sou · H5B357 · 2017-06-22 00:00:00 — SIN föreslås också behålla uppgiften att utöva tillsyn över bl.a. användningen av hemliga tvångs- medel. Statsmakterna har ännu inte tagit ställning till förslagen. I artikel 25 i dataskyddsrambeslutet förutsätts att det ska finnas minst en oberoende tillsynsmyndighet i varje medlemsstat. Enligt artikeln ska tillsynsmyndigheten bl.a. ha utredningsbefogenheter och tillgång till alla de uppgifter som behövs för tillsynen. ska också ha faktiska befogenheter att ingripa och att inleda rättsliga förfaranden eller uppmärksamma de rättsliga myndigheterna på över- trädelser. Vidare ska enskilda kunna vända sig till tillsynsmyndigheten med klagomål över personuppgiftsbehandlingen. Vid genomförandet av dataskyddsrambeslutet bedömdes inte ram- beslutets regler om tillsyn kräva några lagstiftningsåtgärder, eftersom bestämmelserna i 43–47 §§ PUL ansågs uppfylla de aktuella reglerna (se prop. 2012/13:73 s. 113 f.). Regeringen har, som tidigare angetts, utsett Datainspektionen till nationell tillsynsmyndighet enligt rambeslutet. Som framgått i tidigare avsnitt får PNR-direktivets hänvisningar till dataskyddsrambeslutet läsas som hänvisningar till det nya data- skyddsdirektivet, som ska ersätta rambeslutet. I Utredningen om 2016 års dataskyddsdirektivs uppdrag har ingått att föreslå hur det nya direktivets förpliktelser ska genomföras även när det gäller tillsyn. Dock undantogs från uppdraget sådana frågor som omhändertagits av Utredningen om tillsynen över den personliga integriteten. I 1 kap. 6 § BDL definieras tillsynsmyndigheten som den myn- dighet som regeringen utser att enligt dataskyddsdirektivet utöva tillsyn över behandling av personuppgifter som utförs av behöriga myndigheter i syfte att förebygga, förhindra eller upptäcka brotts- lig verksamhet, utreda eller lagföra brott, verkställa straffrättsliga påföljder eller upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Enligt utredningen om 2016 års dataskyddsdirektiv värnas tillsyns- myndighetens oberoende bäst om det inte införs några regler om när och hur tillsyn ska inledas respektive avslutas eller hur tillsynen närmare ska bedrivas. Det som har funnits nödvändigt att reglera är tillsynsområdet, vem som ska utföra tillsyn, tillsynsmyndighetens uppgifter samt myndighetens befogenheter. Enligt utredningen be- hövs det även vissa regler om handläggningen av ärenden. (Se SOU 2017:29 s. 442 f.) ska enligt 5 kap. 1 § BDL ha dubbla perspek- tiv. Således anges i bestämmelsen att tillsynsmyndigheten ska verka både för att fysiska personers grundläggande fri- och rättigheter och friheter skyddas i samband med personuppgiftsbehandling och för att underlätta det fria flödet av personuppgifter inom lagens tillämpningsområde. som det är viktigt att tillsynsmyndig- heten verkar för en hög skyddsnivå för personuppgifter och be- driver ett kraftfullt tillsynsarbete, måste de behöriga myndigheter- nas perspektiv beaktas. I den mån det finns utrymme att välja olika lösningar som är likvärdiga ur integritetssynpunkt, bör tillsynsmyn- digheten välja den som bäst tillgodoser det fria flödet av person- uppgifter. (Se SOU 2017:29 s. I det nya dataskyddsdirektivet behandlas tillsynsmyndighetens uppgifter i artikel 46. Denna artikel är i brottsdatalagen genomförd genom 5 kap. 2–4 §§ BDL. huvuduppgifter definieras i 2 §. Där anges att tillsynsmyndigheten ska 1.utöva allmän tillsyn över personuppgiftsbehandling, 2.handlägga klagomål från registrerade, 3.utföra kontroll enligt 3 §, och 4.på begäran bistå en tillståndsmyndighet i en annan stat. I allmän tillsyn ingår, enligt utredningen, de uppgifter som nämns i artikel 46.1 punkterna a och i. Direktivets bestämmelser om hur klagomål ska hanteras av tillsynsmyndigheten motsvarar enligt utred- ningen vidare vad som redan tillämpas enligt allmänna principer för tillsyn och reglerna i förvaltningslagen (1986:223). Utöver bestäm- melsen om att det ska framgå att handläggning av klagomål ingår i tillsynsuppgifterna, behövs därför inga lagstiftningsåtgärder för att genomföra bestämmelserna i artikel 46.1 f (se SOU 2017:29 s. 449). Personuppgiftsansvariga får under vissa förutsättningar begränsa enskildas rätt till information (se avsnitt 20.2). Av 5 kap. 3 § BDL framgår att tillsynsmyndigheten på begäran ska kontrollera om upp- gifter om en fysisk person behandlas författningsenligt. Den som begär sådan kontroll ska visa att han eller hon först har begärt in- formation från eller en korrigeringsåtgärd av den personuppgifts- ansvarige. får vägra att utföra en kontroll om begäran är orimlig eller uppenbart ogrundad. I 5 kap. 4 § anges att tillsynsmyndigheten ska ge råd och stöd till personuppgiftsansvariga och personuppgiftsbiträden. Enligt utred- ningens mening följer det dock redan av den allmänna service- skyldigheten enligt 4 § förvaltningslagen att myndigheterna har en skyldighet att på begäran ge enskilda information och råd om hur de kan ta tillvara sina rättigheter. När det behövs och är lämpligt ska en myndighet vägleda den enskilde genom att, beroende på om- ständigheterna, ta initiativ till ytterligare utredning, verka för att utredningen begränsas till vad som är nödvändigt och fästa den en- skildes uppmärksamhet på att det finns något annat, bättre sätt att nå det han eller hon eftersträvar. Någon lagstiftningsåtgärd för att genomföra artikel 46.1 e föreslås därför inte. (Se SOU 2017:29 s. I 5 kap. 5–7 §§ BDL regleras tillsynsmyndighetens befogenheter (motsvarar bl.a. artikel 47 i det nya dataskyddsdirektivet). I 5 kap. 5 § anges tillsynsmyndighetens undersökande befogenheter. Enligt bestämmelsen ska tillsynsmyndigheten ha rätt att från personupp- giftsansvariga och personuppgiftsbiträden på begäran få 1.tillgång till alla personuppgifter som behandlas, 2.upplysningar om och dokumentation av behandling av person- uppgifter och säkerhets- och skyddsåtgärder, 3.tillträde till lokaler som den personuppgiftsansvarige eller per- sonuppgiftsbiträdet disponerar och tillgång till utrustning och andra medel för behandling av personuppgifter, och 4.det biträde och annan information som behövs för tillsynen. föreslås, på liknande sätt som , ha möjlig- het att tillgripa olika befogenheter för det fall personuppgifter be- handlas i strid med lag eller annan författning. förslag ska dessa befogenheter ses som en trappa som ger tillsyns- myndigheten möjlighet att successivt använda kraftfullare medel och därigenom stegra påtryckningarna på den som inte självmant rättar sig efter myndighetens anvisningar (se SOU 2017:29 s. 468). I 5 kap. 6 § behandlas tillsynsmyndighetens förebyggande befogenheter. För det fall tillsynsmyndigheten bedömer att det finns risk för att personuppgifter kan komma att behandlas i strid med lag eller annan författning ska, enligt bestämmelsen, tillsynsmyndigheten genom råd, rekommendationer och påpekanden försöka förmå den person- uppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet att vidta åtgärder för att minska den risken. får utfärda en skriftlig varning för att det finns risk för att planerad behandling av person- uppgifter kan komma att stå i strid med lag eller annan författning. Detsamma gäller om det finns risk för att pågående behandling kan komma att stå i strid med lag eller annan författning. I 5 kap. 7 § anges tillsynsmyndighetens korrigerande befogenheter. Om tillsyns- myndigheten konstaterar att personuppgifter behandlas i strid med lag eller annan författning eller att den personuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet annars inte fullgör sina skyldigheter får tillsynsmyndigheten 1.genom förebyggande åtgärder förmå den personuppgiftsansva- rige eller personuppgiftsbiträdet att vidta åtgärder för att behand- lingen ska bli författningsenlig eller att uppfylla andra skyldig- heter, 2.förelägga den personuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträ- det att vidta åtgärder för att behandlingen ska bli författnings- enlig eller att uppfylla andra skyldigheter, 3.förbjuda fortsatt behandling om bristen är allvarlig, eller 4.besluta om sanktionsavgift. Innan tillsynsmyndigheten fattar ett bindande beslut mot en person- uppgiftsansvarig eller ett personuppgiftsbiträde, ska den som beslutet gäller ges tillfälle att inom en bestämd tid yttra sig över allt material av betydelse för beslutet, om det inte är uppenbart obehövligt (5 kap. 8 §). I brottsdataförordningen anges att tillsynsmyndigheten ska an- mäla personuppgiftsbehandling som kan utgöra brott eller medföra skadeståndsskyldighet för staten till den myndighet i vars arbets- uppgifter det ingår att utreda frågan (5 kap. 3 §). Enligt 5 kap. 10 § BDF ska tillsynsmyndigheten utföra sina tillsynsuppgifter av- giftsfritt, om inte annat bestäms. Bestämmelser om tillsyn finns i artiklarna 51–76 i dataskyddsförord- ningen. Av artikel 51.1 framgår att tillsyn enligt förordningen, på samma sätt som enligt det nya dataskyddsdirektivet, ska ske i syfte att skydda fysiska personers grundläggande fri- och rättigheter i samband med personuppgiftsbehandling samt att underlätta det fria flödet av sådana uppgifter inom unionen. De närmare tillsynsupp- gifterna framgår av artikel 57. Bland uppgifterna ingår att övervaka och verkställa tillämpningen av förordningen, att på begäran tillhanda- hålla information till registrerade om hur de ska utöva sina rättig- heter enligt förordningen, att behandla klagomål från bl.a. registrerade och att utföra undersökningar om tillämpningen av förordningen. Som har angetts har Utredningen om tillsyn över den personliga integriteten föreslagit att Datainspektionen ska vara till- synsmyndighet även enligt dataskyddsförordningen. 21.3Våra överväganden och förslag Vårt förslag: Det ska i lagen föras in en bestämmelse som anger att tillsyn över personuppgiftsbehandling enligt lagen ska utföras av tillsynsmyndigheten enligt brottsdatalagen och i enlighet med bestämmelserna om tillsyn i den lagen. Enligt PNR-direktivet ska den tillsynsmyndighet som avses i data- skyddsrambeslutet ha tillsyn över de bestämmelser som genomför direktivet. Eftersom direktivets hänvisningar till rambeslutet ska läsas som hänvisningar till det nya dataskyddsdirektivet, ska således samma myndighet som ska utöva tillsyn enligt det nya dataskydds- direktivet vara tillsynsmyndighet även enligt PNR-direktivet. Ut- redningen om tillsyn över den personliga integriteten har föreslagit att Datainspektionen ska vara tillsynsmyndighet för det nya data- skyddsdirektivet och att detta ska regleras i Datainspektionens myn- dighetsinstruktion. Det kommer inte att finnas något ställnings- tagande till förslaget när vårt uppdrag ska redovisas. Om Datain- spektionen utses till tillsynsmyndighet enligt dataskyddsdirektivet bör det i myndighetens instruktion föras in att inspektionen ska vara tillsynsmyndighet även enligt PNR-direktivet. Så kan ske förslagsvis i instruktionens 4 §. I lagförslaget benämner vi tillsynsmyndigheten som den tillsynsmyndighet som avses i brottsdatalagen. Vid tillsynen ska, enligt PNR-direktivet, bestämmelserna om till- syn i rambeslutet tillämpas, vilket alltså får tolkas som det nya data- skyddsdirektivets bestämmelser. Bestämmelserna om tillsyn i det nya dataskyddsdirektivet föreslås samtliga genomföras i brottsdatalagen och den tillhörande förordningen. De aktuella bestämmelserna i brottsdatalagen är generellt formulerade och kan bli direkt tillämp- liga även vid tillsyn över sådan personuppgiftsbehandling som avses i vår lag i den mån de personuppgiftsansvariga annars omfattas av brottsdatalagens tillämpningsområde. Så är emellertid inte fallet med lufttrafikföretagen, för vilka tillsyn i övrigt kommer att regleras i dataskyddsförordningen och den föreslagna kompletterande lagen, respektive Försvarsmakten beträffande vilka det i nu aktuell del finns bestämmelser om tillsyn i 5 kap. lagen (2007:258) om behandling av personuppgifter i Försvarsmaktens försvarsunderrättelseverksamhet och militära säkerhetstjänst. Enligt den anslutande förordningen till den sistnämnda lagen är Datainspektionen tillsynsmyndighet enligt lagen. Det är vidare ännu oklart vad som kommer att gälla för till- syn och annan dataskyddsreglering beträffande Säkerhetspolisen. I PNR-direktivet pekas vissa särskilda uppgifter ut, som till- synsmyndigheten ska utföra. Myndigheten ska, enligt artikel 15.3, hantera klagomål från enskilda och kontrollera att uppgiftsbehand- lingen är laglig. Vidare ska tillsynsmyndigheten genomföra utred- ningar, inspektioner och revision i enlighet med nationell rätt. Dessa grundläggande tillsynsuppgifter omfattas enligt vår mening av 5 kap. 2 § BDL. I det nya dataskyddsdirektivet anges inte särskilt att re- vision ska utföras och det föreslås således inga bestämmelser om detta i brottsdatalagen. Med hänsyn till att det i PNR-direktivet anges att revision ska utföras i enlighet med nationell rätt tolkar vi det inte som någon skyldighet för medlemsstaterna att införa någon ny sorts tillsynsuppgift i nationell rätt. anges i brottsdatalagen är således enligt vår mening tillräckliga för att uppfylla PNR-direktivets krav i denna del. Vidare ska tillsynsmyndigheten, enligt artikel 15.4 i direktivet, på begäran ge registrerade råd om hur de kan utöva sina rättigheter. Denna uppgift har Utredningen om 2016 års dataskyddsdirektiv an- sett omfattas av den allmänna serviceskyldigheten i förvaltningslagen och därmed inte kräva några lagstiftningsåtgärder. Vi delar den bedömningen. De tillsynsuppgifter som anges i brottsdatalagen kan således tillämpas för all personuppgiftsbehandling enligt PNR- direktivet. I direktivet anges att tillsynsmyndigheten ska utföra sina upp- gifter i syfte att skydda grundläggande rättigheter i samband med behandling av personuppgifter. Även enligt brottsdatalagen ska till- synen ske i detta syfte (5 kap. 1 § BDL). Enligt den bestämmelsen ska tillsynen också ske i syfte att underlätta det fria flödet av per- sonuppgifter. Enligt vår mening kommer inte tillsynens dubbla syften att medföra en lägre skyddsnivå för personuppgifterna. Bestämmel- sen i brottsdatalagen uppfyller därmed direktivets krav. Det kan i sammanhanget påpekas att tillsyn även enligt dataskyddsförordning- en ska ske både i syfte att skydda fysiska personers grundläggande fri- och rättigheter i samband med personuppgiftsbehandling och i syfte att underlätta det fria flödet av sådana uppgifter inom unionen. Tillsynen inom såväl direktivets som förordningens tillämpnings- områden kommer således framöver att ske enligt båda dessa syften. Som angetts kommer den av oss föreslagna lagen att tillämpas även av aktörer som inte omfattas av brottsdatalagens tillämpnings- område, t.ex. lufttrafikföretag och Försvarsmakten. Enligt vår mening bör det därför i lagen föras in en allmän bestämmelse som anger att tillsyn över personuppgiftsbehandling enligt lagen ska utföras av till- synsmyndigheten enligt brottsdatalagen och i enlighet med den lagens bestämmelser om tillsyn. Därmed regleras att tillsynsmyndig- heten enligt brottsdatalagen ska ha tillsyn även över lufttrafikföretags behandling av personuppgifter enligt lagen. Bestämmelsen blir även tillämplig såväl för den behandling av personuppgifter enligt lagen som sker vid enheten för passagerarinformation som vid de behöriga myndigheterna, oavsett vilken tillsynsmyndighet som i övrigt har tillsynsansvaret för den myndigheten. Enligt vår mening är det näm- ligen en rimlig ordning att samma tillsynsmyndighet har tillsyn över hela lagens tillämpning, vilket vi menar också är den ordning som föreskrivs i artikel 15.1 i PNR-direktivet. 22.1Direktivets bestämmelser och vårt uppdrag PNR-direktivet innehåller krav på att medlemsstaterna ska införa bestämmelser om sanktioner. I artikel 14 anges att medlemsstaterna ska fastställa regler om sanktioner för överträdelse av nationella be- stämmelser som har antagits enligt direktivet och vidta alla nödvän- diga åtgärder för att se till att de genomförs. I bestämmelsen anges vidare att medlemsstaterna särskilt ska fastställa bestämmelser om sanktioner, inklusive ekonomiska sådana, mot lufttrafikföretag som inte översänder uppgifter i enlighet med artikel 8 eller som inte översänder uppgifterna i det fastställda formatet. Sanktionerna ska vara effektiva, proportionella och avskräckande. I vårt uppdrag ingår således att föreslå sanktioner mot de lufttrafik- företag som inte uppfyller skyldigheten att överföra PNR-uppgifter eller som inte överför uppgifterna i det fastställda formatet. I kom- mittédirektiven anges att ett sådant sanktionssystem riktat mot lufttrafikföretagen bör vara uppbyggt enligt den struktur som redan gäller , som innebär att en myndighets beslut om sanktioner kan överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Vidare ingår i uppdraget att föreslå bestämmelser om sanktioner för sådana eventuella överträdelser som kan komma att ske vid en- heten för passagerarinformation och vid behöriga myndigheter av de nationella bestämmelser som genomför direktivet. Dessa sanktioner ska tillse att direktivets bestämmelser om behandling och skydd av PNR-uppgifter efterlevs av myndigheterna och syftar främst till att förhindra att enskildas integritet kränks. Lufttrafikföretagens behandling av personuppgifter kommer fram- över att regleras av dataskyddsförordningen. Förordningen kommer att vara direkt tillämplig i medlemsstaterna. För det fall lufttrafik- företagen i samband med sin överföring av PNR-uppgifter skulle bryta mot någon dataskyddsbestämmelse i förordningen, t.ex. genom att inte skydda PNR-uppgifterna med erforderlig informationssäker- het eller inte ha rättsenliga avtal med eventuella personuppgifts- biträden, kommer de sanktioner som anges i dataskyddsförordningen att bli tillämpliga. 22.2Olika typer av sanktioner Det finns inte någon rättslig definition av begreppet sanktion. En sanktion är dock i princip alltid handlingsdirigerande eller har ett bestraffande syfte. Med en vid definition skulle sanktion kunna sägas vara alla former av påföljder som kan följa på ett rättsstridigt hand- lande. En sanktion kan vara repressiv eller icke repressiv. Med att en sanktion är repressiv avses att det är staten som kan ta initiativ till sanktionen. En icke repressiv sanktion är t.ex. möjligheten att be- gära skadestånd i en civilprocess. Det finns flera olika sorter av repressiva sanktioner. Den mest ingripande formen utgörs av straff. Straffsanktioner bör dock an- vändas i sista hand och endast om det inte finns någon annan sank- tion som är tillräckligt effektiv (jfr Europeiska unionens råd, doku- ment 16542/3/09). I många fall utgörs sanktioner av ekonomiska sådana. Böter, företagsbot, sanktionsavgifter och vite är alla olika former av eko- nomiska sanktioner. Böter är en straffrättslig påföljd, som kan åläggas genom dom, strafföreläggande eller föreläggande av ordningsbot. Företagsbot är en särskild rättsverkan av brott som är avsedd att tillämpas vid all- varliga brott i näringsverksamhet. Företagsboten har en bestraffande funktion riktad mot näringsidkare i vars verksamhet brott har begåtts. Med sanktionsavgifter avses sådana administrativa avgifter som utgör en ekonomisk sanktion vid sidan av eller i stället för vissa skadestånd, vite, böter och förverkande. Avgifterna är knutna till vissa bestämmelser på ett sådant sätt att en överträdelse av bestäm- melsen medför skyldighet att betala avgift till det allmänna. Sank- tionsavgifter drabbar den som bedriver den verksamhet inom vars ram överträdelsen har inträffat. Skyldigheten att betala avgifterna åläggs vanligen med strikt ansvar. Bestämmelsen i 19 kap. 5 a § ut- länningslagen (2005:716), som anger att transportörer som inte full- gör sin skyldighet att överföra API-uppgifter ska betala en särskild avgift, utgör ett exempel på en sanktionsavgift. Vite är ett ekonomiskt påtryckningsmedel för att få någon att vidta en åtgärd eller underlåta något. Det kan, liksom sanktions- avgifter, användas mot såväl fysiska som juridiska personer. Ett vite har alltid anknytning till ett visst föreläggande eller förbud och riktas mot den i beslutet angivna adressaten. Möjligheten att införa vite går ofta tillbaka på generella regler av något slag, ofta av förbuds- karaktär, men måste inte ha den konstruktionen. Föreläggande och utdömande av vite regleras i lagen (1985:206) om viten (viteslagen). Därutöver finns det en rad icke-ekonomiska sanktionsmöjlig- heter. I API-direktivet (artikel 4.2) anges som exempel på andra sanktioner som kan användas gentemot transportörer körförbud, beslag och förverkande av transportmedel och tillfälligt upphävande eller återkallande av den operativa licensen. Chicagokonventionen, även kallad , innehåller be- stämmelser om internationell civil luftfart. Så gott som alla länder har anslutit sig till konventionen, som behandlas närmare i avsnitt 4.2.1. I annex 9 till konventionen finns bl.a. bestämmelser om behand- lingen av API- och PNR-uppgifter. I artikel 3.48 behandlas överför- ingen av API-uppgifter. Här anges att de fördragsslutande staterna så långt det är möjligt bör försöka minimera de operativa och admini- strativa bördorna för lufttrafikföretagen (artikel 3.48.5). Enligt arti- kel 3.48.6 rekommenderas de fördragsslutande staterna att avhålla sig från användningen av sanktioner mot lufttrafikföretag på grund av tekniska överföringsfel. I artikel 3.49 behandlas överföringen av PNR-uppgifter. Enligt bestämmelsen bör fördragsslutande stater som kräver tillgång till PNR-uppgifter anpassa sin behandling av uppgifterna och sina tek- niska krav till bl.a. de riktlinjer som anges i dokument 9944, (PNR) Data. Sanktioner och straff behandlas i artikel 2.16 i dokument 9944. I artikel 2.16.1 anges att stater bör erkänna att de PNR-uppgifter som inhämtas av lufttrafikföretagen inte kan verifieras i fråga om riktighet eller full- komlighet. Därför bör, enligt bestämmelsen, åtgärder inte vidtas mot en operatör eller denne hållas ansvarig för att uppgifter över- förda i god tro senare visar sig vara inkorrekta. I artikel 2.16.2 finns en bestämmelse om omdirigerade flygningar, dvs. flygningar som inte sker enligt den förutbestämda rutten. Om en operatör inte har överfört PNR-uppgifter för en sådan flygning bör stater ta hänsyn till omständigheterna rörande omdirigeringen. Enligt artikel 2.16.3 ska de sanktioner som stater kan använda sig av mot operatörer som inte överför PNR-uppgifter, endast rikta sig mot de företag som direkt utför de aktuella flygningarna. Flera olika sanktioner kan, som tidigare angetts, tänkas vara möjliga att använda gentemot de lufttrafikföretag som inte överför PNR- uppgifter i enlighet med de nationella bestämmelser som genomför PNR-direktivet. I detta avsnitt redogörs för vissa jämförbara natio- nella sanktionssystem. Sanktionsavgifter kopplade till transportörsansvaret i utlänningslagen finns i utlänningslagen regler om en transportörs ansvar för att kontrollera att en utlänning, som denne transporterar till direkt från en stat som inte omfattas av Schengenkon- ventionen, innehar pass och de tillstånd som krävs för att resa in i landet (se avsnitt 4.4.2). I 19 kap. 5 § utlänningslagen finns bestäm- melser om ekonomiska sanktioner mot de transportörer som inte uppfyller denna kontrollskyldighet. Bestämmelsen innebär att de transportörer som inte uppfyller sina skyldigheter ska betala en sär- skild avgift (sanktionsavgift) om beslut om avvisning har meddelats på grund av att utlänningen saknar pass eller de tillstånd som krävs för inresa och beslutet har vunnit laga kraft eller har verkställts trots att det inte har vunnit laga kraft. Om transportören visar sig ha haft skälig anledning att anta att utlänningen hade rätt att resa in i ska emellertid någon särskild avgift inte betalas. ma gäller om det framstår som uppenbart oskäligt att ta ut avgiften. Den särskilda avgiften ska enligt 19 kap. 6 § bestämmas till högst för varje utlänning. Frågan om transportören ska be- tala en avgift prövas enligt 19 kap. 7 § av den myndighet som ska verkställa avvisningen.