sou · H5B326 · 2017-04-03 00:00:00 — Fel i tjänsten, för vilken felpåföljder kan bli aktuella, före- ligger t.ex. om resultatet av tjänsten inte är fackmässigt eller om tjänst- en inte utförs enligt gällande säkerhetsföreskrifter. Vad som är fack- mässigt måste avgöras från fall till fall och inte sällan med ledning av olika branschstandarder. Givetvis är tjänsten felaktig om den inte stämmer överens med vad konsumenten och näringsidklaren har avtalat. Tjänsten är också felaktig om den har utförts i strid mot förbud i produktsäkerhetslagen. Vidare föreligger fel om närings- idkaren inte utfört tilläggsarbete som han enligt andra bestämmelser i lagen är skyldig att utföra för att undvika allvarlig skada. 8 har dock i betänkandet Lösöreköp och registerpant (2015:18) före- slagits att den s.k. traditionsprincipen, enligt vilken en såld vara måste hämtas för att sakrätt- skydd ska uppnås, ska utmönstras ur köprätten. näringsidkarens ansvar att informera konsumenten, om det under arbetet uppstår behov av tilläggsarbete. Slutligen ska tjänsten anses felaktig om resultatet inte stämmer överens med som har utlovats i reklam. Om det finns fel i tjänsten får konsumenten reklamera den. Det är, liksom i konsumentköplagen, en förutsättning för rättelse. Kon- sumenten har rätt att reklamera en tjänst efter avlutat arbete. Avser tjänsten arbete på mark, byggnader eller andra fasta saker har konsumenten rätt att reklamera fel som upptäcks . Är tjänsten felaktig har konsumenten också rätt att hålla inne del av betalningen, kräva att felet rättas till, få avdrag på priset eller häva avtalet. Om felet har orsakat skada har konsumenten rätt till skadestånd. 5.4.2När konsumenttjänstlagen inte är tillämplig Med undantag för konsumenttjänstlagen (1985:716), som alltså bara gäller i konsumentförhållanden, saknas bestämmelser i lag som reg- lerar uppdragsgivarens och uppdragstagarens inbördes rättigheter och skyldigheter vid tjänster, t.ex. vad som ska gälla vid fel i en tjänst. Mot den bakgrunden tillämpas inom många tjänsteområden standar- diserade avtalsvillkor, som tas fram av olika branschorganisationer och ibland genom förhandlingar med företrädare för uppdragstagare och uppdragsgivare. I andra fall har allmänna villkor tagits fram av enskilda företag eller affärskedjor för att användas i den egna affärs- verksamheten. Inom vissa branscher och vissa områden har villkor av denna typ fått så stort genomslag och blivit så inarbetade att de fått en närmast författningsliknande ställning. Exempel på sådana standardavtal är de inom byggsektorn generellt tillämpade allmänna bestämmelserna (AB) för olika slag av bygg- och anläggningsentre- prenader samt konsulttjänster. När sådana avtal, liksom individuella tjänstevillkor för den en- skilda tjänsten, saknas är rättsförhållandet mellan parterna i princip oreglerat. Ett exempel på situationer när det vanligen saknas, såväl avtalsvillkor som direkt tillämpliga lagregler, är vid tjänsteavtal mellan privatpersoner. I utredningens kartläggning återfinns ett antal plattformar, både svenska och utländska, som förmedlar tjänster i sådana partsför- hållanden. Frågan är då vad som ska gälla mellan parterna? Viss led- ning kan hämtas i t.ex. köprätten, som i viss utsträckning kan tilläm- pas analogt på tjänsteavtal. Det innebär t.ex. att rättsläget vid ett dröjsmål med att utföra en tjänst, eller vid ett fel i tjänsten, skulle kunna bedömas med ledning av köplagen. Viss försiktighet bör dock iakttas vid sådana analogier. I doktrinen har dock uttalats att analoga tillämpningar kan vara lämpliga när en regel med huvudsakligen samma innebörd återfinns i både köplagen och konsumenttjänstlagen. Metoden innebär alltså att köplagen, som inte gäller för tjänster och inte heller i konsumentförhållanden, jämförs med konsumenttjänst- lagen. Den senare gäller för tjänster i konsumentförhållanden. Vid överensstämmande lagregler har lagstiftaren alltså bedömt att regeln kan tillämpas i såväl köp- som tjänsteavtal. Analogin får då anses mer relevant än om regeln återfinns i endast en av lagarna.9 5.5Hyra av lös egendom Vid sidan av korttidshyra av bostäder och småtjänster utgör hyra av lös egendom en vanlig typ av transaktion i delningsekonomin. Ett omfattande regelverk har med tiden utvecklats för avtal om hyra av fast egendom, t.ex. bostäder. Liksom när det gäller tjänster utom konsumentförhållanden, saknas dock i praktiken helt regler för vad som ska gälla vid hyra av lösa saker, t.ex. verktyg eller träd- gårdsmaskiner. Normalt tillämpar därför professionella uthyrare hyresvillkor som tagits fram av det uthyrande företaget eller av en branschorganisation för sådana företag. Så är t.ex. fallet när bilut- hyrningsföretag hyr ut bilar eller en byggmarknad hyr ut maskiner. När båda parter är privatpersoner är det dock sannolikt att sådana i förväg fastställda hyresvillkor ytterst sällan förekommer. Mot den bakgrunden återstår att tillämpa de allmänna obligations- rättsliga principer som stadgas i, eller följer av, t.ex. köplagen. I den mån klara principer finns kan de sägas i huvudsak innebära att en korsning av de köprättsliga reglerna och reglerna om hyra av fast 9 , : Speciell avtalsrätt II Kontraktsrätt, Första häftet s. 109 och 116 samt andra häftet s. 21. egendom får tillämpas. Så länge den som hyr inte hämtat eller mot- tagit det hyrda föremålet liknar situationen ett köp. Köplagens regler om dröjsmål och fel, som berörts i det föregående, kan därför utan större komplikationer tillämpas på hyresavtalet. Uthyrarens ansvar innebär bl.a. att lämna ut en fungerande vara i rätt tid. Skadeståndslagen (1972:207) gäller i första hand skador som uppstår utan samband med ett kontraktsförhållande. Den kan också tilläm- pas på skador som t.ex. en näringsidkare förorsakar när ett uppdrag utförs, men i sådana fall ska i första hand specialanpassade regler tillämpas, såsom skadeståndsreglerna i konsumenttjänstlagen när den är tillämplig. Vidare torde, i ett fall när en skada orsakas av en produkt, i första hand prövas om skadan ska ersättas med stöd av reglerna i produktansvarslagen. När inga särskilda sådana lagregleringar finns kan den allmänna skadeståndslagen tillämpas. En viktig huvudregel i skadeståndslagen innebär att den som upp- såtligen eller av vårdslöshet vållar personskada eller sakskada skall ersätta skadan. Vid personskador kan skadeståndet, förutom rent eko- nomiska förluster, avse även ideell skada, dvs. ersättning för t.ex. ”sveda och värk”. Arbetsgivare ansvarar för skador som en arbetstagare orsakar i tjänsten. Det gäller även arbetsgivare i statlig och sektor, dock inte i verksamhet som myndighetsutövning. Ersättning för sådana skador kan, vid sakskada, jämkas om det är skäligt med hän- syn till föreliggande försäkringar eller försäkringsmöjligheter. Det innebär, dels att ersättningen i första hand ska tas ur befintliga försäkringar, dels att ett skadestånd kan sättas ned eller utebli om den skadelidande inte i sedvanlig omfattning försäkrat objektet, förut- satt att sådana möjligheter funnits. I produktansvarslagen (1992:18) stadgas att skadeståndskyldighet kan föreligga vid personskador som orsakas av en säkerhetsbrist i en produkt. Med produkter menas i detta sammanhang lösa saker. En produkt har enligt lagen en säkerhetsbrist om den inte är så säker som skäligen kan förväntas. Huruvida en säkerhetsbrist i lagens mening föreligger avgörs genom en samlad bedömning av hur det kunnat förutses att produkten ska komma att användas, hur produkten har marknadsförts, förekomst av och innehåll i bruksanvisningar, tidpunkt då produkten satts i omlopp samt Skadestånd kan också bli aktuellt för sakskada, som orsakas av en säkerhetsbrist i en produkt. Det förutsätter dock, till skillnad från i fall med personskada, att produkten typiskt sett är avsedd för enskilt ändamål, och den skadelidande vid tiden för skadan använde egendomen huvudsakligen för sådant ändamål. Ersättning för sak- skador som orsakats av en säkerhetsbrist i en produkt kan således inte bli aktuellt i näringsverksamhet. Skador på själva produkten ersätts inte. Vidare krävs, för att skade- stånd enligt lagen ska vara möjligt, att skadan kan värderas till . Skadeståndsskyldig enligt lagen är i första hand den som tillverkat produkten eller den som importerat produkten för att sätta den i omlopp i Sverige.10 Med detta får förstås att produkten förs ut på den svenska marknaden eller på annat sätt sprids. Om det inte framgår vem som tillverkat den skadegörande pro- dukten, är var och en som har tillhandahållit produkten, exempelvis en detaljist, skyldig att betala skadestånd enligt lagen, om han inte anvisar någon som har tillverkat produkten eller som tillhandahållit den till detaljistledet. Motsvarande regler gäller i fall där det inte framgår vem som importerat produkten. 10 I lagtexten anges att den som ”tillverkat, frambringat eller insamlat den skadegörande pro- dukten” är skadeståndsskyldig. I normalfallet torde dock tillverkaren vara den som i prak- tiken ansvarar för skadan. Marknadsrätten brukar beskrivas som den del av rättsordningen som innehåller spelregler för företagen på olika marknader. Till mark- nadsrätten i vid bemärkelse räknas regler om företagens etablering, marknadsföring och konkurrens samt konsumentskydd. Övergri- pande syften med de marknadsrättsliga reglerna är att uppnå sam- hällsekonomisk effektivitet genom fungerande konkurrens och att, direkt och indirekt, skydda konsumenterna mot t.ex. otillbörlig mark- nadsföring och oskäliga avtalsvillkor. I det följande ska några av de för utredningen relevanta lagarna inom marknadsrätten kortfattat behandlas. I lagen (1994:1512) om avtalsvillkor i konsumentförhållanden (AVLK) finns bestämmelser om att Patent- och (), och i vissa fall (), kan för- bjuda en näringsidkare att tillämpa avtalsvillkor, som med hänsyn till pris och andra omständigheter bedöms oskäliga i avtal med kon- sumenter. En förutsättning är att förbudet är motiverat från allmän synpunkt eller av annat skäl ligger i konsumenternas eller konkurrenternas intresse. Frågan om ett standardvillkor är oskäligt enligt AVLK ska alltså avgöras utifrån en allmän bedömning, dvs. hur villkoret typiskt sett fungerar i ett konsumentavtal, och inte utifrån en bedömning av omständigheterna i ett enskilt fall. Lagen kan bara tillämpas i konsumentförhållanden och gäller inte villkor som näringsidkaren och konsumenten bestämt individuellt. I sådana fall kan, som berörts i det föregående, oskäliga avtalsvillkor jämkas med stöd av 36 § avtalslagen. Avtalsvillkor mellan närings- idkare kan prövas marknadsrättsligt enligt annan lagstiftning.11 Avtals- villkor mellan enskilda privatpersoner kan, av naturliga skäl, inte prövas inom ramen för marknadsrätten. Däremot kan de jämkas med stöd av avtalslagen. 11 Avtalsvillkor som tillämpas mellan näringsidkare kan prövas marknadsrättsligt enligt lagen (1984:292) om avtalsvillkor mellan näringsidkare. Förbud enligt AVLK kan förenas med vite. Frågan om förbud mot tillämpning av ett avtalsvillkor får prövas av Konsumentom- budsmannen (KO) i fall som inte är av större vikt. Förbud enligt lagen kan även riktas, förutom mot enskilda näringsidkare, även mot en branschorganisation om det aktuella villkoret ingår i standardi- serade allmänna villkor, som organisationen tillhandahåller sina med- lemmar. Huruvida ett avtalsvillkor är oskäligt bedöms utifrån tre olika kriterier. För det första är ett villkor oskäligt om det ger konsumen- ten sämre rättigheter än tvingande konsumentskyddande lagstiftning, exempelvis konsumentköplagen eller konsumenttjänstlagen. För det andra ska ett villkor anses vara oskäligt om det strider mot lagstiftning som inte är tvingande, men leder till en så stor nack- del för konsumenten att det inte finns en rimlig balans mellan part- erna. Slutligen ska ett avtalsvillkor anses oskäligt om det är vilseledande eller oklart formulerat och konsumenten därigenom inte kan förutse vilka konsekvenser villkoret får. övervakar efterlevnaden av AVLK. Talan med ansökan om förbud i och förs av KO. Om KO i ett visst fall beslutar att inte ansöka om förbud får sådan ansökan i stället göras av en sammanslutning av konsumenter, t.ex. en konsumentorganisation. Lagen innehåller också regler som ska underlätta utredningen av enskilda ärenden. Bland annat stadgas att en näringsidkare ska till- handahålla de handlingar som kan ha betydelse för utredningen där ett förbud kan antas komma i fråga. Om så inte sker får KO före- lägga den som berörs att fullgöra sin skyldighet vid vite. AVLK bygger på EG-lagstiftning om oskäliga avtalsvillkor i EG-direktivet 94/13/EEG. Enligt direktivet ska medlemsländerna tillämpa ett system som förbjuder oskäliga villkor. I direktivet anges 17 exempel på villkor som är oskäliga om inte särskilda skäl finns för en annan bedömning. Till EG-direktivet har också fogats en bilaga, den s.k. grå listan, som innehåller avtalsvillkor som, typiskt sett, kan anses oskäliga. Lagen innehåller också vissa civilrättsliga bestämmelser, dvs. sådana som reglerar rättsförhållandet mellan parterna i ett avtal. En sådan bestämmelse är den s.k. oklarhetsregeln. Den utgör en allmän rätts- grundsats, som tillämpas generellt i avtalsrätten, även utom konsu- mentförhållanden. Regeln innebär, enkelt uttryckt, att ett avtalsvillkor som är oklart formulerat, t.ex. tvetydigt, ska tolkas till nackdel för den som for- mulerat villkoret, i regel den som genom avtalet tillhandahåller en vara eller tjänst. Syftet med marknadsföringslagen(2008:486) är att främja konsu- menternas och näringslivets intressen vid marknadsföring av pro- dukter och att motverka marknadsföring som är otillbörlig mot konsumenter och näringsidkare. Med produkter avses även andra nyttigheter än varor, t.ex. tjänster, fast egendom och arbetstillfällen. Lagen gäller vid reklam och försäljning och i övrigt vida alla slags kontakter mellan företag och konsument, som har till syfte att för- bättra försäljningen av eller tillgången till en produkt. Lagen gäller också företagarens agerande före, under och efter försäljning av produkten, t.ex. vid information om reklamationsrätten. Många frågor kan inte prövas enligt marknadsföringslagen. Det gäller t.ex. reklam som väcker anstöt eller kan uppfattas som olämp- lig av andra anledningar. Sådana ärenden prövas av Reklamombuds- mannen. Lagen gäller inte heller text och bild som inte har ett kom- mersiellt intresse, till exempel redaktionell text och konst. I marknadsföringslagen anges närmare vilka reklamrelaterade före- teelser som kan förbjudas med stöd av lagen. Ett exempel är s.k. aggressiv marknadsföring. Marknadsföringen är bl.a. att anse som aggressiv om den innefattar trakasserier, tvång, fysiskt våld, hot eller annat aggressivt påtryckningsmedel. En huvudregel är vidare att mark- nadsföring inte får vara vilseledande. Marknadsföring är vilseledande om den påverkar mottagarens förmåga att fatta ett välgrundat affärsbeslut. I flera olika lagrum beskrivs vilka förfaranden som är vilseledande marknadsföring när det gäller t.ex. förpackningsstor- lekar, förväxlingsrisk med konkurrerande produkter och använd- ning av begrepp som konkurs, utförsäljning och realisation. Till marknadsföringslagen finns också en ”svart lista” över mark- nadsföringsåtgärder och affärsmetoder som under alla omständig- heter är att anse som otillbörliga. Listan utgörs av bilaga I till Europa- parlamentets och rådets direktiv /29/EG av om otillbörliga affärsmetoder m.m.12 En näringsidkare vars marknadsföring strider mot lagen kan för- bjudas att fortsätta med denna eller med någon annan liknande åt- gärd. I vissa fall kan näringsidkaren också åläggas att betala en s.k. marknadsstörningsavgift. utövar tillsyn över marknadsföringslagens efter- levnad. Frågor om förbud eller marknadsstörningsavgift prövas av Patent- och på talan av KO. Om KO i ett en- skilt fall bestämmer att inte väcka talan, får en enskild näringsidkare som berörs av marknadsföringen eller en sammanslutning av konsu- menter, i stället väcka sådan talan. Ändamålet med prisinformationslagen (2004:347) är att konsumenter ska få korrekt och tydlig prisinformation om produkter. Med pro- dukter avses, liksom i marknadsföringslagen, även andra nyttigheter än varor, dock inte fastigheter eller arbetstillfällen. Lagen gäller inte heller för produkter som säljs på auktion. Lagen är en ramlag, som fylls ut och förtydligas med bl.a. föreskrifter och överenskommelser med branschorganisationer. Lagen gäller vid marknadsföring av bestämda produkter. Tillräck- ligt specificerad, dvs. bestämd, anses produkten vara om konsumen- ten genom uppgifterna i marknadsföringen kan bilda sig en uppfatt- ning om varans eller tjänstens beskaffenhet. eller tjänsten ska alltså kunna identifieras och särskiljas från andra varor eller tjänster.13 Om det i något fall inte är möjligt att ange ett specifikt pris, ska i stället grunderna för prissättningen anges. Det kan bli aktuellt i samband med tjänster som inte kan prissättas i kronor. 12Tillkännagivande (2008:487) med anledning av marknadsföringslagen (2008:486). 2003/04:38, s. 28. sen gäller även sådana fall. Som exempel kan nämnas vissa typer av tjänster där priset regelmässigt anges i procent av en köpeskilling (provision) eller en lånesumma (ränta).14 Prisinformationslagen gäller även vid köp via internet, exempel- vis i en webbshop. På internet ska prisinformationen vara tydlig, korrekt och lätt att uppfatta. Det torde innebära att prisuppgiften inte får ha en så understucken placering att den är svår att finna. Huvudregeln vid all prisinformation är att priset ska anges skrift- ligen och att mervärdesskatt och andra skatter ska vara inräknade. Det ska också tydligt framgå vilken vara eller tjänst priset avser. Om avgifter eller andra kostnader tillkommer ska detta anges särskilt. är tillsynsmyndighet för prisinformationslagen. utfärdat föreskrifter (KOVFS 2012:1) om hur prisinformationslagen ska tillämpas. Verket har också tagit fram en vägledning om prisinformation samt slutit överenskommelser med olika branschorganisationer om hur prisinformation ska ske. 5.8.4Regler om internet- och distanshandel Den elektroniska handeln började utvecklas i samband med att inter- net blev tillgängligt för allmänheten . Elektro- nisk handel har därefter ökat kraftigt. Verksamheten med handel via internet har reglerats ett par olika lagar, som på olika sätt kan ha relevans när verksamheten med webbplattformar i delningsekonomin analyseras. Lagstiftningen bygger på EU-direktiv och motsvarande regler gäller i alla EU-länder. I vissa fall kan strängare regler gälla än i , dvs. ett starkare konsumentskydd. Lagen (2005:59) om distansavtal och avtal utanför affärslokaler (distansavtalslagen)gäller bl.a. avtal där en näringsidkare säljer eller hyr ut lös egendom eller erbjuder tjänster till konsumenter via webbaserade butiker, telefonsförsäljning, postorder eller annars utan- för affärslokaler. Med tjänster avses även uthyrning av fast egendom, 2003/04:38, s. 29. t.ex. bostäder, men lagen gäller inte vid uthyrning av bostäder för varaktigt boende. En central regel i distansavtalslagen handlar om ångerrätten. Konsumenten har enligt lagen på sig att ångra sitt köp och näringsidkaren är skyldig att lämna information om detta. Fristen för ångerrätt börjar löpa först när konsumenten fått information om den. Näringsidkaren är också skyldig att informera om namn, adress och organisationsnummer, varans eller tjänstens huvudsakliga egenskaper, pris och villkor för betalning, inklusive skatter och avgifter, villkoren för leverans samt rätten till reklamation. Lagen (2005:562)om elektronisk handel och andra informations- samhällets tjänster (e-handelslagen) gäller när företag säljer pro- dukter till enskilda konsumenter via internetbaserade plattformar. Lagen innehåller bl.a. regler om vilken information konsumenterna ska ges och vilka tekniska funktioner som ska finnas på webbplatsen när konsumenten gör en beställning. Lagen gäller även vid gräns- överskridande transaktioner inom EES-området. Med elektroniska handel menas vanligen handel via internet, t.ex. i internetbutiker. Begreppet ”andra informationssamhällets tjänster” definieras i lagen som ”tjänster som normalt utförs mot ersättning och som tillhandahålls på distans, på elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare”. Vissa sådana tjänster och verksamheter är undantagna från lagens tillämpningsområde, t.ex. spel om pengar. Fri rörlighet gäller inom EES-området. Enligt 3 § har tjänste- leverantörer i andra EES-länder rätt att, oberoende av svenska regler i det samordnade regelområdet, tillhandahålla informationssamhäl- lets tjänster till svenska konsumenter. För svenska företag ska dock svensk lag i det samordnade regelområdet gälla fullt ut även om före- taget helt eller delvis erbjuder sina tjänster till mottagare i andra EES-länder. De företag som tillhandahåller tjänster inom lagens tillämpnings- område ska informera konsumenterna om namn och adress i etableringsstaten, e-postadress samt, i förekommande fall, registreringsnummer för mervärdesskatt och I den mån någon form av reglerad yrkesverksamhet bedrivs, t.ex. fastighetsmäklarverksamhet, ska företaget också informera om yrkes- titel, det land där denna erhållits och yrkesorganisation där leveran- tören är registrerad. Den information som ska ges enligt lagen ska finnas tillgänglig för tjänstemottagare och myndigheter på ett enkelt, direkt och stadigvarande sätt. Priser på varor eller tjänster ska i förekommande fall anges klart och otvetydigt. Om skatt och leveranskostnader tillkommer ska detta anges särskilt. Vidare ska avtalsvillkor göras tillgängliga för tjänstemottagare på ett sätt som gör det möjligt att spara och åter- skapa dem. Vissa krav på den tekniska infrastrukturen, t.ex. tekniska funk- tioner på webbplattformen, ställs också i lagen. En tjänsteleverantör ska t.ex. tillhandahålla lämpliga och effektiva funktioner som gör det möjligt för en tjänstemottagare att upptäcka och rätta sina even- tuella inmatningsfel innan beställning sker. Vid elektronisk handel är det exempelvis brukligt att köparen får bekräfta beställningen innan den registreras. Tjänsteleverantören ska också utan onödigt dröjsmål bekräfta att en beställning mottagits på elektronisk väg. Beställningar och bekräftelser ska anses mottagna när adressaten har tillgång till dem. Det är vanligt att sådana bekräftelser sänds via e-post. Lagen om tjänster på den inre marknaden gäller lagen (2009:1079) om tjänster på den inre mark- naden. Genom lagen, och förordningen (2009:1078) om tjänster på den inre marknaden, införs EU:s tjänstedirektiv /123/EG i . Lagen tillämpas på tjänster, både i konsumentförhållanden och mellan näringsidkare. Med begreppet tjänst avses en prestation som utförs mot ekonomisk ersättning och som inte utgör vara, kapi- tal eller person. Med tjänsteleverantör avses i lagen en fysisk person som är medborgare i ett EES-land eller en juridisk person som är etablerad i ett sådant land och som i sin näringsverksamhet erbjuder eller tillhandahåller en tjänst. Vissa tjänster är undantagna från lagens tillämpningsområde. Det gäller t.ex. hasardspel, finansiella tjänster och hälso- och sjukvårdstjänster. En tjänsteleverantör är enligt lagen skyldig att på eget initiativ lämna information till den som beställer tjänster. Det handlar i första hand om information som gör det möjligt för beställaren att komma i kontakt med leverantören. I förekommande fall ska information också lämnas om registreringsnummer och registrets namn eller motsvarande identi- fieringsuppgifter, adressuppgift till behörig tillståndsmyndighet eller den gemen- samma kontaktpunkten, registreringsnummer för mervärdesskatt, avtalsvillkor om tillämplig lag och om behörig domstol, priset på tjänsten när det har fastställts i förväg, vad tjänsten huvudsakligen består av, vilka försäkring som gäller för tjänsten, samt möjligheten till tvistlösning utom domstol.