sou · H5B325 · 2017-04-05 00:00:00 — Storleken på ersättningen från YFL för de fall när arbetsförmågan var fortsatt nedsatt beräknades utifrån graden av nedsättning av arbetsförmågan samt den försäkrades årliga arbetsinkomst.8 Genom YFL blev arbetssjukdomar i väsentligt ökad utsträck- ning ersättningsberättigade. Lagen omfattade samtliga sjukdomar som orsakats av arbetet genom inverkan av ämnen eller radioaktivi- tet. För kemiska exponeringar infördes alltså ett generellt skade- begrepp men för övriga yrkessjukdomar fanns det listor över sjuk- domar som kunde ha orsakats av olika namngivna exponeringar.9 blev YFL svår att tillämpa och det var svårt att över- blicka de olika listorna. Det började komma kritik från arbetstagar- håll mot att lagstiftningen uteslöt yrkessjukdomar som inte var upptagna på någon medicinsk förteckning och att lagen inte anpassats efter förändringar i arbetslivet.10 Arbetsskadeförsäkringen – en historia om sambandet mellan arbete och sjuk- dom, Arbete och Hälsa NR 2010;44 (1), 2010, s. 16 ff., Arbetsgivarna och arbetsskadeförsäkringen. Tidskriften nr 3/4 2016 s. 87–89. 8Per-Gunnar Edebalk Arbetsskadeförsäkringen , föredrag vid forskarseminarium i och SOU 2015:21 Mer trygghet och bättre försäkring s. 687. 9SOU 1975:84 s. 42. 10SOU 1975:84 s. 90. En intensiv debatt om brister i arbetarskyddet och i arbetsmiljön ledde bl.a. fram till att yrkesskade- försäkringen reformerades. Syftet var att förstärka försäkringsskyddet vid arbetsskador. Genom lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäk- ring, LAF, slopades listorna över sjukdomar och exponeringar och det generella arbetsskadeskadebegreppet infördes. LAF trädde i kraft och gällde för alla arbetsskador som hade inträffat eller visat sig fr.o.m. detta datum. Den nya lagen byggde på ett renodlat ekonomiskt invaliditetsbegrepp, vilket innebar att den reella nedsättningen av den skadades förmåga att skaffa sig inkomst genom förvärvsarbete till följd av arbetsskadan avgjorde ersättningens storlek. En grundprincip som fastslogs var att den skadade skulle så långt det var möjligt försättas i samma ekonomiska situation som om hen inte hade skadats.11 Sedan LAF trädde i kraft har delar av regelverket förändrats, men det generella arbetsskadebegreppet och principen om ersättning för ekonomisk invaliditet ingår fortfarande som grundläggande beståndsdelar i försäkringen. LAF upphörde att gälla då socialförsäkringsbalken, SFB, trädde i kraft. Bestämmelserna i har dock till sitt innehåll i allt väsentligt förts över till SFB. För information om gällande rätt och bevisreglernas framväxt hänvisas till avsnitt 4.3 och 4.4. Arbetsskadeförsäkringen anknyter till skadeståndsrättsliga principer. Ett exempel på det är att försäkringen har som utgångspunkt att den skadade ska försättas i samma ekonomiska läge som om arbets- skadan inte hade inträffat. Det finns mot denna bakgrund anledning att nämna bestämmel- serna om det övergripande arbetsgivaransvaret som finns i skade- ståndslagen (1972:207), SkL. Arbetsgivaren ansvarar för skador som har uppkommit p.g.a. dennes vållande enligt 2 kap. 1 § SkL. I be- stämmelsen anges att den som uppsåtligen eller av vårdslöshet vållar personskada eller sakskada ska ersätta skadan. Arbetsgivaren svarar också för skador på grund av fel eller försummelse av någon arbets- 1975/76:197 s. 67–68. tagare för vilken arbetsgivaren har principalansvar12 enligt 3 kap. 1 § SkL. Om arbetsgivaren är en juridisk person ansvarar denna för vållande av företagets ledningsorgan. Bestämmelserna i aktuali- seras sällan i dagens arbetsskadeärenden eftersom tillkomsten av trygghetsförsäkringen vid arbetsskada13 har gjort att en särskilt fram- tagen försäkring reglerar möjligheten till ersättning oberoende av vållande. De skadeståndsrättsliga ersättningsprinciperna ligger dock till grund för den kollektivavtalsbaserade ersättningen från trygghets- försäkringen, varför skadeståndsrätten har generell betydelse för arbetsskadeförsäkringen.14 3.3Tillkomsten av kollektivavtalsgrundad försäkring Arbetsmarknadens försäkringsaktiebolag, , bildades av SAF (nuvarande ) och LO för att administrera det kollektivavtalsbaserade försäkringsskyddet. Den första försäk- ringen som parterna hade enats om när bildades var en tjänst- grupplivförsäkring för privatanställda arbetare. Försäkringen kom att följas av fler under de efterföljande tio åren. Intresset för sociala välfärdsfrågor och för arbetstagares villkor var stort under 1970- talet. Ersättningen vid arbetsskada var en av de frågor som var i fokus. För att nå full ersättning vid arbetsskada krävdes en civilprocess där det slogs fast att förutsättningarna för skadestånd var uppfyllda och att den skadevållande hade betalningsförmåga. För att en arbets- givare skulle anses ansvarig krävdes att denne eller annan, vanligtvis en annan anställd, hade orsakat skadan genom oaktsamhet. Med full ersättning avsågs bl.a. ersättning för ideell skada och för kost- nader utöver vad som täcktes av socialförsäkringsförmånerna. Sammantaget innebar detta att en arbetstagare som ansåg att arbets- givaren hade orsakat skadan och som ville få ersättning utöver vad som följde av YFL, var tvungen att stämma arbetsgivaren och be- gära ersättning för den uppkomna skadan. 12Principalansvar innebär att arbetsgivaren ansvarar för skador som arbetstagare orsakar i tjänsten. 13Se avsnitt 4.8 om kollektivavtalsgrundad försäkring. 14Mia 2008 Arbetsskada, samspelet mellan skadestånd och andra ersättningsordningar , s. 65 och 164. Skadeståndstvisterna var ofta långdragna och kunde vara mycket kostsamma. Det var den enskilde arbetstagaren som hade bevis- bördan och som stod för utredningskostnaderna i händelse av rätte- gång. Det var som regel svårt för arbetstagaren att nå framgång i processerna. För arbetsgivarna tog skadeståndsprocesserna kraft från den ordinarie verksamheten och kunde även ge upphov till nega- tiv publicitet. Då det fanns ett intresse från båda parters sida att undvika dylika skadeståndsprocesser enades man efter långvariga förhandlingar om en försäkringslösning. Den lösning som valdes byggde på ett no-faultsystem vilket innebar att den skadelidande kompenserades fullt ut oberoende av om någon ansågs vållande till skadan.15 slöts en rad avtal på arbetsmarknaden om trygg- hetsförsäkring vid arbetsskada. Trygghetsförsäkringen syftade till att ge den skadelidande ersättning på skadeståndsnivå för att på så sätt eliminera behovet av enskilda skadeståndsprocesser. Det skulle inte löna sig att stämma arbetsgivaren utan samma ersättning skulle vara möjlig att få inom ramen för trygghetsförsäkringen. För att få till stånd denna försäkringsersättning avsade sig arbetstagarkollektivet rätten att föra skadeståndstalan mot arbetsgivaren i händelse av arbetsskada, det s.k. taleförbudet.16 Sitt nuvarande namn Trygghetsförsäkring vid arbetsskada (TFA) fick försäkringen 1977. Försäkringsvillkoren kan se olika ut bero- ende på avtalsområde även om grundprinciperna är desamma. De olika trygghetsförsäkringarna är TFA för privatanställda och för anställda inom kooperationen, TFA-KL för kommun- och landstings- anställda samt PSA vilket är ett avtal om ersättning vid personskada för statligt anställda.17 I avsnittet 4.8 finns närmare information om försäkringarna. 15Mia 2008 Arbetsskada, samspelet mellan skadestånd och andra ersättningsordningar 16Mia 2008 Arbetsskada, samspelet mellan skadestånd och andra ersättningsordningar 66–67. Detta kapitel syftar till att översiktligt ge grundläggande kunskaper om arbetsskadesystemet och vilken ersättning som kan lämnas. Det sammantagna arbetsskadesystemet består av den allmänna arbets- skadeförsäkringen, som kompletteras av den kollektivavtalsbaserade Trygghetsförsäkring vid arbetsskada, TFA. Kapitlet inleds med ett avsnitt om övergripande utgångspunkter för arbetsskadeförsäkringen, för att därefter kortfattat redogöra för gällande regler i denna. Arbetsskadebedömningen och förhållandet mellan juridik och medi- cin inom arbetsskadeförsäkringen berörs särskilt. Det statliga per- sonskadeskyddet beskrivs översiktligt. Därefter följer en kort be- skrivning av huvuddragen i det kollektivavtalsgrundade försäkrings- skyddet för arbetsskada och slutligen en beskrivning av hur detta samspelar med arbetsskadeförsäkringen. 4.2Grundläggande utgångspunkter för arbetsskadeförsäkringen Arbetsskadeförsäkringen är den lagstadgade socialförsäkring som ger ersättning vid skada på grund av olycksfall eller sjukdom i sam- band med arbete. Ekonomisk ersättning för nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom eller olycksfall lämnas i första hand inom ramen för sjukförsäkringen. Arbetsskadeförsäkringen är inte en primär för- säkring utan ett komplement till den ersättning som utgår från sjuk- försäkringen för nedsatt arbetsförmåga på grund av sjukdom eller olycksfall. Arbetsskadeförsäkringen bygger på principen om att den som, genom olycksfall eller sjukdom, skadas av sitt arbete har rätt till högre ersättning från socialförsäkringen än vid skador som upp- kommer utanför arbetet.1 Bakom denna princip ligger bedömningen att en förvärvsarbetande löper större risk att skadas än den som inte förvärvsarbetar. Det övergripande syftet med arbetsskadeförsäk- ringen är att se till att den som skadas eller blir sjuk av sitt arbete inte ska drabbas ekonomiskt. Grundtanken med arbetsskadeförsäk- ringen är att den försäkrade vid arbetsskada ska få full kompen- sation för den inkomstförlust som hen lider till följd av skadan. Detta är ett exempel på arbetsskadeförsäkringens anknytning till skadeståndsrättsliga principer, närmare bestämt principen om full ersättning för faktisk skada. Vid arbetsskada kan inkomstförlusten därför, utöver andra socialförsäkringsförmåner, täckas av ersättning ur arbetsskadeförsäkringen. 4.3Gällande rätt – den allmänna arbetsskadeförsäkringen Arbetsskadeförsäkringen omfattar alla arbetstagare som utför arbete i . Egna företagare och uppdragstagare omfattas också av försäkringen.2 Regelverket för den allmänna arbetsskadeförsäkringen återfinns i 39–42 kap. socialförsäkringsbalken, SFB. Utredningen redogör i det följande först övergripande för gällande regelverk. Därefter följer avsnitt som berör de olika bevisreglerna och arbets- skadebedömningen i de aspekter som är av intresse sett till utred- ningens uppdrag. 4.3.1Arbetsskadebegreppet – arbetsskada enligt arbetsskadeförsäkringen Med arbetsskada avses enligt 39 kap. 3 § SFB en skada till följd av olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet. Med skada avses, enligt 39 kap. 4 § SFB, personskada eller en skada på en protes eller 1975/76:197 s. 51, SOU 1985:54 s. 27–28 och prop. 2001/02:81 s. 25 och s. 38. 2Arbetsskadeförsäkringen är en arbetsbaserad socialförsäkringsförmån. Arbetsskadeförsäk- ringens personkrets regleras i 6 kap. SFB. annan liknande anordning som användes för avsett ändamål när skadan inträffade. En arbetsskada kan vara en skada som uppstått på grund av antingen ett olycksfall som inträffar under arbetstid, ett olycksfall som inträffar under färd till eller från arbetet (färd- olycksfall)3 eller på grund av en sjukdom som uppkommer eller försämras till följd av arbetet eller arbetsförhållandena (arbetssjuk- dom). Arbetssjukdomarna anses vara orsakade av ”annan skadlig inverkan i arbetet” vilket kan definieras som varje faktor i arbets- miljön som kan påverka den fysiska och psykiska hälsan ogynnsamt. I arbetsskadeförsäkringen tillämpas ett generellt skadebegrepp vilket innebär att alla typer av skaderelaterade hälsostörningar kan omfattas av arbetsskadeskyddet. Lagstiftningen definierar inte heller vilken grad av exponering för ogynnsamma faktorer som krävs för att ett arbete ska anses vara skadligt eller vilka sjukdomstillstånd som kan godkännas som arbetsskador. Vad som godkänns som en arbetsskada inom arbetsskadeförsäkringen får i stället avgöras från fall till fall. Vid arbetsskadebedömningen ska hänsyn tas till den enskilde för- säkrades fysiska och psykiska tillstånd och förmåga att tåla belast- ningen i arbetet dvs. till den individens befintliga skick.4 I av- snitt 4.5 nedan finns en mer utförlig beskrivning av bedömningen i ärenden om arbetsskada och av när principen om befintligt skick blir aktuell. Med befintligt skick ska i första hand avses just den försäkrades kön, ålder, längd och vikt, sjukdomsanlag m.m. och inte skicket hos en ”normalperson”. Faktorer i arbetet som allmänt inte kan anses som skadliga kan dock inte bedömas som sådana ens för en extremt känslig person.5 En annan omständighet som ska beaktas vid arbetsskadebedöm- ningen är om och i vilken mån som den försäkrade utom arbetet har varit utsatt för skadliga faktorer som kan ge upphov till en så- dan skada som hen har, s.k. konkurrerande eller samverkande skade- orsaker. När det finns faktorer både i och utanför arbetet som sam- verkar vid uppkomsten av sjukdom är det vedertagna inom arbets- 3I 39 kap. 7 § SFB föreskrivs att olycksfall vid färd till eller från arbetsstället räknas som olycksfall i arbetet, om färden föranleddes av och stod i nära samband med arbetet. 4Det är sedan gammalt en grundläggande princip inom arbetsskadeförsäkringen att den för- säkrade går in i försäkringen sådan han eller hon är utan förbehåll för eventuella sjukdomar, se till exempel prop. 1954:60 s. 120. 2001/02:81 s. 104. skadeförsäkringen att bedömningen av om det är en arbetsskada görs utifrån vilken faktor som kan anses vara den mest väsentliga skadeorsaken. Det måste finnas en viss konkretion i vad som bedöms vara en konkurrerande skadeorsak. Vardagslivets normala påfrest- ningar ska i allmänhet inte bedömas som konkurrerande skade- orsaker.6 Arbetsskadeförsäkringen innehåller två undantag från det gene- rella arbetsskadebegreppet. Det ena återfinns i 39 kap. 5 § SFB. En- ligt denna bestämmelse anses inte som arbetsskada sådan skada av psykisk eller psykosomatisk natur som är en följd av nedläggning av företag, bristande uppskattning av arbetsinsatserna, vantrivsel med arbetsuppgifter eller arbetskamrater eller därmed jämförliga förhållanden. Det andra undantaget, 39 kap. 6 § SFB, avser skador som inte beror på ett olycksfall, men som har framkallats av smitta. Sådana skador regleras i särskild ordning.7 Enligt 39 kap. 3 § SFB ska en skada anses ha uppkommit genom olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet om övervägande skäl talar för det. Bevisreglerna i arbetsskadeförsäkringen har änd- rats sedan försäkringen infördes . Nuvarande bevisregel trädde i kraft och innebar att beviskravet för arbetssjukdomar lättades upp i förhållande till vad som gällt tidigare. Äldre bevisregler är fortfarande tillämpliga för skador som visat sig under vilken dessa bevisregler gällde, varför det inom arbetsskadeförsäkringen finns tre olika bevisregler att förhålla sig till. I avsnitt 4.4.2 redogör utredningen mer ingående för de olika bevisreglerna, särskilt med avseende på vilket krav som ställts på den vetenskapliga kunskapen för att uppfylla arbetsskade- försäkringens beviskrav rörande en arbetsmiljöfaktors skadlighet. Prövningen enligt bevisregel innebär att det ska göras en sammanfattande bedömning av olika, av varandra oberoende, för- hållanden vid prövningen av om det är en arbetsskada. Bedömningen av om en skada är en arbetsskada eller inte påverkas av omstän- 2001/02:81 s. 104. 7I utredningens uppdrag ingår en översyn av dessa regleringar, se kapitlen 14–15 och 16–17. digheterna och bevisningen i det enskilda fallet samt av den medi- cinska sakkunskapen på området. I grunden handlar det om att peka ut en eller flera tänkbara orsaker till den skada som inträffat och att därefter visa på ett konkret samband mellan orsaken och skadan, s.k. orsakssamband. Orsaken måste också kunna relateras till arbetet. Bedömningen av om det föreligger skadlig inverkan i arbetet ska bygga på en vetenskapligt förankrad medicinsk grund. Dock krävs inte full vetenskaplig bevisning utan även skador som på goda medicinska grunder kan antas ha sitt ursprung i faktorer i arbets- miljön ska kunna omfattas av arbetsskadeförsäkringen.8 Bevisregeln om ”övervägande skäl” för samband i försäkringen ger uttryck för att en överviktsprincip ska gälla för bedömningen i det enskilda fallet av om orsakssamband föreligger mellan den skadliga inverkan och skadan. I tveksamma fall ska arbetsskada anses föreligga om de skäl som talar för samband är tyngre än de skäl som talar emot så- dant samband.9 Utredningen behandlar i avsnitt 8.2 frågan om bedömningsutrym- me i arbetsskadebedömningen, med utgångspunkt från utredningens uppdrag rörande behov av kunskap och frågan om införande av metodstöd för bedömning och beslut i ärenden om arbetsskada. Ett centralt begrepp inom arbetsskadeförsäkringen är den s.k. visande- dagen. Visandedagen fastställer skadetidpunkten och är styrande bl.a. för vilken av arbetsskadeförsäkringens tre möjligt tillämpliga bevisregler som ska användas i det enskilda arbetsskadeärendet (se ovan samt avsnitt 4.4.2), dvs. vilket regelverk som ska tillämpas. För olycksfall är visandedagen den dag då olycksfallet inträffade. För arbetssjukdomar anses skadan ha inträffat den dag då den först visade sig. Detta framgår av 39 kap. 8 § SFB. Enligt praxis anses skadan visa sig när en person söker läkare för sina sjukdomssymptom eller vid den första sjukskrivningsdagen med an- ledning av skadan. 2001/02:81 s. 42. 2001/02:81 s. 121. 4.4Arbetsskadeförsäkringen – vetenskaplig kunskap och juridik 4.4.1Vetenskap och juridik – olika syften Tillämpningen av arbetsskadeförsäkringen ska vila på vetenskaplig kunskap om orsaken till skador på grund av olycka eller sjukdom till följd av skadlig inverkan i arbetet. Det finns därför anledning att särskilt påtala förhållandet mellan det vetenskapliga underlaget och tillämpningen av det juridiska regelverket i arbetsskadeförsäkringen. Det finns skillnader i synen bl.a. på skadlighetsbedömning och orsaks- samband mellan å ena sidan andra vetenskapliga discipliner än juridik och å andra sidan arbetsskadeförsäkringen.10 Detta förhåll- ande uppmärksammas såväl i de ursprungliga förarbetena till lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, LAF, som i samband med de förändringar i arbetsskadebegreppet som gjorts sedan LAF inför- des. Inte desto mindre bör frågan lyftas för att belysa denna utrednings överväganden och förslag. I vetenskapliga sammanhang förs inte sällan diskussionen om befintligt kunskapsläge utifrån begreppet evidens. Forskning bedrivs oftast på populationsnivå. Merparten av vetenskapliga forsknings- studier resulterar i statistiska utfall om risk för skada uttryckt på gruppnivå. Vetenskaplig forskning har till syfte att med så stor sanno- likhet som möjligt visa att ett visst förhållande föreligger. Evidens- grad är ett uttryck för hur osäker den kunskap är som forsknings- resultaten visar. Hög evidensgrad innebär att den framforskade kunskapen inte är behäftad med särskilt stor osäkerhet. Ju lägre evidensgrad, desto mer osäker är kunskapen. Det vetenskapliga värdet är bland annat beroende av vilken evidensgrad forskningsresultatet kan åsättas. Evidensgraden är – vid en viss grad av osäker- het har det aktuella forskningsresultatet en viss evidensgrad. tillkommen forskning med hög evidens kan medföra att äldre forsk- ningsresultat avseende samma sak med lägre evidens blir inaktuella. Styrkan i det vetenskapliga värdet av tidigare forskningsresultat ändras i takt med att forskningen framskrider. 10 Se t.ex. , . Rätt svar på fel fråga. Typ III-fel vid användningen av expert- kunskap. Juridisk , 2009–10:4, s. 889–900 och , . Konceptuella utmaningar i gränslandet mellan juridik och medicin. Fallet ”vetenskap och beprövad erfar- enhet”. I Vetenskap och beprövad erfarenhet – juridik. : , s. 47–55. Utredningen uppmärksammar dock att synen på vad som utgör vetenskaplig kunskap i sig är en bedömningsfråga. När det gäller forskningen om orsaker till arbetsrelaterade skador går det att upp- fatta rådande kunskapsläge på olika sätt, beroende på vad som läggs till grund för slutsatserna rörande orsaker till sjukdomar eller andra typer av skador.11 Det generella arbetsskadebegreppet är bl.a. avsett att på ett ända- målsenligt sätt löpande spegla det aktuella kunskapsläget om arbets- miljörisker och skadlighet. Arbetsskadebedömningen är en bedömning som görs inom ramen för ett juridiskt regelverk. Det är en försäkringsmässig bedömning av omständigheterna i det enskilda fallet, där hänsyn ska tas till den försäkrades individuella omständigheter i alla avseenden. Särskilt när det gäller arbetssjukdomar där ofta flera faktorer samverkar till uppkomsten av sjukdomen eller där annars omständigheterna är svåra att bedöma finns ett mått av osäkerhet. Syftet med bevis- kravet inom den svenska arbetsskadeförsäkringen med dess gene- rella arbetsskadebegrepp är att avväga arbetsskadeskyddets omfatt- ning i förhållande till det rådande kunskapsläget inom vetenskapen om orsaker till arbetsrelaterade skador. Utredningen redogör i av- snitt 4.4.2 för arbetsskadeförsäkringens tidigare bevisregler. Arbets- skadeförsäkringens nuvarande beviskrav är övervägande skäl. Detta beviskrav är relativt lågt jämfört med andra juridiska beviskrav. I rela- tion till det vetenskapliga kunskapsläget innebär beviskravet över- vägande skäl att en förhållandevis stor grad av osäkerhet kan – och måste – tolereras inom ramen för bedömningen av vilken skada som kan godkännas som arbetsskada. För den juridiska bevisvärderingen gäller principen om fri bevis- föring och fri bevisvärdering, dvs. att alla typer av bevis får åbe- ropas i domstol och att rätten fritt får bestämma värdet av den framlagda bevisningen. Principen om fri bevisvärdering kommer till uttryck i 35 kap. 1 § första stycket , RB. HFD har i RÅ 2010 ref. 36 uttalat att värderingen av det medicinska under- laget i det enskilda ärendet får göras mot bakgrund av vad som kan 11 Se t.ex. , , 2014. evaluation of information: The centrality and limitations of systematic reviews. 42 (suppl 13): 3–10 och , 2014. Why and for what are clinical trials the gold standard? (Suppl 13): 41–48. utrönas i fråga om de hörda läkarnas kompetens och om underlaget för deras bedömningar. 4.4.2Olika bevisregler – olika krav på medicinsk kunskap Bevisregeln inom arbetsskadeförsäkringen har som nämnts ovan ändrats vid ett flertal tillfällen sedan LAF trädde i kraft. Vilken bevis- regel som tillämpas i det enskilda fallet påverkar vilket beviskrav som ställs avseende bedömningen av skadlighet och orsakssamband och påverkar i förlängningen även vilka krav som kan ställas på det vetenskapliga kunskapsunderlag som används i arbetsskadebedöm- ningen. I följande avsnitt görs en kort genomgång av de olika bevis- reglerna med särskild tonvikt på de kunskapskrav som följer av de- samma. Bevisregeln i lagen (1976:380) om arbetsskadeförsäkring, LAF LAF trädde i kraft och då med den mest generösa bevisregeln av de bevisregler som funnits inom ramen för arbetsskade- försäkringen. Prövning enligt bevisregel ska göras för skador med visandedag mellan och och som har anmälts till en allmän försäkringskassa , 4 kap. 36 § lagen (2010:111) om införande av socialförsäkrings- balken, SFBP. Arbetsskadebedömningen enligt LAF är uppdelad i två steg. Först prövas om det finns en skadlig inverkan i arbetet i form av olycksfall eller annan skadlig inverkan (skadlighetsbedömningen). I det andra ledet (sambandsprövningen) anses det olycksfall eller den skadliga inverkan som den försäkrade ådragit sig vara orsakad av den skadliga inverkan om inte betydligt starkare skäl talar mot det.12 Bevisregeln innebär, vad gäller skadlighetsbedömningen, att det ska finnas generell kunskap om att aktuell typ av exponering i arbetet 12 1 § LAF Med arbetsskada förstås i denna lag skada till följd av olycksfall eller annan skad- lig inverkan i arbetet. 2 § LAF Har försäkrad varit utsatt för olycksfall eller annan skadlig inverkan i arbetet, skall skada som han har ådragit sig anses vara orsakad av den skadliga inverkan, om ej betydligt starkare skäl talar mot det.