade föreningar, uran och vissa hormonstörande ämnen. Omarbetningen av dricksvattendirektivet utgör en del av en planerad process med ändringar av andra vattenrelaterade direktiv t.ex. och rådets direktiv /60/EG om upprättande av en ram för gemenskapens åtgärder på vattenpolitikens område. Syftet är att åstadkomma mer samspelta regler inom vattenområdet. Enligt faktapromemoria 2017/18:FPM56 om dricksvattendirektivet välkomnar regeringen förslaget till omarbetning av dricksvattendirektivet. När det gäller egendomsskyddet framgår det av 2 kap. 15 § regeringsformen att vars och ens egendom är tryggad genom att ingen kan tvingas avstå sin egendom till det allmänna eller till någon enskild genom expropriation eller tåla att det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad, utom när det krävs för att tillgodose angelägna allmänna intressen. Den som genom expropriation tvingas avstå sin egendom ska vara tillförsäkrad full ersättning för förlusten. Ersättning ska också vara tillförsäkrad den för vilken det allmänna inskränker användningen av mark eller byggnad på sådant sätt att pågående markanvändning inom berörd del av fastigheten avsevärt försvåras eller att skada uppkommer som är betydande i förhållande till värdet på denna del av fastigheten. Av 2 kap. 15 § tredje stycket regeringsformen framgår dock att när det gäller inskränkningar i användningen av mark eller byggnad som sker av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl finns det inte någon rätt till ersättning om en sådan rätt inte har reglerats i vanlig lag. Enligt lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna gäller den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna med ändringar och tillägg () som svensk lag. Av 2 kap. 19 § regeringsformen framgår även att en föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av . Egendomsskyddet i 2 kap. 15 § regeringsformen kompletteras således av artikel 1 i det första tilläggsprotokollet till . Av artikel 1 i tilläggsprotokollet följer att fysiska och juridiska personer ska ha rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grundsatser. Bestämmelsen inskränker dock inte en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i enlighet med det allmännas intresse. Artikeln föreskriver inte uttryckligen att ersättning ska betalas vid äganderättsintrång, men enligt praxis ska dock berövande av egendom normalt leda till att ersättning betalas. Ersättningen behöver inte motsvara marknadsvärde, men ska på ett rimligt sätt kunna relateras till egendomens värde. Även i fråga om vilken ersättning som ska betalas har staten en vid egen bedömningsmarginal. Vid reglering av nyttjandet av egendom utgör en eventuell ersättning i stället en faktor att ta hänsyn till i proportionalitetsbedömningen. Enligt krävs således inte att ersättning betalas när nyttjandet av egendom regleras. Enligt 7 kap. 21 § (MB) får ett mark- eller vattenområde förklaras som vattenskyddsområde av eller kommunen. Vattenskyddsområdet är till skydd för en grund- eller ytvattentillgång som utnyttjas eller kan antas komma att utnyttjas för vattentäkt. eller kommunen ska för ett vattenskyddsområde meddela sådana föreskrifter om inskränkningar i rätten att förfoga över fastigheter inom området som behövs för att tillgodose syftet med området (vattenskyddsföreskrifter, 7 kap. 22 § MB). Enligt 7 kap. 25 § MB ska hänsyn tas till enskilda intressen när frågor om skydd av områden prövas. En inskränkning i en enskild persons rätt att använda mark eller vatten som grundas på skyddsbestämmelse i 7 kap. får därför inte gå längre än vad som krävs för att syftet med skyddet ska tillgodoses. När det gäller beslut om föreskrifter enligt 7 kap. 22 § MB om åtgärder och inskränkningar som rör vattenskyddsområden har en fastighetsägare rätt till ersättning på grund av beslut som innebär att mark tas i anspråk eller att pågående markanvändning inom berörd del av en fastighet avsevärt försvåras (31 kap. 4 § 5 MB). Krävs tillstånd för viss verksamhet eller åtgärd, betalas ersättning endast om tillstånd har vägrats eller förenats med särskilda villkor (31 kap. 5 § MB). innehåller förhållandevis långtgående hänsynsregler. En verksamhetsutövare ska iaktta dessa regler på eget initiativ och ansvar. Tillsynsmyndigheter kan ingripa direkt med stöd av hänsynsreglerna för att kräva rättelse, och reglerna ska ligga till grund för villkor vid domstolars och andra myndigheters tillståndsprövningar och omprövningar av tillstånd. En underförstådd och självklar begränsning i uttrycket pågående markanvändning är att endast lagenlig användning av mark eller byggnad berättigar till ersättning. Någon rätt till ersättning finns därför inte vid myndighetsingripanden i syfte att se till att en lags aktsamhets- eller hänsynskrav följs. Förutom de lokala vattenskyddsföreskrifter som gäller för ett visst vattenskyddsområde finns det generella föreskrifter som gäller för alla vattenskyddsområden. Dessa generella föreskrifter är meddelade med stöd av andra bemyndiganden än 7 kap. 22 § . För restriktioner som har sin grund i dessa mindre ingripande föreskrifter finns ingen rätt att få ersättning, till skillnad från tillståndsplikt som regleras genom vattenskyddsföreskrifter. Exempel på sådana föreskrifter är föreskrifter om spridning och viss övrig hantering av växtskyddsmedel, NFS 2015:2, som är meddelade med stöd av förordningen (2014:425) om bekämpningsmedel. Enligt 6 kap. 1 och 2 §§ i föreskrifter om spridning och viss övrig hantering av växtskyddsmedel är det förbjudet att i vissa fall utan särskilt tillstånd av den kommunala nämnden yrkesmässigt använda växtskyddsmedel utomhus inom ett vattenskyddsområde. Tillståndsplikten gäller dock bara områden med äldre vattenskyddsföreskrifter (meddelade före ). Efter detta datum är avsikten att användningen av växtskyddsmedel ska regleras i vattenskyddsföreskrifterna för det aktuella området, och därmed kunna utgöra grund för ersättning. Föreskrifter till skydd för ytvattentäkter och enskilda grundvattentäkter kan också meddelas med stöd av 40 § 5 förordningen (1998:899) om miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Där anges att kommunen får meddela sådana föreskrifter om det behövs för att hindra att olägenheter för människors hälsa uppkommer inom kommunen. Det är kommunen som gör bedömningen om föreskrifter behövs och som tar fram underlaget. Sådana kommunala föreskrifter får inte medföra onödigt tvång för allmänheten eller annan obefogad inskränkning i den enskildes frihet (9 kap. 13 § MB). Inte heller dessa mindre ingripande föreskrifter är ersättningsgrundande. Regeringen utsåg en särskild utredare för att se över den lagstiftning som möjliggör inskränkningar i användningen av mark eller byggnader (rådighetsinskränkningar) av hälsoskydds-, miljöskydds- eller säkerhetsskäl och att identifiera de fall där ersättning bör ges trots att ingripandet har skett av dessa skäl. presenterade utredningen ett betänkande (SOU 2013:59). I betänkandet förordade utredningen att det vore lämpligt med en allmän översyn av reglerna för rådighetsinskränkningar i samband med att vattenskyddsområden inrättas. I slutbetänkande (SOU 2016:32) framhölls att behovet av skydd av vattenförekomster avsedda för dricksvattenanvändning inte beaktas i tillräcklig omfattning i kommunernas och länsstyrelsernas arbete. Vattenskyddsområden med skyddsföreskrifter har inrättats för en betydande andel vattentäkter, men skyddet är inte alltid uppdaterat och åtskilliga täkter saknar ännu skydd. Utredningen föreslog därför att kommunerna ska ha skyldighet att ansöka om inrättande och omprövning av vattenskyddsområden för alla större allmänna vattentäkter som utnyttjas eller har förberetts för att utnyttjas för uttag av dricksvatten. Enligt uppgift från analyseras förslag om obligatoriskt införande av vattenskyddsområden vidare, särskilt frågan om konsekvenserna för markanvändningen och frågan om ersättningens storlek, i de fall en ersättning är aktuell. Dricksvattenförsörjningen är av avgörande betydelse för samhället, och den försämrade tillgången till vatten i delar av landet visar vad som kan bli mer vanligt i ett förändrat klimat. förslag har remitterats och bereds inom och utskottet ser fram emot att regeringen presenterar ett förslag för som stärker skyddet av vatten för dricksvattenproduktion. Utskottet konstaterar att det är kommunerna som har huvudansvaret för den allmänna dricksvattenförsörjningen, men anser att det är positivt att staten har vidtagit ett flertal åtgärder för att bidra till att skydda dricksvattnet. Mot bakgrund av det anförda föreslås att motionerna 2017/18:1356 (S) och 2017/18:3686 av m.fl. (C) yrkande 55 lämnas utan vidare åtgärd. När det gäller frågan om egendomsskydd i samband med inrättande av vattenskyddsområden konstaterar utskottet att i grundlag fastställde att undantag ska kunna göras när det gäller rätten till ersättning då användningen av mark eller byggnad begränsas av hälsoskydds- , miljöskydds- eller säkerhetsskäl (prop. 2009/10:80, prop. 2009/10:81, bet. 2009/10:KU19, rskr. 2009/10:304, bet. 2010/11:KU4, rskr. 2010/11:21). Vidare konstaterar utskottet att för de mer ingripande begränsningar av nyttjande av egendom som kan följa av att vattenskyddsområden enligt 7 kapitlet inrättas har en möjlighet till ersättning lagreglerats. När det gäller tillståndsplikt för hantering av växtskyddsmedel inom vattenskyddsområden har ändrat sina föreskrifter på så sätt att tillståndsplikten framöver ska hanteras i vattenskyddsföreskrifter enligt 7 kapitlet . Som belysts ovan är åtgärder för att skydda dricksvattnet av växande betydelse för samhället. Utskottet finner ingen anledning att betvivla att regeringen kommer att bevaka rättsutvecklingen i fråga om möjligheten till ersättning i det fortsatta arbetet med att främja inrättandet av vattenskyddsområden. Mot bakgrund av det anförda föreslås inget uttalande med anledning av motionerna 2017/18:2608 (KD) yrkande 9 samt 2017/18:3855 (C) yrkande 1 och 2. Motionsyrkandena avstyrks därmed. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om kosttillskott. I ett antal yrkanden i motion 2017/18:3132 av (M) förespråkas en hårdare reglering av kosttillskott. Enligt yrkande 2 bör det utredas hur kan ta ett samlat ansvar för det fortsatta arbetet med att förhindra farliga substanser i kosttillskott. Kommunerna som har huvudansvaret att kontrollera tillskotten saknar resurser för detta arbete. I yrkande 3 föreslås att tillverkare och distributörer ska vara skyldiga att anmäla sina produkter till innan de saluförs. Vidare bör få rätt att besluta om saluförbud för hälsofarliga kosttillskott (yrkande 4). Slutligen förordas att oftare bör utnyttja läkemedelslagens möjligheter att klassificera läkemedelsnära substanser som läkemedel (yrkande 5). fick i regleringsbrevet i uppdrag att arbeta för en effektiv kontroll av internethandel med livsmedel med särskilt fokus på handel med kosttillskott. Uppdraget skulle utföras i dialog med bl.a. berörda kontrollmyndigheter och . redovisade uppdraget i rapporten och förbättring av kontrollen av e-handel. föreslår i sin rapport att en nationell funktion för övervakning av e-handel, med fokus på kosttillskottsförsäljning, upprättas och placeras på . Funktionen föreslås få i huvudsaklig uppgift att övervaka marknaden men också stödja kontrollen och informera företag och konsumenter. Om det framkommer att ett företag inte lever upp till livsmedelslagstiftningen, t.ex. genom att inte vara registrerat hos behörig kontrollmyndighet, föreslår att ärendet ska överlämnas till ansvarig kontrollmyndighet. Enligt uppgift från arbetar nu i enlighet med detta förslag. fick i regleringsbrevet också i uppdrag att utveckla ett nationellt varningssystem för livsmedel. skulle för livsmedel som utgör eller kan antas utgöra en risk för människors hälsa, utreda och utveckla ett nationellt varningssystem för ökat informationsutbyte och samarbete mellan kontrollmyndigheterna. I uppdraget ingick även att utifrån befintliga bemyndiganden utreda och, om lämpligt, vidta övriga åtgärder som behövs för att motverka och förhindra att livsmedel som inte är säkra släpps ut på marknaden. I rapporten påtalar att ett livsmedel normalt finns tillgängligt på marknaden i många kommuner. När kontrollmyndigheter agerar mot ett icke säkert livsmedel uppstår ett behov av att snabbt meddela andra berörda kontrollmyndigheter. bedömer att det redan existerande verktyget iRASFF är väl lämpat för ändamålet. RASFF (for Food and Feed) är Europeiska kommissionens system för snabb varning om icke säkra livsmedel och iRASFF är det webbaserade verktyget för meddelanden mellan EU:s medlemsländer om sådana livsmedel. iRASFF har en nationell användarnivå som kan använda. Att använda systemet innebär att det går snabbare och enklare att sända meddelanden mellan myndigheterna vilket medför att icke säkra livsmedel snabbare kommer bort från marknaden. För att systemet ska fungera effektivt är det viktigt att alla berörda använder systemet. har därför i föreskrifter (LIVSFS 2009:13) om rapporteringsskyldighet för kontrollmyndigheter fr.o.m. infört en skyldighet för kontrollmyndigheterna på livsmedelsområdet att använda sig av det nationella varningssystemet. Skyldigheterna omfattar att ansluta sig till systemet och att anmäla, bevaka och återrapportera i det. bedömer att ytterligare åtgärder kan vara befogade. Exempelvis bör vägledningen om hur vissa kategorier av livsmedel bör bedömas förtydligas. Det gäller hur och när lagstiftningen om s.k. nya livsmedel kan och bör användas. Detta gäller speciellt kosttillskott som stått för den övervägande delen icke säkra livsmedel i och som meddelats i RASFF-systemet. I regleringsbrevet fick i uppdrag att utreda och vid behov införa föreskrifter om maximivärden för vitaminer och mineraler i kosttillskott. redovisade en plan för hur uppdraget ska utföras. Verket avser enligt planen att ta fram maximivärden för vitaminer och mineraler genom separata riskvärderingar för alla vitaminer och mineraler som det bedöms finnas behov av att ta fram sådana värden. Parallellt med detta arbete planerar verket att ta fram föreskrifter om maximivärden. Landsbygdsministern anförde i sitt svar på riksdagsfråga 2016/17:1823 om kosttillskott att kosttillskott regleras av livsmedelslagstiftningen. Det är tillverkarens ansvar att produkterna är säkra att använda och att de uppfyller kraven i lagstiftningen. , som central myndighet för livsmedelskontrollen, stöder den kommunala kontrollen. Ministern underströk att regeringen har vidtagit flera åtgärder för att stärka kontrollen av kosttillskott. har fått i uppdrag att utreda och vid behov införa föreskrifter om maximivärden för vitaminer och mineraler i kosttillskott. Kosttillskott kan innehålla höga halter av vitaminer och mineraler, och ett regelbundet intag av höga doser kan vara hälsovådligt för konsumenten. Avsaknad av lagstadgade maximivärden har skapat osäkerhet i branschen, och kontrollmyndigheterna har gjort olika bedömningar. Detta har t.ex. medfört att en produkt som får säljas av en livsmedelsföretagare i en kommun förbjuds i en annan kommun. Vetenskapligt baserade gränsvärden skulle därför kunna skapa större tydlighet för såväl livsmedelsföretagen som kontrollmyndigheterna och bidra till en mer likvärdig kontroll på området över hela . presenterade en plan för hur uppdraget kommer att genomföras. Regeringens uppdrag till kommer enligt ministern att ge förutsättningar för kommunerna att göra mer enhetliga bedömningar och utföra en effektivare kontroll. Landsbygdsministern besvarade dessutom en interpellation om kosttillskott (ip. 2017/18:122). Ministern anförde inledningsvis att det är kommunerna som ansvarar för kontrollen av kosttillskotten. Kontrollen är komplex och för att uppnå en mer likvärdig kontroll har , som central myndighet för livsmedelskontrollen, utvecklat sitt stöd till kommunerna på kosttillskottsområdet. Ministern anförde att regeringen har vidtagit en rad olika åtgärder för att uppnå en mer likvärdig och enhetlig livsmedelskontroll på detta område. Syftet är både att skydda konsumenterna och att ge företagen likvärdiga villkor över hela landet. Det finns därför inget förslag om att överföra den offentliga kontrollen av kosttillskott från kommunerna till . Det finns inget krav på anmälan hos eller tillstånd från för att sälja kosttillskott i . Däremot ska den som tillverkar, importerar och säljer kosttillskott registrera sig hos kontrollmyndigheten i den kommun där verksamheten bedrivs. Även företagare som säljer kosttillskott på internet till andra företagare eller till slutkonsumenter ska anmäla sin verksamhet till kontrollmyndigheten i den kommun där verksamheten bedrivs. Krav på förhandsanmälan av kosttillskott utgör en administrativ börda för företagen, och ett sådant system bedöms enligt landsbygdsministern inte lösa problemen med otillåtna substanser i kosttillskott. De som säljer sådana produkter kommer sannolikt inte att registrera eller anmäla sina produkter. Ministern anförde vidare att gränsen mellan kosttillskott och läkemedel ibland kan vara svår att dra. En huvudregel är att kosttillskott inte är till för att förebygga, lindra eller bota sjukdomar. Om en produkt marknadsförs med sådana påståenden ska produkten klassas som läkemedel och inte som livsmedel. Vidare kan en och samma substans klassificeras både som livsmedel och som läkemedel beroende på hur hög daglig dos som rekommenderas. Det är som är ansvarig myndighet när det gäller att bedöma om en produkt eller substans ska anses som läkemedel. utövar även tillsynen över marknadsföring av och reklam för läkemedel. Då det finns gränsdragningsfrågor på området är det viktigt att kontrollmyndigheterna för livsmedel och läkemedel har ett bra samarbete. och träffas därför enligt ministern regelbundet för att diskutera dessa frågor. När det gäller livsmedelstillsynen generellt redovisade regeringen i budgetpropositionen (prop. 2017/18:1 utg.omr. 23) att livsmedelskontrollen utvecklas i en positiv riktning och att insatser för en ökad effektivisering och tydligare styrning pågår. Myndigheterna bedriver ett utvecklingsarbete för att öka likvärdigheten i kontrollen. Detta arbete kommer att fortsätta , genom bl.a. ett uppdrag som lämnades till 2017 inom ramen för livsmedelsstrategin. Det kan noteras att inom ramen för livsmedelsstrategin och handlingsplanen har fått för att jobba med kompetenshöjande åtgärder när det gäller kontrollen. Som har redovisats ovan har stärkt arbetet med kontrollen av e-handeln, och då särskilt handeln med kosttillskott. har verket infört en skyldighet för kontrollmyndigheterna på livsmedelsområdet att ansluta sig till det nationella varningssystemet för icke-säkra livsmedel samt att anmäla, bevaka och återrapportera i det. har också tagit fram en plan för hur verket löpande ska ta fram maximivärden för vitaminer och mineraler. Utskottet konstaterar att regeringen har vidtagit en rad åtgärder för att förbättra kontrollen av kosttillskott och är inte berett att förorda något tillkännagivande med anledning av motion 2017/18:3132 (M) yrkandena 2–5. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkanden om palmolja. I motion 2017/18:192 av och (båda SD) yrkande 1 förespråkas en översyn för minskad användning av palmolja. Palmolja innehåller flera cancerframkallande ämnen och framställs dessutom på ett sätt som drabbar naturen och djurlivet. Därför behövs en tydlig märkning av produkter med höga halter av palmolja (yrkande 2). I motionen uppmärksammas att EU visserligen inför gränsvärden för cancerframkallande ämnen i palmolja, andra oljor och bröstmjölksersättning, men att den säkerhetsmarginal som rekommenderar kommer att införas först . Det innebär att livsmedel som t.ex. gröt och välling kommer att innehålla alltför höga halter framöver. Reglerna för palmolja i barnmat bör därför enligt motionens yrkande 3 skärpas. Slutligen efterfrågas mer information till konsumenter om problemen med palmolja (yrkande 4). finns det en certifiering (RSPO-certifiering) över palmoljeproduktionen för att enklare säkerställa att den framtagits på ett etiskt korrekt sätt. Med en större medvetenhet om problemen med palmolja skapas både en mer hållbar utveckling i världen och ett hälsosammare samhälle. Regeringen bör därför arbeta aktivt med att informera svenska konsumenter om de problem som palmoljan skapar. Efsa, EU:s livsmedelssäkerhetsmyndighet, presenterade en riskvärdering av de oönskade ämnen som bildas i vegetabiliska oljor, framför allt i palmolja, under raffineringssteget. Bland dessa oönskade ämnen finns glycidylfettsyraestrar och 3-MCPD som är karcinogena. Efsa bedömde i utvärderingen att marginalen mellan intaget av dessa ämnen och den nivå när negativa hälsoeffekter kan uppstå behöver öka. Detta gällde framför allt för gruppen spädbarn som äter modersmjölksersättning och tillskottsnäring samt gruppen småbarn i åldern 1–. Efsas slutsats var därför att halterna av dessa ämnen behöver sänkas framför allt i livsmedel för spädbarn och småbarn. Med anledning av utvärderingen har som ett första steg ändrat gränsvärdena för glycidylfettsyraestrar i bl.a. vegetabiliska fetter och modersmjölksersättning genom kommissionens förordning (EU) 2018/290 av om ändring av förordning (EG) nr 1881/2006 vad gäller gränsvärden för glycidylfettsyraestrar i vegetabiliska oljor och fetter, modersmjölksersättning, tillskottsnäring och livsmedel för speciella medicinska ändamål avsedda för spädbarn och småbarn. Förordningen gäller för livsmedel som produceras fr.o.m. . Från kommer dessa gränsvärden att sänkas ytterligare när det gället produkter till spädbarn. Enligt uppgift från kommer EU:s arbete med att skärpa gränsvärden för 3-MCPD i vegetabiliska fetter och oljor och i livsmedel som är avsedda för spädbarn och små barn att påbörjas . När det gäller information framgår det av de allmänna märkningsreglerna i förordningen (EU) nr 1169/2011 om tillhandahållande av livsmedelsinformation till konsumenterna att om palmolja används som ingrediens i ett livsmedel ska den finnas deklarerad i innehållsförteckningen på förpackningen. Några ytterligare krav på märkning ställs inte för palmolja som ingrediens. Enligt förordningen (2009:1426) med instruktion för har verket till uppgift att i konsumenternas intresse arbeta för säkra livsmedel, redlighet i livsmedelshanteringen och bra matvanor.