sou · H5B37 · 2017-02-23 00:00:00 — Bestämmelserna ger också domstolen en möjlighet att självmant besluta om att bevis ska läggas fram (35 kap. 6 § RB), om syn eller besiktning (39 kap. 1 § RB) och om att sakkunnig ska anlitas för prövningen av en viss fråga som kräver fackkunskap (40 kap. 1 § RB). Rätten kan utan yrkande från en part avgränsa utredningen genom att avvisa bevisning (35 kap. 7 § RB). Behövs annan förberedande åtgärd ska beslut om det också meddelas. Bestämmelser om förberedande åtgärder i hovrätten finns i 51 kap. 10 och 12 §§ RB. Hovrätten får, om det behövs, bl.a. besluta om skriftväxling under förberedelsen och bestämma i vilket avseende en part ska yttra sig. Hovrätten får vidare hålla förberedelsesammanträde på motsvarande sätt som tingsrätten om det behövs för en ändamålsenlig handläggning av målet. Om hovrätten anser att det behövs ska domstolen på eget initiativ eller på begäran av part besluta om sådana förberedande åtgärder som exempelvis att inhämta yttrande av sakkunnig, att lägga fram skriftligt bevis eller att ta upp bevis utom huvudförhandlingen. Behöver det vidtas en åtgärd enligt 23 kap. får hovrätten meddela åklagaren föreläggande om det. 142SOU 2013:17 s. 218. 143Se Fitger m.fl., – en kommentar på internet, kommentaren till Inledningen till 45 kap. Nuvarande ordning inklusive viss praxis 3.6.4Föreläggande att skriftligt redovisa sin inställning till åtalet Av bestämmelsen i 45 kap. 10 § tredje stycket RB följer en möjlighet för tingsrätten att förelägga den tilltalade att ange sin inställning till åtalet i ett svaromål om det behövs för att huvudförhandlingen ska kunna genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Tanken bakom bestämmelsen var att ett i förväg avgivet svaromål ska skapa förutsättningar för en effektiv handläggning vid domstolen och minska risken för uppskov144. Bedömningen är att det i mer komplicerade mål kan vara av värde att försöka klargöra den tilltalades ståndpunkt före huvudförhandlingen. Rätten ska i varje enskilt fall pröva om det är befogat att begära ett svaromål. Vad rätten kan förelägga den tilltalade att yttra sig om är inställningen till åtalet, dvs. Den tilltalade kan inte med stöd av bestämmelsen föreläggas att yttra sig i påföljdsfrågan. En underlåtelse att efterfölja ett föreläggande kan inte leda till någon påföljd i utredningshänseende för den åtalade, t.ex. att han förlorar rätten att senare göra invändningar mot åtalet. Däremot bedömdes vid införandet av bestämmelsen en underlåtelse i vissa fall, exempelvis om den medför uppskov med förhandlingen, kunna innebära ett åläggande av kostnadsansvar för försumlig processföring enligt 31 kap. 4 § RB145. Enligt 45 kap. 13 § RB ska tingsrätten hålla sammanträde med parter och andra som berörs om det behövs för målets förberedelse eller av något annat skäl. Vid bedömningen av om ett sammanträde behövs ska rätten särskilt beakta om målets omfattning gör att ett sammanträde kan antas främja att huvudförhandlingen kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt. Motsvarande bestämmelser om föreberedande sammanträden i hovrätten finns i 51 kap. 10 § tredje stycket RB. I samband med lagändringar om en utökad användning av förberedelsesammanträden angav regeringen som sin utgångs- 1986/87:89 s. 231. 1986/87:89 s. 232. Nuvarande ordning inklusive viss praxis punkt att ett sammanträde under förberedelsen i ett omfattande mål som regel medför fördelar för målets fortsatta handläggning146. Huvudförhandlingen kan, bedömde regeringen, genom detta planeras på ett bättre sätt. Genom att eventuella oklarheter dessutom kan redas ut i ett tidigt skede kan huvudförhandlingen genomföras mer koncentrerat. Möjligheten att hålla förberedelsesammanträde borde därför enligt vad som framhölls utnyttjas oftare och på ett mer strukturerat sätt. Sammanträdet kan, enligt vad som angavs då bestämmelsen infördes, avse själva huvudfrågorna i målet men kan också ägnas åt planering av en kommande huvudförhandling147. Vidare kan sammanträdet behandla vissa rättegångsfrågor eller ägnas åt bevisupptagning utom huvudförhandling. Som exempel på vad ett sammanträde skulle kunna avse angavs i förarbetena att det kan gälla att fastställa i vilka hänseenden parterna har olika uppfattning avseende olika moment i den åtalade gärningen och att syftet då är att argumentering och bevisning vid huvudförhandlingen ska kunna begränsas till de kontroversiella punkterna. Föreläggande att skriftligen redovisa sin inställning till åtalet Förelägganden till den tilltalade att redovisa inställningen till åtalet och grunden för denna tycks inte förekomma vid domstolarna i någon större omfattning. Enstaka lokala undantag finns, bl.a. vid några domstolars handläggning av ekomål, som innebär att förelägganden används regelmässigt. 2013/14:170 s. 23. 1986/87:89 s. 232. 148Uppgifterna i detta avsnitt grundar sig på svar på en mailenkät som skickats till domare från tingsrätter och hovrätt i utredningens referensgrupp. Svarsunderlaget innefattar domare från Hovrätten över och samt tingsrätterna i , , , , , , , , och . Svaren som inkommit har sammanställts och sammanställningen har därefter granskats av en större krets domare. Utöver domare från de domstolar som medverkat till att besvara enkäten har på detta sätt domare vid tingsrätterna i , , , , , och samt vid samtliga landets hovrätter granskat sammanställningen. Den grupp advokater som utredningen har samrått med i vissa frågor under utredningens gång enligt bilaga 4 har också lämnat synpunkter. Nuvarande ordning inklusive viss praxis Sammanträden inför huvudförhandling tycks hållas förhållandevis sällan. Statistik som inhämtats från visar att antalet timmar avsatta för förberedande möten i brottmål med över 100 timmars huvudförhandling i tingsrätt – (20 mål med sammanlagt ) var färre än totalt. Det framgår inte av statistiken hur många av de som avser sammanträden enligt 45 kap. 13 § RB och vad som avser andra möten inför huvudförhandlingen. I siffran inkluderas i vart fall interna möten motsvarande . En grov uppskattning från är att sammanträden hålls i 10–av de stora målen. uppskattar att tingsrätten har haft sammanträden i ett tiotal fall . Ofta har sammanträdena när de förekommer mer fokus på tidsplanering än på processuella frågor. Det skäl som har framkommit från domarhåll till att sammanträden hålls förhållandevis sällan är att de uppfattas ha ett begränsat värde. En tingsrätt har utvecklat enligt följande. Mailkontakt med alla inblandade – vid behov innefattande även föreläggande enligt 45 kap. 10 § tredje stycket RB – är en smidigare och mer ändamålsenlig handläggningsform. Huvudförhandlingen planeras bäst, framhålls det, genom att åklagaren gör en förhandlingsplan (i häktade mål med fördel redan innan åtalet väcks) som kommuniceras med övriga. Försvararna ombeds i samband därmed att ange hur de beräknar för eventuella egna sakframställningar och förhör av enskilda vittnen. Tingsrätten preliminärbokar dagar utifrån planen och ber de inblandade att reservera dagarna. Om tidpunkten för åtalets väckande är oklar kan de inblandade underrättas om att huvudförhandlingen, när den väl påbörjas, kommer att äga rum t.ex. , . Åklagare och advokater kan då styra andra åtaganden till de förhandlingsfria dagarna. Detta förutsätter naturligtvis att tingsrätten har en uppfattning om när åtalet kommer att väckas. Ytterligare förklaringar till den begränsade användningen av sammanträden som har framkommit är dels att domare som grupp betraktat är ”trögrörlig” när det gäller förändrade arbetsformer, dels att de stora målen oftast är häktade mål och att tiden efter åtal Nuvarande ordning inklusive viss praxis innan huvudförhandling måste påbörjas inte är tillräcklig för att hålla förberedande sammanträden. Exempelvis måste de advokater som är inblandade i dessa omfattande mål bokas upp än med tre veckors framförhållning, som är den tid som står till förfogande. Det har från en tingsrätt framhållits att det saknas ordentliga incitament för den tilltalade att ange inställning i förväg. Ett exempel på detta som nämns är ett sammanträde där försvararna inte var villiga att ange inställning förrän de fått ta del av åklagarens sakframställning och bevisning. En tingsrätt beskriver å andra sidan sina erfarenheter av förberedande sammanträden som mycket goda. Sammanträdena har vid denna tingsrätt enligt uppgift inte sällan lett till att åklagaren har kunnat återkalla flera förhör, förhandlingsplanen har reviderats, personaliafrågor har berörts och säkerhetsarrangemang har kunnat planeras. Sammanträdena har, enligt vad som uppgetts, bidragit till att huvudförhandlingen i stor utsträckning kunnat effektiviseras. Tingsrätten har bedömt det vara en fördel att den handläggare, som svarar för beredningen av målet, kan närvara vid sammanträdet. Berednings- och kallelsearbetet blir då enligt tingsrätten effektivare eftersom handläggaren genast får klart för sig vilka åtgärder som behöver vidtas framöver, som t.ex. kallelser, till vilka tider och varför. En förutsättning som anges för att sammanträdena ska bli effektiva och nå sitt syfte är att åklagare, försvarare och målsägandebiträde är inlästa på målet och att försvarare och målsägandebiträden kan lämna uppgift om sina huvudmäns inställning i olika frågor, inte minst i fråga om skadestånd. Ytterligare ett exempel från en annan tingsrätt på att sammanträden inför huvudförhandling har påverkat brottmålets handläggning är ett mål där antalet målsägande som åberopades till stöd för åtalet kunde begränsas avsevärt (från 100 till cirka 10). En tingsrätt har framhållit att förberedande sammanträden kan fylla funktionen att skapa en god stämning och ömsesidig respekt mellan de inblandade aktörerna så att alla känner sig delaktiga i att åstadkomma en effektiv och rättssäker förhandling. Det är svårt att avgöra om lagändringarna om en ökad användning av förberedelsesammanträden i omfattande brottmål har fått genomslag vid domstolarna. Synpunkter har framförts om att lagändringarna har lett till en ökad medvetenhet kring möj- Nuvarande ordning inklusive viss praxis ligheten att använda förberedelsesammanträden i stora mål och att antalet sammanträden kommer att öka allteftersom. Åklagarna har bekräftat den huvudsakliga bilden från domstolarna att sammanträden inför huvudförhandling tenderar att enbart vara planeringsmöten, dvs. det är kalenderfrågor som avklaras. I den mån sammanträdena har ett annat innehåll uppges det på motsvarande sätt som vid sammanträden inför åtal vara ett problem att den tilltalade med försvararen förhåller sig passiva och inte vill uppge någon inställning. Försvararsynpunkterna på åklagarnas beskrivning i detta avseende framgår av avsnitt 3.4.7 (sammanträde inför åtal). Försvararsynpunkter har lämnats om att åklagaren sällan begränsar sin bevisning med hänvisning till vitsordnanden och medgivanden från den misstänkte eller tilltalade. Det upplevs enligt dessa synpunkter inte meningsfullt för försvaret att diskutera processmaterialet vid ett förberedande sammanträde i domstol. Det har å andra sidan från försvarare med erfarenhet från ekobrottsområdet betonats att sammanträden inför huvudförhandlingen kan ha ett stort värde genom att försvararen vitsordar faktiska påståenden och förhållanden vilket leder till att åklagaren kan begränsa sin bevisuppgift med hänvisning till dessa vitsordanden. 3.7Den misstänktes medverkan i brottmål Den fria bevisprövningen, som kommer till uttryck i 35 kap. 1 § RB, innebär att rätten ska avgöra vad som är bevisat i ett brottmål genom en samvetsgrann prövning av allt som har förekommit i målet. Av bestämmelsen i 35 kap. 3 § andra stycket RB följer att rätten med hänsyn till övriga omständigheter som har förekommit i målet ska pröva vilken inverkan en parts erkännande ska ha som bevis. Den tilltalades erkännande är alltså att jämställa med ett bevisfaktum som ska värderas mot annan bevisning. Det var Processlagsberedningens bedömning i arbetet med förslaget till rättegångsbalk att erkännanden i brottmål inte ska ha någon annan betydelse än andra upplysningar och att rätten alltså ska pröva sanningshalten av dessa. Den misstänkte erkännande kan leda till en enklare lagföringsprocess antingen utanför domstol i enlighet med regleringen om åtalsunderlåtelse, strafföreläggande och ordningsbot eller genom ett Nuvarande ordning inklusive viss praxis förenklat förfarande i domstolen. Ett erkännande kan vidare enligt 29 kap. 5 § första stycket 5 BrB få betydelse vid straffmätningen då rätten utöver brottets straffvärde i skälig omfattning ska beakta om den tilltalade frivilligt har angett sig eller lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet. En tilltalad som har lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet ska kunna få ett kortare straff än det som annars skulle ha dömts ut. Det är endast uppgifter som avser det egna brottet som kan utgöra grund för strafflindring. I samband med att bestämmelsen infördes uttalades i förarbetena att medverkan till utredning av egen brottslighet typiskt sett ger uttryck för ansvarstagande och markerar en vilja att ställa till rätta efter sig, liksom ett avståndstagande från den brottsliga gärningen149. Det uppgavs också att en ordning som innebär att den som medverkar till utredning av sin egen brottslighet ska få strafflindring skapar förutsättningar för effektivare brottsutredningar och snabbare lagföring. 2014/15:37 s. 18. Kapitlet innehåller en genomgång av tidigare överväganden i vissa för utredningens fortsatta analys centrala frågor. Sammanställningen omfattar framför allt tidigare överväganden och förslag som rör åtalspliktens utformning, domstolens roll och betydelsen av parternas medverkan vid prövningen av brottmålet. Frågan om åtalspliktens utformning har varit föremål för en återkommande diskussion både i och internationellt. En diskussion om att i svensk rätt införa en generell rätt för åklagaren att oberoende av brottets grovhet och brottslingens ålder underlåta åtal fördes . Då övervägde processkommissionen inom ramen för sitt arbete om rättsväsendets ombildning att föreslå att principen om relativ åtalsplikt skulle införas150. Kommissionen konstaterade att det otvivelaktigt fanns ett behov av att i speciella fall kunna avvika från en strikt tillämpning av ett straffbud. Hur omsorgsfullt straffbestämmelserna än var avfattade kunde det nämligen enligt kommissionen under vissa omständigheter inträffa att straff för en handling som av lagen betecknades som brottslig inte kunde anses påkallat av det allmännas intresse. Att under sådana omständigheter utkräva straff måste anses som en onödig och olämplig hårdhet. Kommissionen framhöll att det skulle vara en synnerligen praktisk utväg om man helt enkelt kunde medge åklagaren att underlåta att väcka åtal vid domstol i sådana fall där han ansåg att det 150 Rättegången i brottmål, SOU 1926:32 s. 29. allmännas intresse inte påkallade bestraffning av den som efter lagens bokstav begått ett brott. Härigenom skulle man inte bara vinna att personen undgick straff utan även att han befriades från det lidande som i regel är förenat med lagföring inför rätta. Dessutom skulle både det allmänna och personen själv besparas de besvär och kostnader som är förenade med en rättegång. Kommissionen var emellertid tveksam till att på detta sätt ge åklagaren befogenhet att underlåta åtal för ett brott trots att det fanns full anledning att anta att en viss person gjort sig skyldig till brottet och särskilt om brottet var av svårare beskaffenhet. Kommissionen framhöll att det material som åklagaren hade tillgång till vid avgörandet av frågan ofta inte var av beskaffenhet att utgöra fullt tillfredsställande grund för frågans bedömande. Kommissionen tvivlade också på om åklagarna var vuxna den synnerligen allvarliga och krävande uppgift som skulle läggas på dem om relativ åtalsplikt infördes. Det kunde dessutom befaras att tillämpningen skulle bli ojämn så att åtal ibland väcktes och ibland underläts i väsentligen likartade fall. Även om objektiva och fullt giltiga grunder alltid blev bestämmande för åklagarens beslut, skulle det enligt kommissionen vara svårt att undgå misstankar om att det var på ett annat sätt om ett notoriskt brott åtalades i det ena fallet och lämnades obeivrat i det andra. På grund av dessa betänkligheter och då det fanns möjligheter att i viss omfattning uppnå de effekter som eftersträvades med principen om relativ åtalsplikt på andra och mer betryggande sätt stannade processkommissionen för att inte föreslå att relativ åtalsplikt infördes. Processlagberedningen, vars arbete –1944 bl.a. låg till grund för , instämde i stort sett i de slutsatser som processkommissionens hade dragit om åtalspliktens utformning151. Att medge åklagaren en diskretionär rätt att underlåta åtal när en gärning är belagd med straff enligt strafflagen var enligt processlagberedningen inte i överensstämmelse med den allmänna rättsuppfattningen och skulle lätt kunna leda till missbruk. 151 Förslag till rättegångsbalk, SOU 1938:44 s. 256. lagberedningen föreslog därför att skulle utgå från en obligatorisk åtalsplikt med en möjlighet för målsäganden att biträda åtalet. Beredningen fann dock skäl att skapa en begränsad möjlighet att efterge åtal dels vid bötesbrott, dels vid sammanträffande av brott. Ett undantagslöst beivrande av varje sådant brott ansågs inte nödvändigt för straffrättsskipningens ändamål. Processlagberedningens överväganden ledde till att innehöll bestämmelser om åtalseftergift enligt förslaget då den trädde i kraft152. Inom ramen för sitt omfattande arbete –1956 diskuterade Strafflagberedningen ett tiotal år efter Processlagberedningens ställningstagande för den obligatoriska åtalsplikten på nytt skälen för och emot en relativ åtalsplikt153. Bakgrunden var beredningens överväganden om att föreslå utökade möjligheter att underlåta åtal. Strafflagberedningen konstaterade att principen om absolut åtalsplikt uppenbarligen hämtar sitt främsta stöd ur kravet på rättssatsernas likformiga tillämpning, det vill säga att alla ska behandlas lika inför lagen. Få saker är enligt beredningen så ägnade att stärka tilliten till rättsordningen som att det är möjligt för envar att konstatera att ingen hänsyn tas till person utan att de yttre olikheter som kan finnas mellan människor blir betydelselösa inom rättens område. En övergång till relativ åtalsplikt kräver därför, resonerade beredningen, att det skapas garantier för att rätten till åtalsunderlåtelse används på sådant sätt att tilltron till rättsvårdens objektivitet och opartiskhet inte minskar. Beredningen såg att det redan inom ramen för gällande rätt fanns sådana garantier genom målsägandens subsidiära åtalsrätt och den kontrollmyndighet som utövas av JO och JK. Även den fria pressens övervakningsfunktion framhölls som en form av garant. Mot en relativ åtalsplikt brukar enligt beredningen anföras att hänsynen till allmänpreventionen kräver ett principiellt upprätthållande av den absoluta åtalsplikten eftersom presumtiva lagöverträ- 153Strafflagberedningens promemoria med förslag till lagstiftning om domstols rätt att nedsätta eller eftergiva påföljd för brott samt om eftergift av åtal, SOU 1948:40. dare kommer att räkna med möjligheten att deras brott blir obeivrade om inte straffhotet genomförs konsekvent. Beredningen anmärkte mot detta argument att samma invändningar gjordes när det var fråga om att införa villkorlig dom i svensk rätt men att erfarenheten visat att institutet rätt tillämpat inte medför någon fara i angivet hänseende. Som ytterligare skäl mot att införa relativ åtalsplikt har, framhöll beredningen, åberopats att åklagarmyndigheterna inte anses ha en fullt oberoende ställning till regeringsmakten och att detta förhållande särskilt i politiskt upprörda tider kan medföra en risk för att regeringen påverkar åklagarmyndigheterna att underlåta att beivra vissa brott. Strafflagberedningen uttalade i denna fråga att det visserligen är praxis i att regeringsmakten inte blandar sig i åklagarmyndighetens verksamhet i konkreta fall, men att förhållandena kunde bli annorlunda. Beredningen diskuterade vidare om åklagarmyndigheterna hade sådana kvalifikationer att man kunde överlåta prövningen av frågan om åtalsunderlåtelse i åklagarnas hand eller om åklagarna i så fall skulle kunna låta sig ledas av sociala synpunkter, personliga hänsyn, känslomässiga betraktelsegrunder och överhuvud av synpunkter som inte överensstämmer med straffrättsskipningens syfte. Mot en sådan farhåga anförde beredningen att åklagaren även vid en absolut åtalsplikt har att verkställa en prövning som ofta är av skönsmässig natur där det i sista hand är åklagarens omdöme som är avgörande. Som exempel nämndes bedömningen av frågan om subjektivt rekvisit föreligger och om det föreligger kausalitet mellan gärningen och den brottsliga effekten. Ett annat exempel som angavs var åklagarens ställningstagande till frågan om bevisningen är tillräcklig för att man ska kunna räkna med en fällande dom. Strafflagberedningen pekade därefter på att åklagaren i alla rättssystem där den absoluta åtalsplikten gäller måste skärpa kravet på det subjektiva rekvisitet, kausaliteten och bevisningen för att undvika de stötande resultat som ett strikt tillämpande av principen kan föra med sig. Åklagarens ”pressning” i fråga om de objektiva och subjektiva rekvisiten och kravet på bevisning utgör enligt Strafflagberedningen i själva verket, vid sidan av den benådningsrätt som allmänt tillkommer regeringsmakten, de enda botemedel som finns mot orimliga konsekvenser av den absoluta åtalsplikten. Beredningen konstaterade att båda dessa utvägar är otill- fredsställande, den förra därför att den innebär att man handlar mot lagen och den andra därför att den väl kan avvärja att ett inte önskvärt straff verkställs men inte hindrar den lagföring och dom som det ofta är lika angeläget att undvika. Mot denna bakgrund föreslog Strafflagberedningen att det skulle införas en bestämmelse av allmän karaktär om åtalsunderlåtelse i de fall det bedömdes uppenbart att åtal inte krävdes vare sig för att avhålla gärningsmannen från vidare brottslighet eller med hänsyn till den allmänna laglydnaden. Alltefter brottslighetens art skulle det sedan ankomma på distriktsåklagare, statsåklagare eller riksåklagaren att meddela beslut. Även om flertalet remissinstanser i princip anslöt sig till förslaget fanns det invändningar med hänvisning till allmänpreventiva hänsyn och vikten av att principen om allas likhet inför lagen upprätthålls154. 4.5Strafflagberedningen 1953 och 1956 betänkande föreslog Strafflagberedningen på nytt en allmän bestämmelse om åtalseftergift som innebar att åtal skulle få efterges om det bedömdes vara uppenbart att påföljd för brottet inte behövdes vare sig för att avhålla den misstänkte från vidare brottslighet eller med hänsyn till allmän laglydnad och det inte heller i övrigt var påkallat ur allmänt synpunkt att åtal väcktes155. Beredningen angav att det kunde förekomma sådana omständigheter att det var önskvärt att undvika inte bara påföljden för ett brott, vilket kunde lösas med påföljdseftergift, utan också själva domstolsbehandlingen för att bespara gärningsmannen det svåra psykiska lidande som kunde orsakas av en rättegång. Vidare kunde enligt beredningen förhållandena ibland vara sådana att det med hänsyn till fallets beskaffenhet framstod som anstötligt att åtal väcktes. Genom den utformning av bestämmelsen som beredningen föreslog ansågs inte grundsatsen om åtalsplikten sättas ur spel. I stället beskrevs den nya befogenheten som en modifikation för att undvika stötande resultat av tillämpningen av principen om absolut åtalsplikt. 154Jfr referat i SOU 1953:17 s. 112. 155Enhetligt frihetsstraff m.m., SOU 1953:17 s. 120. Flertalet remissinstanser tillstyrkte beredningens förslag. Vissa remissinstanser uttryckte dock tveksamhet inför förslaget, bl.a. med hänvisning till vikten av allas likhet inför lagen.