sou · H5B33 · 2017-01-23 00:00:00 — Således kan de bli föremål för bestämmelserna om insiderbrott (2 §), obehörigt röjande av insiderinformation (7 §) samt otillbörlig marknadspåverkan (8 §) i nämnda lag. Närmare information om bl.a. förbudet mot insiderhandel finns i Statsrådsberedningens promemoria SB 2014:4 Förbud mot insiderhandel och skyldighet att anmäla innehav av finansiella instrument. 5.2.8Innehav av finansiella instrument Som framgår ovan (se avsnitt 5.1.8) har regeringen beslutat att i enlighet med 11 § lagen om anmälningsskyldighet för vissa innehav av finansiella instrument ska föra en förteckning över bl.a. statssekreterarnas dylika innehav. Närmare information om bl.a. anmälningsskyldigheten finns i Statsrådsberedningens promemoria SB 2014:4 Förbud mot insiderhandel och skyldighet att anmäla innehav av finansiella instrument. I likhet med vad som gäller för statsråden har statssekreterarna eftergett sekretessen för uppgifterna i förteckningen. Däremot finns det inte någon överenskommelse om att statssekreterarna ska anmäla även närståendes innehav. Befintlig reglering för statsråd och statssekreterare Även statssekreterarna har åtagit sig att, utöver innehavet av vissa finansiella instrument, redovisa vissa andra förhållanden. Vilka förhållanden som ska redovisas framgår av avsnitt 5.1.9. Förteckningen i fråga är öppen för insyn. Liksom statsråden har statssekreterarna att följa även sådana riktlinjer på området som har beslutat, såsom bl.a. riktlinjer för gåvor till statsråd, om representation, gåvor och vissa personalvårdsförmåner i samt etiska riktlinjer. För dessa redogörs dock inte här. För statssekreterarnas del gäller också den av antagna rekommendation om uppförandekod för offentligt anställda.22 För en redogörelse av relevanta bestämmelser i den hänvisas till avsnitt 3.3. 22 Recommendation No. R (2000) 10 of to Member states on codes of conduct for public officals, antagen av . Enligt artikel 1 i rekommendationen gäller den inte för valda representanter och regeringsmedlemmar. 6Reglering rörande övergångar för andra grupper I detta kapitel tar vi upp den reglering som finns rörande övergångar för andra grupper än statsråd och statssekreterare. Inledningsvis tittar vi på de regler som finns rörande ledamöterna i direktion (avsnitt 6.1). Därefter redogör vi för de bestämmelser som gäller generaldirektören och chefen vid (avsnitt 6.2). Sedan vänder vi blickarna mot den privata sektorn (avsnitt 6.3). Avslutningsvis ser vi på vad som gäller för generaldirektörer och andra högre chefer (avsnitt 6.4). Av 3 kap. 1 § första och fjärde stycket lagen (1988:1385) om riksbank (riksbankslagen) framgår att ledamöter i direktion efter det att deras anställning har upphört inte utan fullmäktiges medgivande får vara ledamot eller suppleant i styrelsen för en bank eller annat företag som står under tillsyn eller inneha annan anställning eller annat uppdrag som, om han eller hon hade varit direktionsledamot, hade gjort vederbörande olämplig att vara direktionsledamot. benämns i förarbetena som ”karensperiod” eller ”karenstid” och motiveras med att ledamöter i direktionen genom sin ställning får kunskap i frågor som är av utomordentligt stor betydelse för vissa verksamheter i framför allt det privata näringslivet, t.ex. bank- 1 har elva fullmäktige, som väljs av . leds av en direktion, som utses av fullmäktige (9 kap. 13 § andra stycket regeringsformen). Direktionen består av sex ledamöter som var och en utses för av fem eller . Fullmäktige utser ordförande i direktionen som ska vara chef för och minst en vice ordförande, som ska vara vice riksbankschef (1 kap. 4 § första stycket riksbankslagen). Reglering rörande övergångar för andra grupper En ledamot som lämnar sin anställning besitter en kunskap som, om den utnyttjas, skulle kunna vara till skada för . Även om den direkta kunskapen om penningpolitiska intentioner förhållandevis snabbt blir inaktuell, kan det uppfattas som allmänt stötande om en ledamot av direktion omgående kan övergå till en ledande befattning i annan verksamhet. Sekretesslagens bestämmelser kan inte anses tillräckliga för att upprätthålla det förtroende hos allmänheten som krävs.2 Bestämmelsen innebär således inte något direkt förbud för en direktionsledamot att ta ett visst uppdrag eller en viss anställning. Karensperioden är heller inte absolut. I förarbetena sägs även att, för att undvika en alltför stel bestämmelse, fullmäktige bör kunna förkorta tiden. Det anses dock inte lämpligt att i lag reglera hur mycket tiden ska kunna förkortas utan det måste avgöras från fall till fall.3 Det finns inte några sanktioner angivna i riksbankslagen för det fall en direktionsledamot på ena eller andra sättet bryter mot den ovan nämnda bestämmelsen. Inte heller förarbetena nämner något om sanktionsmöjligheter. Frågan om behovet av sanktioner har enligt uppgift från fullmäktiges ordförande aldrig diskuterats av fullmäktige. har etiska regler vilka gäller även för direktionsledamöterna. Där påpekas att vissa överträdelser kan leda till att man döms för brott, såsom tjänstefel och brott mot tystnadsplikt. Man kan också bli avskedad och uppsagd. Även om en regelöverträdelse inte anses vara ett brott enligt allmänna straffrättsliga bestämmelser kan den enskildes handlande bli prövat i enligt reglerna om disciplinansvar i lagen (1994:260) om offentlig anställning () som gäller för statliga myndig- 1997/98:40 s. 72 f. Nämnas kan att det även finns andra bestämmelser i riksbankslagen som syftar till att upprätthålla förtroendet för . Exempelvis framgår av 3 kap. 1 § första stycket riksbankslagen att ledamöter av direktionen inte får inneha vissa särskilt uppräknade anställningar eller uppdrag. Om de åtar sig ett sådant uppdrag eller anställning som kan strida mot bestämmelserna i första stycket, ska ledamoten enligt tredje stycket samma stadgande genast anmäla det till fullmäktige. Som stöd för att bedöma om ett uppdrag eller en anställning är förenlig eller ej med tjänsten som direktionsledamot har beslutat om vissa principer vad avser direktionsledamöternas sidouppdrag, se beslut av . 1997/98:40 s. 73. Reglering rörande övergångar för andra grupper Det kan i så fall bli fråga om en disciplinpåföljd för tjänsteförseelse, såsom varning och löneavdrag.4 Av 4 kap. 5 § andra stycket riksbankslagen följer att det är upp till fullmäktige att besluta vad som ska gälla beträffande direktionsledamöternas lön och pension . Fullmäktige har i beslut slagit fast vissa principer för ersättningen. Dessa är som följer. Riksbankens direktionsledamöter ska under den lagstadgade karensperioden normalt erhålla full lön för anställning utan tjänstgöringsskyldighet av perioden. I vissa särskilda fall kan dock fullmäktige besluta om undantag från denna princip om omständigheterna berättigar till det. Som exempel i den promemoria som föregick beslutet om principerna sägs att, i de fall fullmäktige medger att karensperioden ska förkortas mer än , ingen lön ska erhållas efter det att direktionsledamoten, direkt eller indirekt, har övergått till ny anställning eller uppdrag som i ersättningshänseende, helt eller delvis, får anses ersätta den tidigare anställningen som direktionsledamot. Avräkning ska ske för eventuell ersättning för uppdrag som fullmäktige har medgivit för den karensperiod för vilken direktionsledamoten erhåller lön. De pensionsvillkor som gäller för direktionsledamöterna ska gälla också av karensperioden som direktionsledamoten erhåller lön. De ovan nämnda nya principerna för ersättning ska gälla för de direktionsledamöter i som väljs efter det att beslut om de nya principerna har fattats. 4 Se Etiska regler, beslutade av direktionen och gällande . Reglering rörande övergångar för andra grupper 6.2Generaldirektören och chefen vid Av 8 kap. 3 c och 3 d §§ järnvägslagen (2004:519) framgår att befattningshavaren på en viss tillsynsmyndighet, i detta fall Transportstyrelsen, från det att anställningen vid Transportstyrelsen upphör inte får utföra arbete eller inneha någon ansvarsställning på något av de företag eller någon av de enheter som omfattas av Transportstyrelsens tillsyn. Bestämmelserna infördes för att genomföra och rådets direktiv /34/EU om inrättandet av ett gemensamt europeiskt järnvägsområde, det s.k. SERA-direktivet (Area). I förarbetena gör regeringen bedömningen att det endast är generaldirektören och chefen vid som bör omfattas och att avsikten är att det ska klargöras i myndighetens instruktion och arbetsordning.5 Regeringen anser också att, vad gäller frågan om eventuella sanktioner, bestämmelsen i sig kommer att ha en styrande effekt varför några straffrättsliga eller andra sanktioner inte bedöms nödvändiga.6 En arbetstagare har en underförstådd skyldighet att vara lojal mot sin arbetsgivare. Lojalitetsplikten preciseras ofta i arbetstagarens individuella anställningsavtal och/eller i tillämpligt kollektivavtal men gäller även om den inte står särskilt inskriven i något avtal.7 När anställningen avslutas upphör i princip lojalitetsplikten och arbetstagaren är fri att ta anställning var han eller hon vill. Lagen (1990:409) om skydd för företagshemligheter ger i och för sig ett visst skydd mot otillbörligt utnyttjande och röjande av arbetsgivarens företagshemligheter. I vissa fall kan dock företag anse sig behöva ingå 5I 8 § andra stycket förordningen (2008:1300) med instruktion för Transportstyrelsen sägs att myndighetschefen är den befattningshavare som avses i 8 kap. 3 c och 3 d §§ järnvägslagen. 2014/15:120 s. 104. 7Fahlbeck, , Lagen om skydd för företagshemligheter – En kommentar och rättsöversikter, 3:e uppl., Juridik, 2013, s. 100 ff. Reglering rörande övergångar för andra grupper överenskommelser med arbetstagare varigenom arbetstagarna förbinder sig att efter anställningens upphörande avstå från att bedriva viss verksamhet eller ta anställning hos någon som bedriver med arbetsgivaren konkurrerande verksamhet. Sådana överenskommelser benämns konkurrensklausuler.8 Möjligheten att ingå avtal innehållande konkurrensklausuler begränsas av framför allt 36 och 38 §§ lagen (1915:218) om avtal och andra rättshandlingar på förmögenhetsrättens område (avtalslagen).9 Vid den skälighetsbedömning som därvid ska göras bör, enligt avgöranden från Arbetsdomstolen, en jämförelse ske med det avtal om användning av konkurrensklausuler i anställningsavtal som är ingånget mellan och Förhandlings- och samverkansrådet PTK.10 Eftersom det avtalet således har verkningar även för parter som inte är formellt bundna av det redogör vi i nästa avsnitt för huvuddragen i avtalet. Arbetsdomstolens praxis vad gäller skälighetsbedömningen präglas av en starkt restriktiv syn. Prövningen innefattar en helhetsbedömning av klausulens skälighet. Vid bedömningen beaktas för det första i vilken utsträckning arbetsgivaren har ett berättigat syfte med konkurrensbegränsningen. Exempelvis har en önskan att skydda företagshemligheter setts som ett berättigat intresse, däremot inte syftet att hålla kvar en arbetstagare med särskilda kunskaper och särskild kompetens. Det prövas också i vilken utsträckning konkurrensklausulen begränsar arbetstagarens möjligheter att bedriva yrkes- 8Ds 2002:56 s. 303. 9I 36 § första stycket avtalslagen sägs att ”Avtalsvillkor får jämkas eller lämnas utan avseende, om villkoret är oskäligt med hänsyn till avtalets innehåll, omständigheterna vid avtalets tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt. Har villkoret sådan betydelse för avtalet att det icke skäligen kan krävas att detta i övrigt skall gälla med oförändrat innehåll, får avtalet jämkas även i annat hänseende eller i sin helhet lämnas utan avseende.” medan 38 § samma lag har lydelsen ”Har någon för att förebygga konkurrens betingat sig av annan att denne icke skall bedriva verksamhet av visst slag eller icke taga anställning hos någon som bedriver sådan verksamhet, är den som gjort utfästelsen icke bunden därav i den mån utfästelsen sträcker sig längre än vad som kan anses skäligt.”. Arbetsdomstolens avgörande AD 2015 nr 8. Förhandlings- och samverkansrådet PTK är en samverkansorganisation för 26 tjänstemän., se , senast besökt den Avtalet i fråga kan hittas på , senast besökt . Avtalet, som gäller från , har sin grund i en överenskommelse som träffades mellan å ena sidan och å den andra sidan dåvarande , och angående begränsning av användningsområdet för och innehållet i konkurrensklausuler. Reglering rörande övergångar för andra grupper Man tittar då på omständigheter som omfattningen av den verksamhet som arbetstagaren förbjuds att bedriva och bindningstidens längd. Även de sanktioner som är kopplade till överträdelser av klausulen kan beaktas. Hänsyn tas också till om arbetstagaren erhåller någon kompensation eller om hans eller hennes lön eller anställningsvillkor i övrigt har bestämts med utgångspunkt i de restriktioner som klausulen innebär. Även andra omständigheter, såsom t.ex. arbetstagarens ställning och anställningstid beaktas.11 6.3.2Närmare om avtalet om användning av konkurrensklausuler i anställningsavtal För att en konkurrensklausul ska kunna avtalas gäller enligt det nämnda avtalet mellan och Förhandlings- och samverkansrådet PTK om användning av konkurrensklausuler i anställningsavtal att det i arbetsgivarens verksamhet finns företagshemligheter samt att det föreligger en risk att arbetsgivaren skulle lida skada i konkurrenshänseende om företagshemligheterna skulle röjas och användas i konkurrerande verksamhet och att arbetstagaren i anställningen har tillgång till eller får kännedom om företagshemligheter. Därtill måste arbetstagaren genom utbildning eller erfarenhet ha möjlighet att använda företagshemligheterna på ett sätt som medför skada i konkurrenshänseende. Det sägs vidare att konkurrensklausuler ska användas restriktivt och inte för arbetstagare som inte själva har kunskap och förmåga att använda företagshemligheterna (p. En intresseavvägning måste göras mellan arbetsgivarens intresse av att företagshemligheterna kan behållas i verksamheten och arbetstagarens intresse av att fritt kunna utnyttja sina kunskaper och sin förmåga och den olägenhet som en konkurrensklausul därmed innebär (p. Konkurrensklausulen ska vara skälig. Den ska inte ha längre bindningstid än som svarar mot arbetsgivarens behov. Bindningstiden bör inte överstiga 9 månader, om tiden under vilken det finns risk för att företagshemligheterna utgör fara i konkurrenshänseende är kort. I andra fall ska bindningstiden inte överstiga 18 månader, om det inte finns särskilda skäl för Arbetsdomstolens avgöranden AD 2015 nr 8 för vad bedömningen innefattar. Reglering rörande övergångar för andra grupper detta (p. Arbetsgivaren ska kompensera arbetstagaren, om arbetstagaren är förhindrad att ta anställning i eller på annat sätt bedriva eller ta befattning med annan verksamhet på grund av konkurrensförbud. Arbetsgivaren är inte ersättningsskyldig om det kan visas att den lägre inkomsten inte beror på konkurrensklausulen (p. När det gäller sanktioner framgår av avtalet att ett normerat skadestånd vid arbetstagarens brott mot konkurrensklausulen ska vara satt i rimlig relation till arbetstagarens lön. Normalt bör ett skadeståndsbelopp, för varje avtalsbrott, motsvarande sex genomsnittliga månadsinkomster, utgöra tillräckligt skydd för konkurrensförbudet. Skadeståndsbeloppet kan jämkas, om det är skäligt med hänsyn till omständigheterna (p. Om arbetstagaren tagit en enligt konkurrensklausulen otillåten anställning eller på annat sätt, direkt eller indirekt, bedriver otillåten konkurrerande verksamhet och fortsätter eller återupptar den konkurrerande verksamheten sedan brottet mot klausulen påtalats, ska återkommande vite kunna beslutas (p. Skadestånd och vite döms ut av den särskilda skiljenämnd som har att hantera tvister med anledning av avtalet. Avtalet innehåller också en bestämmelse om att arbetstagare som är bunden av en konkurrensklausul bör meddela arbetsgivaren för det fall arbetstagaren avser att sluta sin anställning. Syftet med bestämmelsen är att parterna ska överlägga om konkurrensklausulens tillämpning. Arbetstagaren är skyldig att till arbetsgivaren lämna de uppgifter som behövs för att överläggningen ska bli meningsfull. Arbetsgivaren ska lämna skriftligt besked till arbetstagaren rörande konkurrensklausulen , men senast från det att arbetstagaren lämnat de uppgifter arbetsgivaren behöver (p. Tvister rörande tolkning och tillämpning av avtalet eller av konkurrensklausul som träffas med stöd av avtalet ska behandlas i enlighet med den på aktuellt förbundsområde gällande förhandlingsordningen. Efter central förhandling kan part hänskjuta tvisten till en i avtalet särskilt reglerad skiljenämnd (p. 8.2 och 8.3). Reglering rörande övergångar för andra grupper 6.4Generaldirektörer och andra högre chefer Det finns inte några bestämmelser rörande övergångar för vare sig generaldirektörer eller andra myndighetschefer. Det kan ändå vara av intresse att se vad som gäller för dessa grupper beträffande uppsägning eftersom uppsägningstidens längd till viss del kan fungera som en indirekt begränsning vid övergångar. De flesta generaldirektörer har tidsbegränsade anställningar . Tiden som sådan är inte lagreglerad utan följer av förarbetsuttalanden och en upparbetad praxis. Ofta förlängs anställningen med . En tidsbegränsad anställning kan inte sägas upp . Det finns dock inga lagliga hinder mot att den upphör , om parterna är överens om detta. Regeringen har regelmässigt valt att entlediga de myndighetschefer som själva velat avsluta sin anställning . I vissa av fallen har regeringen beslutat att placera den avgående generaldirektören som generaldirektör i , något som i praktiken innebär att generaldirektören i fråga under den tiden inte får påbörja ett nytt uppdrag eller liknande.12 Högre chefer omfattas som regel av det s.k. chefsavtalet.13 En- ligt det ska en arbetstagare som är anställd med fullmakt iaktta en uppsägningstid av . För arbetstagare med anställning tills vidare gäller en ömsesidig uppsägningstid av . Arbetsgivaren kan också medge att en arbetstagare får sluta sin anställning efter kortare uppsägningstid. Det förutsätts att arbetsgivaren medger en kortare uppsägningstid om verksamheten tillåter det (9 §). För det fall uppsägningstiden faktiskt är skulle den dock i praktiken kunna ses som ett hinder för den enskilde att under den tiden påbörja ett nytt uppdrag eller liknande. 12Exempelvis beslutade regeringen att, efter det att den dåvarande generaldirektören vid begärt sitt entledigande, placera honom som generaldirektör i . utsågs en vikarierande generaldirektör för . 7 Jämförelse med andra länder I det här kapitlet går vi igenom hur regleringen av övergångsfrågor ser ut i några andra länder. I ett inledande avsnitt tar vi upp vilka länder vi har valt att redovisa och varför samt hur redovisningen är upplagd (avsnitt 7.1). Därefter tittar vi på (avsnitt 7.2). Eftersom är det land av våra nordiska grannländer som har en särskild lagstiftning på området görs här en ganska omfattande redogörelse. Sedan vänder vi blickarna mot i tur och ordning (avsnitt 7.3), (avsnitt 7.4) och (avsnitt 7.5). Därefter följer en redogörelse för vad som gäller i (avsnitt 7.6), (avsnitt 7.7) och (avsnitt 7.8). Enligt våra direktiv ska vi redovisa vad som gäller i andra relevanta länder, främst övriga nordiska länder, vid övergång till annan anställning eller uppdrag.1 Utöver redogörelsen för våra nordiska grannländer har vi valt att ta med ytterligare tre länder – , och . Skälen till att vi valt just dessa länder är flera. Samtliga länder får sägas ha en utbyggd reglering av frågan. De har därtill valt olika metoder – genom riktlinjer och och genom lag. reglering är dessutom införd. Sägas ska att det finns exempel på länder utanför som inte har någon reglering på området, såsom t.ex. . Vid vår redogörelse av vad som gäller för andra länder belyser vi i första hand sådana direkta regler och/eller riktlinjer som finns vad gäller övergångsfrågor. I de fall sådana inte finns ger vi i stället 1 För direktivens fullständiga lydelse, se bilaga 1. Jämförelse med andra länder exempel på regler och/eller riktlinjer rörande närbesläktade frågor, såsom t.ex. förmögenhetsinnehav och engagemang utanför tjänsten. Vår redogörelse är begränsad till vad som gäller för de olika ländernas motsvarighet till statsråd och statssekreterare. Som alltid vid studier av förhållandena i andra länder är det viktigt att ha i åtanke att varje lands lagar och regler är en produkt av just det landets förhållanden och rättstraditioner. Det försvårar jämförelser och bekräftar att det knappast finns någon modell eller lösning som skulle vara den bästa för alla länder.2 7.2.1Bakgrund till den norska lagstiftningen I gäller en särskild lag med bestämmelser om bl.a. s.k. karantene (i det fortsatta kallat karantän) och saksforbud (i det fortsatta kallat sakförbud).4 I lagen finns bestämmelser om såväl statsråds och statssekreterares som politiska rådgivares, ämbetsmäns och tjänstemäns övergångar av olika slag. Vi kommer att fokusera på vad som gäller för statsråd och statssekreterare och deras övergångar till ny tjänst utanför statsförvaltningen. Som en kort bakgrund kan nämnas att det innan lagens tillkomst fanns tre olika riktlinjer på området – riktlinjer för övergång från politisk ställning till departement, riktlinjer för ämbets- och tjänstemän vid övergång till ny tjänst utanför statsförvaltningen och riktlinjer för politiker vid övergång till ny tjänst utanför statsförvaltningen.5 De sistnämnda riktlinjerna gällde både statsråd, statssekreterare och 2Jfr GRECO:s uttalande i tillägget till uppföljningsrapport rörande hantering av bl.a. intressekonflikter, se vårt avsnitt 3.4. 3I benämns regeringsmedlemmarna statsråd. Utöver statsministern finns det 18 statsråd. Varje statsråd har minst en statssekreterare. Därtill finns politiska rådgivare. Statssekreterarna och de politiska rådgivarna är de närmsta politiska rådgivarna för statsministern och övriga ministrar. 4Lov om informasjonsplikt, karantene og saksforbud for politikere, embetsmenn og tjenestemenn (karanteneloven), LOV-2015-06-19-70. Till lagen hör även en föreskrift, forskrift til lov om informasjonsplikt, karantene og saksforbud for politikere, embetsmenn og tjenestemenn, FOR-2015-12-02-1380. 5Se Retningslinjer for bruk av karantene ved overgang fra politisk til departementsstilling, gällande från , Retningslinjer for karantene og saksforbud ved overgang til ny utenfor statsforvaltningen for embetsog tjenestemenn, gällande från och Retningslinjer for informasjonsplikt, karantene og saksforbud for politikere ved overgang til ny mv. utenfor statsforvaltningen, gällande från . Jämförelse med andra länder För att behandla frågor kring dessas övergångar inrättades ett oberoende organ – Karanteneutvalget. Från början bestod det av fyra medlemmar varav tre var jurister och en var statsvetare. Alla hade tidigare varit statssekreterare i olika departement och hade erfarenhet från olika partier. utökades organet med en medlem – en statsvetare utan politisk bakgrund – för att se till att organet skulle vara beslutsfört även i frågor där det kunde föreligga jäv. Sekretariatsfunktionen handhades av anställda i Kommunalog moderniseringsdepartementet.6 Karneteneutvalget kom med en s.k. årsmelding, en årsrapport, om sin verksamhet. I den redogjordes bl.a. för antalet ärenden, hur lång karantän eller sakförbud som meddelades samt hur beredningen av ärendena gick till.7 tillsattes en kommitté för att bl.a. gå igenom erfarenheterna från riktlinjerna och se om det fanns ett behov av förändringar i reglerna.8 Slutsatsen blev att det vore lämpligast att stifta en gemensam lag om karantän och sakförbud för statsförvaltningen. överlämnades en proposition om detta av regeringen till . Den antogs av Stortinget.9