bet · H501FöU7 · 2018-04-09 00:00:00 — I motion 2017/18:2623 anför m.fl. (S) att allt mindre mat produceras i och att landet har blivit alltför beroende av import av livsmedel. De företag som står för leverans av livsmedel är till största delen privata företag och ingen myndighet har ett helhetsansvar för livsmedelsförsörjning, understryks vidare. Motionärerna anser att en säker tillgång på livsmedel, oavsett situationen i omvärlden, är grundläggande för tryggheten i och föreslår därför att möjligheten till ett nationellt krislager bör ses över m.fl. (L, M, C, KD) lyfter fram i motion 2017/18:3220 att den svenska livsmedelskonsumtionen till stor del består av importerade varor. Säkerhet byggs visserligen tillsammans med andra, inte genom protektionis-tiska åtgärder, men innebär en låg försörjningsgrad av livsmedel en högre sårbarhet i kris eller krig, menar motionärerna. Det är därför viktigt att genomförandet av regeringens presenterade livsmedelsstrategi skapar goda förutsättningar för svensk livsmedelsproduktion. Strategin pekar bl.a. på vikten av ökad livsmedelsproduktion som skulle kunna bidra till en ökad självförsörjningsgrad. Sammanfattningsvis föreslås att behovet av livsmedelsförsörjning fortsatt bör ses över (yrkande 2). I motion 2017/18:1775 av (M) understryks att en decentraliserad livsmedelsproduktion minskar sårbarheten, ökar försörjningstryggheten och reducerar behovet av transporter av livsmedel. Motionären föreslår således att behovet av en ökad försörjningsberedskap bör ses över (yrkande 1) och att det bör göras en risk- och sårbarhetsanalys som omfattar hela livsmedelskedjan: produktion, import, livsmedelsindustri och distribution, för att befolkning ska kunna försörjas i händelse av nöd (yrkande 2). (M) anför i motion 2017/18:3799 att av tradition har varit ett land som i princip varit självförsörjande på jordbruksprodukter men att situationen är en annan. Motionären föreslår att i händelse av kris bör ha en högre beredskap än för att försörja befolkningen med livsmedel (yrkande 1) och att primärproduktionen av livsmedel bör öka samt att myndigheter och jordbruksnäring bör öka samverkan för att nå detta mål (yrkande 2). I motion 2017/18:2017 av m.fl. (SD) yrkande 70, tillika i motion 2017/18:3331 av m.fl. (SD) yrkande 19, föreslås att självförsörjningsgrad av livsmedel bör öka för att garantera större uthållighet vid internationella kriser. I betänkande 2016/17:FöU7 underströk utskottet, liksom man gjorde i betänkandena /14:FöU11, 2014/15:FöU6 och 2015/16:FöU7, vikten av att säkerställer flöden av viktiga varor och då främst sin försörjning av livsmedel, inklusive dricksvatten, i en krissituation. Utskottet instämde med regeringen i att hela livsmedelskedjan bör vara så pass robust att man även kan klara allvarliga påfrestningar och störningar med rimliga konsekvenser för samhället. Detta kräver i sin tur en fungerande infrastruktur i form av t.ex. vägar, el, datakommunikation och vattenförsörjning. Hela landet måste kunna försörjas. Regeringens tidigare beslut om att återuppta en sammanhängande planering för totalförsvaret spelar här en viktig roll, uttryckte utskottet. På grund av livsmedels- och dricksvattenområdets komplexitet kräver utveck-lingen av leveranssäkerheten och krisberedskapen på området en mycket god samverkan mellan ansvariga aktörer i form av företag, kommuner, länsstyrelser, centrala myndigheter, inklusive Försvarsmakten, och branschorganisa-tioner. Det var därför glädjande, enligt utskottet, att propositionen för en livsmedelsstrategi för betonade vikten av just dessa frågor. De aktuella motionsyrkandena avstyrktes eftersom utskottet konstaterade att en rad arbeten pågick på området och att det därför inte fanns skäl för att föreslå ytterligare åtgärder. I budgetpropositionen (prop. 2017/18:1 utg.omr. 23) anges det att regeringen finner det angeläget att stärka myndigheternas arbete med civilt försvar inom livsmedelsförsörjningen och därför tillför ytterligare resurser till myndigheterna på området. I delredovisningen av Försvarsberedningens slutrapport, Motståndskraft – Inriktningen av totalförsvaret och utformningen av det civila försvaret 2021–2025 (Ds 2017:66), uttrycker Försvarsberedningen följande: behöver bygga upp en livsmedelsberedskap för att kunna förse civilbefolkningen och Försvarsmakten med nödvändiga förnödenheter. lanserade regeringen den nationella livsmedelsstrategin (prop. 2016/17:104) med sikte mot . Det krävs [dock] ytterligare åtgärder med särskilt fokus på livsmedelsberedskapen vid krig för att snabbare säkerställa en tillräcklig livsmedelsförsörjning. En livsmedelsberedskap behöver byggas främst genom lagerhållning av nödvändiga livsmedel för att klara försörjningen vid en säkerhetspolitisk kris. Privata aktörer har en viktig roll i uppbyggandet av livsmedelsberedskapen. Regeringen behöver ange en inriktning avseende vilka metoder som ska användas för att öka den svenska livsmedelsberedskapen. Inriktningen bör utgå från en analys av dagens samhälleliga förutsättningar och de förändringar som har skett inom livsmedelsförsörjningen. Berörda offentliga och privata aktörer på central nivå behöver utifrån regeringens inriktning gemensamt planera för hur livsmedelsförsörjningen ska utformas samt hur distributionen inom landet ska säkras. Försvarsberedningen föreslår att ”sektorsansvarig myndighet enligt beredningens förslag leder arbetet med att stärka livsmedelsberedskapen” samt att ”aktörer [på central nivå] i fredstid även [behöver] fastställa fördelnings- och prioriteringsgrunder som kan användas vid höjd beredskap”. Slutligen anger Försvarsberedningen följande: Det yttersta ansvaret för att tillgodose livsmedelsförsörjningen på lokal nivå åligger kommunerna. Nuvarande lagstiftning är inte helt anpassad för att säkerställa att vissa kritiska varor finns att tillgå vid krigsfara eller krig. Det saknas t.ex. krav på privata aktörer som äger livsmedelsproduk-tionen och distributionen att säkra tillgången på livsmedel i såväl fredstid som vid krig. Försvarsberedningen föreslår att regleringen inom detta område ses över för att tydliggöra både statens och privata aktörers ansvar och roll i livsmedelsförsörjningen. I sin rapport och läkemedelsförsörjning – samhället säkerhet och viktiga samhällsfunktioner (RIR 2018:6) är sammantagna bedömning att det inte finns tillräckligt tydliga förutsättningar, och inte vidtas tillräckliga åtgärder, för att skapa förutsättningar för livsmedels- och läkemedelsförsörjning vid kris eller under höjd beredskap. ser åtminstone tre övergripande områden där det kan ske en utveckling. Det handlar för det första om att förtydliga de styrande ingångsvärden som aktörerna ska beakta i sitt säkerhetsarbete, både när det gäller ansvarsförhållanden och ambitionsnivåer. För det andra kan det ske en utveckling avseende regeringens uppföljning av de båda områdena. För det tredje handlar samhällsfunktioner om många olika aktörer, inte minst privata, med starka beroendeförhållanden. Därför är det viktigt med samverkan av olika slag, för att kunna stärka säkerhetsarbetet inom området, och både regeringen och myndigheterna bör prioritera denna samverkan. Utskottet välkomnar den inriktning som Försvarsberedningen visar på i fråga om livsmedelsförsörjning och instämmer bl.a. i den vikt man lägger vid att en analys bör göras för att fastställa mängden livsmedel som måste finnas tillgänglig för att en tillräcklig nivå av livsmedelsförsörjning ska kunna upprätthållas under en allvarlig säkerhetspolitisk kris som pågår upp . Utskottet ser positivt på de extra medel som regeringen tillför myndigheterna på området för att stärka det civila försvaret och anser sammantaget att mo-tionärernas intentioner därmed är tillgodosedda i huvudsak. I väntan på Försvarsberedningens slutrapport och regeringens beredning av föreslagna åtgärder, samt regeringens behandling av , finns det inte skäl för utskottet att föreslå ytterligare åtgärder i fråga om livsmedelsberedskap. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkandena om dricksvattenförsörjning. Jämför reservation 25 (SD). och (båda M) anför i motion 2017/18:2910 att alltid varit bortskämt med god tillgång till dricksvatten, en stabil grundvattennivå och stora dricksvattentäkter men att detta har förändrats drastiskt, bl.a. på grund av ett förändrat klimat. Motionärerna anför att den nationella vattenkatastrofgruppen, VAKA, spelar en betydande roll som en stödfunktion för kommuner och regioner som drabbats av, eller kan drabbas av, problem med dricksvattenförsörjning. I motionen framförs att VAKA riskerar att behöva avvecklas då regeringen inte avsätter mer pengar för verksamheten, vilket skulle bli till ett allvarligt problem då ingen annan myndighet har fått det samlade ansvaret för att hjälpa och stödja kommuner och regioner med dricksvatten. Motionärerna föreslår därför att det bör ses över hur frågan om beredskapsresurser kan tillgodoses för den myndighet som ansvarar för dricksvattenförsörjningen (yrkande 1). Motionärerna menar vidare att de dramatiska förändringarna av både tillgång och kvalitet på dricksvatten måste hanteras och samordnas under någon myndighet, t.ex. MSB. Oavsett vilken myndighet som har uppdraget är det rimligt att regeringen säkerställer att det finns tjänligt dricksvatten för medborgarna. I motionen föreslås att behovet av nationell säkerhet för dricksvattenförsörjningen i bör ses över (yrkande 2). I motion 2017/18:40 lyfter (KD) fram att klimatförändringarna har gjort att även har drabbats av vattenbrist, speciellt på och , och det understryks att det nu är dags att sätta förslagen i utredningen trygg dricksvattenförsörjning (SOU 2016:32) i verket. I motionen föreslås därför att utarbetandet av lokala dricksvattenförsörjningsplaner liksom nödvattenplaner och en översyn av gällande vattenskyddsområden bör göras obligatoriska för kommunerna. I betänkande 2016/17:FöU7 underströk utskottet, liksom man gjorde i betänkandena /14:FöU11, 2014/15:FöU6 och 2015/16:FöU7, vikten av att säkerställer flöden av viktiga varor och då främst sin försörjning av livsmedel, inklusive dricksvatten, i en krissituation. Regeringens tidigare beslut om att återuppta en sammanhängande planering för totalförsvaret spelar här en viktig roll, uttryckte utskottet. På grund av livsmedels- och dricksvattenområdets komplexitet kräver utvecklingen av leveranssäkerheten och krisberedskapen på området en mycket god samverkan mellan ansvariga aktörer i form av företag, kommuner, länsstyrelser, centrala myndigheter, inklusive Försvarsmakten, och branschorganisationer. Det var därför glädjande, enligt utskottet, att propositionen för en livsmedelsstrategi för betonade vikten av just dessa frågor. Även resultatet av beredning av slutbetänkandet från (SOU 2016:32) var ett viktigt ingångsvärde för det fortsatta arbetet, bl.a. för Försvarsberedningens fortsatta arbete. Utskottet fann inte något behov av att vidta ytterligare åtgärder vid det aktuella tillfället. Regeringen gav i uppdrag att bilda ett na-tionellt dricksvattenråd bestående av representanter från berörda myndigheter. Rådets uppgift är att stärka arbetet med att skydda värdefulla vatten, från vattentäkt till vattenkran, och skapa goda förutsättningar för att arbeta för en fortsatt trygg dricksvattenförsörjning. samordnar dricksvattenfrågorna utifrån ett klimatanpassnings- och kris- och beredskapsperspektiv, men i betänkande En tryggare vattenförsörjning (SOU 2016:32) påtalades att det behövs ett stärkt skydd och fler förebyggande åtgärder för att skydda dricksvattnet. ska med detta uppdrag utveckla sin samordnande funktion i dricksvattenfrågor och tillsammans med övriga berörda aktörer identifiera vilka uppgifter som rådet ska ha, hur arbetet ska organiseras liksom hur kunskapsutveckling inom ramen för dricksvattenrådet kan bedrivas. Utgångspunkten för arbetet ska vara förslagen i betänkande. I det nationella dricksvattenrådet ska utöver även Havs- och vattenmyndigheten, , , geologiska undersökning, Kemikalieinspektionen, meteorologiska och hydrologiska institut och ingå. Dessutom ska länsstyrelserna representeras. uppdrag handlar om att arbeta förebyggande. När väl en kris har inträffat är det VAKA, den nationella vattenkatastrofgruppen, som tar över. I budgetpropositionen (prop. 2017/18:1 utg.omr. 23) understryker regeringen att i den nationella säkerhetsstrategin pekas tillgång till dricksvatten ut som en samhällsviktig funktion. Skyddet av vatten för dricksvattenproduktion behöver stärkas. Regeringen förstärker t.ex. också länsstyrelsernas arbete med förebyggande arbete för att skydda dricksvatten, exempelvis genom inrättande av vattenskyddsområden. Genom att säkerställa resurser till VAKA, som leds av , ges förutsättningar för ett fortsatt nationellt expertstöd vid allvarliga störningar i dricksvattenförsörjningen, anför regeringen. En proposition om åtgärder för ett bättre dricksvatten är aviserad till . I delredovisningen av Försvarsberedningens slutrapport, Motståndskraft – Inriktningen av totalförsvaret och utformningen av det civila försvaret 2021–2025 (Ds 2017:66), betonas ”vikten av att dricksvattenproducenterna fortsätter arbeta för att utöka uthålligheten i de kommunala vattenverken och ledningsnäten”: finns inget stöd i lagstiftningen för att kräva att kommunerna ska planera för att tillhandahålla en viss mängd dricksvatten per invånare vid olika typer av störningar. Det finns heller ingen lagstiftning som reglerar prioritering av dricksvatten vid begränsad tillgång. För att kommunen ska kunna säkerställa tillgången till dricksvatten vid höjd beredskap och krig anser Försvarsberedningen att planeringen och logistiken kring dricksvattenförsörjningen bör stärkas hos kommunerna. Förutom att inventera och säkerställa möjligheter till reservvattentäkter konstaterar att det kan finnas behov av att utöka lagerhållning av kemikalier och reservdelar samt säkra tillgången på reservkraft för att säkerställa nödvattenförsörjningen. Olika metoder för att upprätthålla försörjning av dricksvatten i de fall transportmöjligheterna begränsas bör identifieras. Försvarsberedningen anser att kommunerna i fredstid behöver planera för en prioritering av dricksvattenförsörjningen på den lokala nivån utifrån geografiska och faktiska förhållanden i den egna kommunen. Beredningen konstaterar även att länsstyrelserna vid höjd beredskap kan komma att ha en roll när det gäller att göra prioriteringar av nödvatten mellan kommuner i det egna länet. Utskottet välkomnar den inriktning som Försvarsberedningen visar på i fråga om livsmedelsförsörjning, inklusive dricksvatten, och instämmer bl.a. i den vikt man lägger vid att en analys bör göras för att fastställa mängden livsmedel som måste finnas tillgänglig för att en tillräcklig nivå av livsmedelsförsörjning ska kunna upprätthållas under en allvarlig säkerhetspolitisk kris som pågår upp samt behovet av en stärkt planering och logistik kring dricksvattenförsörjningen hos kommunerna. Utskottet ser positivt på att resurser till den nationella vattenkatastrofgruppen (VAKA) säkerställs av regeringen och att ett nationellt dricksvattenråd inrättas. På så sätt omhändertas frågan bättre ur både ett förebyggande och ett hanterande perspektiv. Utskottet anser att motionärernas intentioner därmed är tillgodosedda i huvudsak. Utskottet anser inte att det finns skäl att föregripa Försvarsberedningens slutrapport och regeringens beredning av föreslagna åtgärder genom att föreslå ytterligare åtgärder i fråga om dricksvattenförsörjning. Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkandena om försörjningsberedskap. Jämför reservation 26 (M), 27 (C) och 28 (KD). m.fl. (M) anför i motion 2017/18:3222 att den kompetens och de materiella resurser som under det fanns hos offentliga aktörer återfinns hos näringslivet. Dessa resurser bör utnyttjas bättre, anser motionärerna som föreslår att möjligheten för staten att sluta avtal om viss lagerhållning med större privata aktörer, inom t.ex. dagligvaruhandeln, bör ses över (yrkande 35). I motion 2017/18:3345 skriver m.fl. (M), mot bakgrund av det försämrade säkerhetsläget, att det saknas ett samlat samordningsansvar när det gäller försörjningstrygghetsfrågorna i och föreslår att regeringen bör ge en lämplig myndighet ett tydligare och samlat samordningsansvar för försörjningstrygghetsfrågorna för exempelvis livsmedel och drivmedel (yrkande 5). m.fl. (C) understryker i motion 2017/18:3765 att den påbörjade totalförsvarsplaneringen innebär ett ökat fokus på försörjningsfrågor på ett sätt som inte varit aktuellt och hänvisar till Försvarsberedningens rapport där man bedömde att transport och logistik, försörjning av livsmedel, drivmedel, elektricitet och telekommunika-tioner samt tillgång till sjukvårdsresurser kommer att vara särskilt viktiga områden att arbeta vidare med. Motionärerna föreslår därför att bör utveckla en god försörjningsförmåga när det gäller samhällsviktiga varor och tjänster i händelse av kris och krig där offentliga aktörer och näringsliv samt enskilda individer tillsammans har en viktig roll (yrkande 10), behovet av att ett helhetsperspektiv med strategier om hur försörjningsförmåga ska stärkas bör tillfredsställas (yrkande 11), att sårbarheter i samhällsviktiga varors försörjningskedja bör utredas inklusive hur bristerna kan minimeras (yrkande 12) och att ansvarsfördelningen i fråga om försörjningstryggheten för samhällsviktiga varor och tjänster, inte minst livsmedelsberedskapen, bör tydliggöras (yrkande 13). I motion 2017/18:3426 av m.fl. (KD) anförs att den svenska självförsörjningsgraden av livsmedel har minskat kraftigt . Motionärerna lyfter fram att försörjningsgrad är mycket låg om hänsyn tas till att maten ska kunna produceras även när importen av sådant som drivmedel, gödningsmedel, foder och andra insatsvaror skärs av. Uteblivna oljeleveranser kan också slå undan möjligheten att producera drivmedel. Motionärerna föreslår att vikten av en svensk försörjningstrygghet bör betonas än mer (yrkande 1) och att regeringen bör återkomma med förslag på kvantitativa mål för självförsörjningsgrad (yrkande 3). I betänkande 2016/17:FöU7 uttryckte utskottet – liksom i betänkande 2015/16:FöU7 – vikten av att kan säkerställa flöden av viktiga varor i en krissituation och då inte bara i fråga om livsmedel och dricksvatten. Regeringens nationella säkerhetsstrategi och tidigare beslut om att återuppta en sammanhängande planering för totalförsvaret genom särskilt utpekade myndigheter var därför av stor vikt i sammanhanget, liksom Försvarsberedningens arbete med att lämna förslag till inriktning för det civila försvaret inklusive skydd av samhällsviktig infrastruktur och försörjningsfrågor. Utskottet underströk vidare att vid all typ av försörjning av viktiga varor kräver utvecklingen av leveranssäkerheten och krisberedskapen på området en mycket god samverkan mellan ansvariga aktörer i form av företag, kommuner, länsstyrelser, centrala myndigheter, inklusive Försvarsmakten, och branschorganisationer. Eftersom hela landet måste kunna försörjas krävs bl.a. en fungerande infrastruktur i form av t.ex. vägar, el, datakommunikation och vattenförsörjning. Den globala handeln med varor ställer även krav på internationell samverkan vid händelser som berör flera länder. Det aktuella motionsyrkandet avstyrktes eftersom utskottet konstaterade att en rad arbeten pågick på området och det därför inte fanns skäl för att föreslå ytterligare åtgärder. I budgetpropositionen (prop. 2017/18:1 utg.omr. 6) anges att regeringen beslutade att ge Försvarsmakten och MSB i uppdrag att fortsätta främja och utveckla en sammanhängande totalförsvarsplanering . Genom beslutet höjdes även ambitionen när det gäller bl.a. planering av förnödenhetsförsörjning. Länsstyrelserna, som har en central roll i det civila försvaret, har också påbörjat arbetet med bl.a. analyser av förnödenhetsförsörjning, enligt regeringen. I delredovisningen av Försvarsberedningens slutrapport, Motståndskraft – Inriktningen av totalförsvaret och utformningen av det civila försvaret 2021–2025 (Ds 2017:66), uttrycks att ”behöver bygga upp en försörjningsberedskap för totalförsvarets behov vid höjd beredskap och ytterst i krig”. Försvarsberedningen lämnar ”förslag som innebär att det militära och det civila försvaret inom ramen för ett sammanhållet totalförsvar ska planera för att kunna möta och hantera en säkerhetspolitisk kris i och vårt närområde som leder till allvarliga konsekvenser för samhällets funktionalitet”. Försvarsberedningen anser bl.a. följande: Inom berörda sektorer och verksamheter ska de ansvariga offentliga och privata aktörerna gemensamt inom ramen för beredskapsplaneringen fastställa miniminivåer för försörjningen vid allvarligare säkerhetspolitiska kriser och i krig. Den myndighet som har ett utpekat övergripande ansvar för respektive sektor ska leda det arbetet. Försvarsberedningen anser att det på nationell nivå behöver utarbetas och fastställas generella prioriteringsgrunder för olika verksamheter på grund av den knapphet i resurser som kommer att råda under krigsförhållanden. Berörda myndigheter och privata aktörer behöver fastställa hur en krigssituation kan komma att påverka möjligheten att upprätthålla den egna verksamheten. Vidare behöver aktörerna inom respektive sektor i totalförsvaret analysera de beroendeförhållanden som finns mellan de olika verksamheterna inom sektorn. Även sektorns beroende av andra sektorers verksamhet ska analyseras. Försvarsberedningen understryker också ”vikten av att privata och offentliga aktörer kommer överens om viktiga leveranser till både det civila och militära försvaret inom flera olika försörjningsområden” och att det ”ska finnas lagerhållning i statlig eller i privat regi för att kunna förse civilbefolkningen och Försvarsmakten med nödvändiga varor och förnödenheter”. Utskottet instämmer med Försvarsberedningen om vikten av att säkerställa en nödvändig försörjningsberedskap överlag, inte bara av livsmedel och dricksvatten. Även tillgången på energi och läkemedel är exempelvis avgörande för att skydda civilbefolkningen och för att upprätthålla förmågan inom hela totalförsvaret vid en allvarlig säkerhetspolitisk kris och i krig. Utskottet ser positivt på de förslag som Försvarsberedningen lämnar i sin delredovisning. Utskottet anser att motionärernas intentioner är tillgodosedda i huvudsak. I väntan på Försvarsberedningens slutrapport och regeringens beredning av föreslagna åtgärder finns det inte skäl för utskottet att föreslå ytterligare åtgärder i fråga om försörjningsberedskap. Lagring av olja och ransonering av petroleumprodukter Utskottets förslag i korthet avslår motionsyrkandena om lagring av olja och ransonering av petroleumprodukter. Jämför reservation 29 (SD). m.fl. (SD) föreslår i motion 2017/18:2017 att det bör skapas ett svenskt beredskapslager för olja (yrkande 71). Motionärerna föreslår också att det bör lagstadgas ett framtagande av ett prioriterings- och ransoneringssystem för petroleumprodukter (yrkande 79). Utskottet har i betänkandena /14:FöU11, 2014/15:FöU6, 2015/16:FöU7 och 2016/17:FöU7 anfört att det inte finns skäl att återgå till den nationella regleringen av svensk beredskapslagring av olja där man skilde på samhällets behov av oljelager i freds- och krigstid och där staten hade en nyckelroll genom att både äga och driva beredskapslagren. Utskottet har vidhållit att de kommersiella aktörerna är bättre lämpade att kostnadseffektivt säkerställa att lagren omsätts regelbundet, håller rätt kvalitet och är rätt placerade i förhållande till marknadens behov. Statens roll ska även i fortsättningen vara att definiera kraven på lagringen och kontrollera hur den genomförs samt ta hänsyn till gällande internationella krav, har utskottet anfört. Utskottet har dock ansett, liksom regeringen tidigare gjort, att det inte går att utesluta att det på nytt kan bli aktuellt att en statlig förvaltningsmyndighet deltar i beredskapslagringen.