bet · H501JuU15 · 2018-04-19 00:00:00 — Även utredningen om brottet kan göra att den misstänkte är i behov av försvarare. Om det i övrigt finns särskilda skäl med hänsyn till den misstänktes personliga förhållanden eller till det som målet rör ska en offentlig försvarare också utses. Om en misstänkt inte har fyllt ska en offentlig försvarare utses oavsett vilket brott det är fråga om såvida det inte är uppenbart att den unge saknar behov av försvarare (24 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare). En offentlig försvarare har enligt 21 kap. 10 § RB rätt till skälig ersättning av allmänna medel för arbete, tidsspillan och utlägg som uppdraget har krävt. Ersättningen för arbete ska bestämmas med utgångspunkt i den tidsåtgång som är rimlig med hänsyn till uppdragets art och omfattning och med tillämpning av en timkostnadsnorm. Timersättningen får avvika från timkostnadsnormen, om den skicklighet och den omsorg som uppdraget utförts med eller andra omständigheter av betydelse ger anledning till det. När ersättningen bestäms ska i vissa fall en taxa tillämpas. I 31 kap. RB finns bestämmelser om att en tilltalad under vissa förutsättningar ska ersätta staten för det som betalats av allmänna medel i ersättning till försvarare. En enskild kan också i andra situationer ha rätt till ett juridiskt biträde som bekostas av allmänna medel, t.ex. rättshjälpsbiträde, målsägandebiträde eller offentligt biträde. Ett målsägandebiträde ska utses när en förundersökning har inletts eller återupptagits och de förutsättningar som finns uppräknade i 1 § lagen (1988:609) om målsägandebiträde är uppfyllda. Ett målsägandebiträde ska således förordnas i mål om sexualbrott, om det inte är uppenbart att målsäganden saknar behov av ett sådant biträde. Ett målsägandebiträde ska även förordnas i mål om brott mot liv och hälsa (3 kap. ) och brott mot frihet och frid (4 kap. ), på vilket fängelse kan följa, samt rån och grovt rån, om det med hänsyn till målsägandens personliga relation till den misstänkte eller andra omständigheter kan antas att målsäganden har behov av ett sådant biträde. Dessutom ska målsägandebiträde förordnas i mål om annat brott på vilket fängelse kan följa, om det med hänsyn till målsägandens personliga förhållanden samt övriga omständigheter kan antas att målsäganden har ett särskilt starkt behov av sådant biträde. Målsägandebiträdet ska tillvarata målsägandens intressen i målet och lämna stöd och hjälp åt målsäganden. Målsägandebiträdet ska bistå målsäganden med att föra talan om enskilt anspråk, om detta inte görs av åklagaren. Ett målsägandebiträde som har förordnats i ett brottmål har behörighet att biträda målsäganden med att utföra talan om enskilt anspråk också i de fall frågan avskiljs för att handläggas som ett särskilt mål enligt reglerna för tvistemål enligt 22 kap. 5 § RB om inte målet handläggs som ett förenklat tvistemål. Målsägandebiträdets uppdrag kvarstår också om målet överklagas till högre instans endast i fråga om enskilt anspråk. Förordnandet upphör, utan att något formellt beslut fattas, när en dom vinner laga kraft. Målsägandebiträdets uppgifter inkluderar således inte att hjälpa brottsoffret att driva in ett eventuellt utdömt skadestånd efter avslutad rättegång. Rättshjälpslagen (1996:1619) har till syfte att fungera som ett yttersta skyddsnät för den som inte kan få rättsligt bistånd på annat sätt. Rättshjälp får beviljas i en rättslig angelägenhet om vissa förutsättningar är uppfyllda (2 §). Uttrycket rättslig angelägenhet markerar att rättshjälp inte begränsas till ärenden som handläggs inför domstolar eller andra myndigheter. Rättshjälp kan alltså ges även i utomprocessuella angelägenheter. En grundläggande förutsättning för att rättshjälp ska beviljas är att den rättssökande behöver juridiskt biträde och att detta behov inte kan tillgodoses på något annat sätt (7 §). Som en allmän förutsättning gäller vidare att det är rimligt att staten bidrar till kostnaderna med hänsyn till angelägenhetens art och betydelse, tvisteföremålets värde samt omständigheterna i övrigt (8 §). I mål i en allmän förvaltningsdomstol har rätten det yttersta ansvaret för att målet blir tillräckligt utrett. Om utredningen behöver kompletteras ska rätten ge anvisning om det. Rättens utredningsansvar innebär att den enskilde i mål i allmän förvaltningsdomstol ofta saknar ett tillräckligt behov av ett eget juridiskt biträde. Rättshjälpen är subsidiär till rättsskyddet i privata försäkringar. Det innebär att den som har en rättsskyddsförsäkring eller något annat liknande rättsskydd inte får beviljas rättshjälp (9 § första stycket). Den som inte har något rättsskydd, men som borde ha haft det med hänsyn till sitt försäkringsskydd i övrigt eller till sina personliga och ekonomiska förhållanden, får beviljas rättshjälp endast om det finns särskilda skäl (9 § andra stycket). Rättshjälp får inte beviljas personer vilkas ekonomiska underlag överstiger (6 §). Med ekonomiskt underlag avses den rättssökandes beräknade årsinkomst efter att hänsyn har tagits till underhållsskyldighet, förmögenhetsförhållanden och skuldsättning (38 §). upphörde som myndighet (jfr prop. 2015/16:1 utg.omr. 9, bet. 2015/16:SoU1, rskr. 2015/16:102). Det är inte längre möjligt att ansöka om ersättning hos . Enligt lagen (2012:663) om ersättning på grund av övergrepp eller försummelser i samhällsvården av barn och unga i vissa fall kan den som t.o.m. varit omhändertagen för samhällsvård ha rätt till ersättning av staten. Rätt till ersättning har den som kan antas ha varit utsatt för sådana övergrepp eller försummelser som är av allvarlig art i samband med vården och omhändertagandet har skett med stöd av de lagar som räknas upp i 1 §. Ansökan prövas av en särskilt inrättad nämnd, (4 §). I förarbetena till lagen framhålls att möjligheten till ersättning i lagen är extraordinär och innebär betydande avsteg från de ersättningsrättsliga principer som normalt gäller i fråga om det allmännas ansvar. Lagen ger därför endast en tillfällig och i tiden klart avgränsad möjlighet till ersättning. I enlighet med detta framgår det av 5 § att en ansökan som inkommer efter inte får prövas utan ska avvisas (prop. 2011/12:160 s. 11). Som framgått är det således inte längre möjligt att ansöka om ersättning hos . I proposition 2011/12:160 (s. 37) anförde regeringen att bör ha en långtgående serviceskyldighet i syfte att hjälpa den enskilda sökande. Regeringen konstaterade att ärenden enligt lagen inte är av sådan art att bestämmelserna om offentligt biträde bör införas och inte heller rättshjälp torde komma i fråga. Regeringen ansåg därför att det är rimligt att nämnden hjälper sökande som ber om hjälp om inte nämnden finner att utredningen i ärendet ändå är tillräcklig för att ersättning ska beviljas. Pågående utrednings- och beredningsarbete Regeringen gav en särskild utredare i uppdrag att göra en samlad översyn av utgifterna som finansieras genom anslaget 1:12 Rättsliga biträden m.m. (dir. 2013:12). Utredningen, som antog namnet , överlämnade betänkandet Rättvisans pris (SOU 2014:86). Regeringen behandlar delar av förslagen i proposition 2017/18:86 Mer ändamålsenliga bestämmelser om rättsliga biträden, som lämnats till . Det kan i detta sammanhang nämnas att regeringen lämnar förslag som syftar till ett mer effektivt och ändamålsenligt utnyttjande av resurserna när det gäller rättsliga biträden. Regeringen föreslår bl.a. att stödet till målsäganden ska förbättras genom skärpta kompetenskrav för målsägandebiträden och krav på rättens tillstånd för att ett sådant biträde ska få sätta någon annan i sitt ställe. Enligt regeringen har reformen En modernare rättegång lett till att målsäganden sällan deltar personligen i huvudförhandlingen i hovrätten och att den funktion målsägandebiträdet kan fylla i hovrätten är begränsad. Målsägandebiträdets förordnande föreslås därför gälla till dess att tiden för att överklaga tingsrättens dom har löpt ut. Ett målsägandebiträde ska dock kunna förordnas i hovrätten om det finns behov av det. Dömda i brottmål föreslås få en viss ökad ersättningsskyldighet till staten för kostnader, och det föreslås uttryckliga regler om när man ska få byta offentlig försvarare. Lagändringarna föreslås träda i kraft . Utredningen om processrätt och stora brottmål lämnade delbetänkandet Tidiga förhör – nya bevisregler i brottmål (SOU 2017:98) . Utredningen bedömer att de presenterade förslagen bl.a. kommer att leda till en mer effektiv brottmålsprocess. Betänkandet, som har remitterats, bereds inom . Utredningen har i tilläggsdirektiv fått i uppdrag att bl.a. se över om det bör införas utökade möjligheter till skriftliga inslag i domstolens prövning av brottmål, t.ex. genom att se över möjligheterna att avgöra mål utan huvudförhandling i domstol (dir. 2017:109). Uppdraget ska i den del som omfattas av tilläggsdirektiven redovisas . Frågan om en översyn av regelverket för att minska kostnaderna och öka förtroendet för rättsväsendet behandlades i betänkande /17:JuU17. Utskottet avstyrkte motionsyrkandet om en översyn av reglerna om ersättning till offentliga försvarare med hänvisning till dels att beredning av betänkande Rättvisans pris (SOU 2014:86) pågick inom , dels att en särskild utredare hade fått i uppdrag att utreda hur stora och komplicerade brottmål kan handläggas på ett mer effektivt sätt. Utskottet ansåg att detta arbete inte borde föregripas. Utskottet avstyrkte en motion om att utreda kostnaderna för rättshjälp till i betänkande 2014/15:JuU15. Utskottet konstaterade att det inte längre var möjligt att ansöka om ersättning hos . betänkande Rättvisans pris (SOU 2014:86) behandlas i proposition 2017/18:86 Mer ändamålsenliga bestämmelser om rättsliga biträden, som lämnats till . Utredningen om processrätt och stora brottmål har även fått i uppdrag att utreda hur stora och komplicerade brottmål kan handläggas på ett mer effektivt sätt. Utredningens delbetänkande Tidiga förhör – nya bevisregler i brottmål (SOU 2017:98) bereds inom . Mot denna bakgrund, och eftersom utredningens arbete inte bör föregripas, avstyrker utskottet motion 2017/18:2368 (M) om en översyn av reglerna om ersättning till offentliga försvarare. Utskottet är heller inte berett att ställa sig bakom vad som anförs i motion 2017/18:1474 (-) om rättshjälp till sökande i brottmål där samhället är förövare. Resning vid ny uppgift om ålder Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att resning i brottmål ska kunna ske till men för den tilltalade vid nya uppgifter om ålder med betydelse för påföljdsfrågan. Jämför reservation 15 (M, SD, -). I partimotion 2017/18:3569 av m.fl. (M) yrkande 49 begärs att resning i brottmål ska kunna ske vid nya uppgifter om ålder med betydelse för påföljdsfrågan. Motionärerna anför att resningsbestämmelserna i brottmål bör kunna vara tillämpbara om en väsentligt strängare påföljd sannolikt skulle ha ådömts om den tilltalades riktiga ålder hade varit känd när domen meddelades och under förutsättning att det inte hade varit möjligt att presentera uppgifter om den tilltalades verkliga ålder i den tidigare rättegången. När tiden för att överklaga en brottmålsdom som har meddelats av en tingsrätt eller en hovrätt har gått ut utan att det förts talan mot domen, vinner den laga kraft. och beslut av vinner laga kraft eftersom de inte kan överklagas. Innebörden av att en dom vinner laga kraft är att den fråga som avgjorts genom en lagakraftvunnen dom i princip inte kan bli föremål för en ny rättegång. Denna s.k. orubblighetsprincip, som är av grundläggande betydelse för rättsordningens stabilitet, innebär att sedan en dom vunnit laga kraft är det inte längre möjligt att få till stånd en ändring av domen. Principen om lagakraftvunna domars orubblighet är dock inte undantagslös. En ny prövning av domen kan komma till stånd om domstol beslutar om resning eller återställande av försutten tid eller bifaller en klagan över domvilla. , som regleras i 58 kap. 1–10 a §§ (RB), avser i första hand materiella fel i domen. Enligt 58 kap. 4 § RB är hovrätten rätt instans för ansökan om resning om den lagakraftvunna domen meddelats av en tingsrätt, och i annat fall är den rätta instansen. Av 58 kap. 2 § RB följer att sedan en dom i brottmål vunnit laga kraft får resning beviljas till förmån för den tilltalade om någon ledamot av rätten, där anställd tjänsteman eller åklagaren med avseende på målet har gjort sig skyldig till brottsligt förfarande eller tjänsteförseelse eller om något brott som har avseende på målet ligger ombud, ställföreträdare eller försvarare till last, samt brottet eller tjänsteförseelsen kan antas ha inverkat på målets utgång, om någon lagfaren domare eller åklagaren har varit jävig och det inte är uppenbart att jävet har saknat betydelse för målets utgång, om någon skriftlig handling, som åberopats till bevis, har varit falsk eller om ett vittne, en sakkunnig eller en tolk har avgett falsk utsaga samt handlingen eller utsagan kan antas ha inverkat på utgången, om någon omständighet eller något bevis, som inte har förebringats, åberopas och dess förebringande sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade frikänts eller till att brottet hänförts under en mildare straffbestämmelse än den som tillämpats eller om det, med hänsyn till vad sålunda åberopas och i övrigt förekommer, finns synnerliga skäl att på nytt pröva frågan om den tilltalade har förövat det brott, för vilket han dömts, eller om den rättstillämpning, som ligger till grund för domen, uppenbart strider mot lag. Enligt 58 kap. 3 § RB får, sedan en dom i brottmål vunnit laga kraft, resning beviljas till men för den tilltalade om något sådant förhållande, som avses i 2 § 1 eller 3, förelegat och detta kan antas ha medverkat till att den tilltalade frikänts eller till att brottet hänförts under en väsentligt mildare straffbestämmelse än den som borde ha tillämpats, eller om det för brottet är föreskrivet fängelse samt någon omständighet eller bevis, som inte har förebringats, åberopas och dess förebringande sannolikt skulle ha lett till att den tilltalade dömts för brottet eller till att detta hänförts under en väsentligt strängare straffbestämmelse än den som tillämpats. Vidare föreskrivs att resning inte får beviljas på grund av ett förhållande som avses i punkt 2 om inte parten gör sannolikt att han eller hon inte vid den rätt som meddelat domen, eller genom fullföljd från denna kunnat åberopa omständigheten eller beviset eller han annars haft giltig ursäkt att inte göra det. Dessutom framgår det av 58 kap. 4 § RB bl.a. att resning till men för den tilltalade ska göras från det att sökanden fick kännedom om det förhållande som ansökningen grundas på. Möjligheterna att bevilja resning till förmån för den enskilde är således något större än möjligheterna att bevilja resning till men för den enskilde. Att lagstiftningen har fått en sådan utformning beror på att intresset av att en dom som vunnit laga kraft är orubblig inte framträder lika starkt i det förstnämnda fallet. Det har alltså ansetts viktigare för samhället att en oskyldig inte döms för brott än att en skyldig inte går fri från straff (jfr bet. 1939:LU1 nr 46 s. 6 f.). infördes bestämmelser om att åklagaren under vissa förutsättningar ska återuppta en förundersökning när resning i brottmål aktualiseras (58 kap. 6 a § RB) samt att domstolen i ett ärende om resning ska kunna förelägga åklagaren att vidta en viss utredningsåtgärd (58 kap. 6 b § RB). infördes även en rätt för den tidigare tilltalade att få en offentlig försvarare när en fråga om resning aktualiseras (21 kap. 3 b § RB; prop. 2011/12:156, bet. 2012/13:JuU3). Syftet med lagändringarna var att öka rättssäkerheten och förutsebarheten för den enskilde i samband med resning. Resning på grund av oriktig uppgift om den tilltalades ålder avslog en ansökan om resning som sökts till nackdel för den tilltalade. Ansökan avsåg en person som hade dömts till sluten ungdomsvård, varvid domstolarna utgått från att han var vid tiden för brottet. Resning söktes därefter på den grunden att han enligt nya uppgifter var när han begick brottet och att strängare påföljdsbestämmelser sannolikt skulle ha tillämpats om uppgifterna hade lagts fram i brottmålet. fann att resningsbestämmelsen i 58 kap. 3 § första stycket 2 RB – som tar sikte på väsentligt strängare straffbestämmelser – inte kunde utvidgas till att omfatta situationer där det är en för den tilltalade mindre förmånlig påföljdsbestämmelse som skulle ha tillämpats om de nya omständigheterna eller bevisen hade lagts fram. (Se NJA 2016 s. Pågående utrednings- och beredningsarbete Justitie- och migrationsministern gav i ett beslut en utredare i uppdrag att överväga om bestämmelserna om resning i brottmål bör ändras på grund av nya uppgifter om den tilltalades ålder och föreslå sådana eventuella ändringar (Ju2017/05974/LP). I uppdraget ingår bl.a. att ta ställning till om det finns behov av att ändra bestämmelserna om resning så att resning kan beviljas när rätten har kommit fram till att den tilltalade var vid gärningen och det senare framkommer nya uppgifter om åldern som visar att han eller hon var , och överväga under vilka förutsättningar resning i övrigt bör kunna beviljas när det har framkommit nya uppgifter om den tilltalades ålder. Utifrån sina ställningstaganden ska utredaren lämna de förslag till författningsändringar som behövs. Uppdraget ska redovisas . Utskottet behandlade motioner om utökade möjligheter till resning till men för den tilltalade och om att inrätta en resningsdomstol senast i betänkande 2014/15:JuU15. Utskottet vidhöll sitt tidigare ställningstagande att det inte finns något behov av att inrätta ett särskilt fristående resningsorgan. När det gäller frågan om att utöka möjligheterna till resning till men för den tilltalade fann utskottet fortfarande att möjligheterna till resning till förmån respektive till men för den tilltalade var väl avvägda och att det saknades anledning att ändra förutsättningarna för när resning ska kunna beviljas till men för den tilltalade (jfr bet. 2012/13:JuU3, rskr. 2012/13:29). Liknande motionsyrkanden var i betänkandena /16:JuU19 och 2016/17:JuU17 föremål för förenklad beredning. Som framkommer ovan ska en utredare överväga om bestämmelserna om resning i brottmål bör ändras på grund av nya uppgifter om den tilltalades ålder och föreslå sådana eventuella ändringar. I uppdraget ingår bl.a. att ta ställning till om det finns behov av att ändra bestämmelserna om resning så att resning kan beviljas när rätten har kommit fram till att den tilltalade var vid gärningen och det senare framkommer nya uppgifter om åldern som visar att han eller hon var . Utskottet vill inte föregripa utredningen och avstyrker därför motion 2017/18:3569 (M) yrkande 49. En gemensam europeisk åklagarmyndighet (Eppo) Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att ska vara med i en gemensam europeisk åklagarmyndighet (Eppo). Jämför reservation 16 (L). I partimotion 2017/18:3194 av m.fl. (L) yrkande 14 begärs att ska vara med i en gemensam europeisk åklagarmyndighet. Motionärerna påpekar att en majoritet av EU:s medlemsländer har gått vidare för att inrätta en gemensam åklagarmyndighet. Europeiska kommissionen föreslog en förordning som innebär att det ska inrättas en europeisk åklagarmyndighet med uppgift att bekämpa brott mot EU:s finansiella intressen (KOM(2013) 534). Den europeiska åklagarmyndigheten ska ha exklusiv behörighet att utreda och åtala den typen av brott. Det innebär att medlemsstaternas åklagarbehörighet på det brottsområdet ska överlåtas till EU i motsvarande utsträckning. Med brott mot EU:s finansiella intressen avses exempelvis bedrägerier riktade mot EU. konstaterade rådet att det saknades enhälligt stöd för förslaget, och detta bekräftades av . underrättade 16 medlemsstater , rådet och kommissionen om att de önskade upprätta ett fördjupat samarbete om inrättande av Europeiska åklagarmyndigheten (Eppo). Därefter har ytterligare fyra medlemsstater uttryckt sin önskan att delta i upprättandet av det fördjupade samarbetet. antog rådet en allmän inriktning om förordningen om inrättande av Eppo (dok. 9941/17). Det var möjligt för medlemsstaterna att vänta med sin slutliga inställning till förslaget fram till dess att förordningen slutligen skulle antas. Vid rådets möte för rättsliga och inrikes frågor (RIF) antogs rådets förordning (EU) 2017/1939 om genomförande av fördjupat samarbete om inrättande av Eppo av de 20 medlemsstater som deltar i det fördjupade samarbetet för inrättandet av Eppo. deltar inte i det fördjupade samarbetet. har informerat utskottet om att även , , , , och står utanför Eppo. ska anslutas till Eppo . Medlemsstater som väljer att stå utanför Epposamarbetet har möjlighet att ansluta sig i efterhand. Det är tänkt att inrättandet av Eppo ska ta . Det förväntas att ett antal juridiska och organisatoriska åtgärder kommer att vidtas för att Eppo ska kunna bli operativ. Utskottet har tidigare behandlat frågor om inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet (Eppo), senast i betänkande 2016/17:JuU18. Med hänvisning till vad utskottet tidigare uttalat motsatte sig utskottet inrättandet av en europeisk åklagarmyndighet (s. 29). I utlåtande /14:13 uttalade utskottet att kommissionens förslag till rådets förordning om inrättande av Europeiska åklagarmyndigheten (KOM(2013) 534) enligt utskottets uppfattning inte var förenligt med subsidiaritetsprincipen. Utskottet föreslog därför att skulle besluta att lämna ett motiverat yttrande till , rådets och kommissionens ordförande. Till utlåtandet lämnades ett särskilt yttrande (FP). biföll utskottets förslag till beslut (rskr. 2013/14:25). En stor majoritet av utskottets ledamöter har vid ett flertal överläggningar med regeringen, , förklarat att den ställer sig bakom regeringens ståndpunkt att det inte bör inrättas en europeisk åklagarmyndighet med uppgift att bekämpa brott mot EU:s finansiella intressen (prot. 2016/17:7). Åtgärder mot gränsöverskridande brottslighet är mycket angelägna. Som utskottet uttalat tidigare motsätter sig utskottet dock att en europeisk åklagarmyndighet inrättas. Mot denna bakgrund, och eftersom möjlighet till gränsöverskridande samarbete står till buds genom ett flertal myndigheter och internationella organisationer, finns det enligt utskottet inte skäl för något tillkännagivande med anledning av vad som anförs i motion 2017/18:3194 (L) yrkande 14. Utskottets förslag i korthet avslår ett motionsyrkande om att förstatliga . Jämför reservation 17 (SD, -). I motion 2017/18:877 av m.fl. (SD, -) yrkande 6 föreslås att ska förstatligas. är reglerat i 8 kap. . Samfundet är en privaträttslig sammanslutning, där landets alla advokater ingår. Bara den som är ledamot av samfundet får använda titeln advokat. Samfundets stadgar fastställs av regeringen (1 §). Till ledamot av får endast den antas som har hemvist i eller ett annat land inom EU och EES eller i , har avlagt de kunskapsprov som krävs för domarbehörighet, har ägnat sig åt praktisk kvalificerad juridisk verksamhet och även gör det vid tiden för ansökan, har för advokatverksamhet nödvändig praktisk och teoretisk utbildning och har gjort sig känd för redbarhet och i övrigt anses lämplig att verka som advokat. kan medge undantag från reglerna. För sökande från andra EU- och EES-länder eller , som uppfyller utbildningskraven för att bli advokater i sina hemländer, gäller särskilda regler (2 §). Advokatväsendet står under tillsyn av och disciplinnämnd. Styrelsen och disciplinnämnden ska se till att en advokat uppfyller sina skyldigheter när han eller hon utför talan vid domstol och utövar sin advokatverksamhet i övrigt. En advokat är skyldig att lämna de uppgifter till samfundet som behövs för tillsynen. Justitiekanslern får begära att disciplinnämnden vidtar åtgärder mot en advokat som inte uppfyller sina skyldigheter och att styrelsen vidtar åtgärder mot den som är behörig att vara advokat (6 §).