sou · H5B390 · 2017-11-22 00:00:00 — I det syftet kan befintliga nätverk på området för rättsligt samarbete på privaträttens område användas, liksom andra tillgängliga medel som underlättar förståelsen av utländsk lag (se samma ingresspunkt som ovan). Förordningen om registrerade partners förmögenhetsförhållan- den innehåller i artikel 29 motsvarande bestämmelser om anpassning av sakrätter. Även arvsförordningen innehåller motsvarande bestäm- melser (artikel 31). Haagprotokoll finns dock inga mot- svarande bestämmelser. Enligt förordningarnas ingresser bör hänsyn till allmänintresset moti- vera att domstolar och andra behöriga myndigheter i medlemssta- terna ges möjlighet att tillämpa undantag i förhållande till bestämmel- serna om lagval (se förordningarnas ingresser, punkten 52 respektive punkten 53). Artikel 30 i förordningarna innehåller därför bestäm- melser om s.k. internationellt tvingande regler. Internationellt tvingande regler definieras i förordningarna som be- stämmelser som en medlemsstat anser vara så avgörande för att skydda allmänintressen, t.ex. sin politiska, sociala och ekonomiska struktur, att landet kräver att de tillämpas vid alla situationer inom deras tillämpningsområden, oavsett vilket lands lag som annars ska tillämpas enligt förordningarna (artikel 30.2). Ingenting i förordningarna ska begränsa tillämpningen av sådana internationellt tvingande regler i domstolslandet (artikel 30.1). Exempel på internationellt tvingande regler är enligt förordningarnas ingresser bestämmelser för skydd av familjens bostad. Det undantag från tillämplig lag som bestämmel- serna om internationellt tvingande regler innebär ska tolkas restriktivt för att vara förenliga med förordningarnas allmänna målsättning (in- gresserna, punkten 52 respektive punkten 53). LIMF innehåller i 9–12 §§ bestämmelser som anger under vilka omständigheter svensk lag ska eller får tillämpas trots att utländsk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Bestämmel- serna har en utpräglad skyddskaraktär. De gäller även beträffande registrerade partner som har ingått det registrerade partnerskapet en- ligt partnerskapslagen (se vidare avsnitt 3.2.2). I kapitel 9 följer utredningens överväganden i frågan om och i så fall vilka bestämmelser som ska anses utgöra internationellt tvingande regler i svensk rätt. Utgångspunkten för övervägandena är bestäm- melserna i 9–12 §§ LIMF. Hänsyn till allmänintresset bör även, enligt förordningarnas ingres- ser, tillåta domstolar och andra behöriga myndigheter att i undantags- fall inte beakta vissa bestämmelser i utländsk lag (ingresserna, punk- ten 53 respektive punkten 54). Tillämpning av bestämmelser i lagen i en viss stat får därmed vägras om en sådan tillämpning är uppenbart oförenlig med grunderna för domstolslandets rättsordning, s.k. ordre public (artikel 31 i förordningarna). Domstolar eller andra berörda myndigheter bör dock inte kunna tillämpa ordre public för att avvika från lagen i en annan stat om detta skulle strida mot Europeiska unio- nens stadga om de grundläggande rättigheterna, i synnerhet artikel 21 om principen om icke-diskriminering (se samma ingresspunkter som ovan). Både Haagprotokoll och arvsförordningen innehåller mot- svarande bestämmelser om ordre public (artikel 13 respektive arti- kel 34). LIMF innehåller också bestämmelser om ordre public (20 §). Be- stämmelserna föreskriver att en bestämmelse i en utländsk lag inte får tillämpas och att ett utländskt avgörande inte gäller i om det skulle vara uppenbart oförenligt med grunderna för den svenska rättsordningen att tillämpa bestämmelsen eller att erkänna avgöran- det. Det kan konstateras att beträffande de makar och registrerade partner som omfattas av förordningarna, ska förordningarnas arti- kel 31 tillämpas i stället för 20 § LIMF. 6.11Uteslutande av återförvisning (renvoi) När förordningarna föreskriver att lagen i en viss stat ska tillämpas, avses tillämpning av andra gällande rättsregler i den staten än reglerna i den statens internationella privaträtt (artikel 32 i förordningarna). Därigenom utesluts en situation där den enligt förordningarna an- visade lagen, genom sina internationella privaträttsliga regler, hänvisar tillbaka till domstolslandets lag, s.k. återförvisning, eller vidare till ytterligare ett annat lands lag, s.k. vidareförvisning. I både Haagprotokoll och arvsförordningen finns bestäm- melser om återförvisning. I likhet med förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden är åter- förvisning utesluten enligt Haagprotokoll (artikel 12). Enligt arvsförordningen tillämpas återförvisning endast i förhållande till tredje land när vissa omständigheter föreligger (artikel 34). LIMF innehåller inte några bestämmelser om återförvisning. I den autonoma svenska internationella privaträtten har man ställt sig avvisande till bestämmelser om återförvisning. Det kommer till uttryck i doktrinen15 men först och främst i Högsta domstolens praxis, exempelvis i rättsfallet NJA 1969 s. 163. 6.12Stater med mer än en rättsordning Artiklarna 33–35 i förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden innehåller bestämmelser om hur tillämplig lag ska bestämmas i stater med fler än en rättsordning. I fall den tillämpliga lagen enligt förordningarna är lagen i en stat som omfattar flera territoriella enheter som var och en har egna rätts- 15 Se bl.a. Jänterä-Jareborg, Svensk domstol och utländsk rätt. En internationell privat- och processrättslig studie, 1997, s. 37 f, , Svensk rättspraxis i internationell familje- och arvsrätt, 2 uppl., s. 37 f samt , Svensk internationell privat- och processrätt, 8:e uppl., 2014, s. 50 f. regler på de aktuella områdena, ska de interna lagvalsreglerna i den staten avgöra vilken territoriell enhets rättsregler som ska tillämpas (artikel 33.1 förordningarna). Saknas interna lagvalsregler ska, när makarnas respektive de registrerade partnernas hemvist anges som anknytningskriterium för tillämplig lag, detta förstås som en hänvis- ning till den territoriella enhet där makarna respektive de registrerade partnerna har hemvist (artikel 33.2 a). När makarnas respektive de registrerade partnernas medborgarskap är anknytningsfaktor för tillämplig lag och interna lagvalsregler saknas, ska det förstås som en hänvisning till lagen i den territoriella enhet som makarna respektive de registrerade partnerna har den närmaste anknytningen till (arti- kel 33.2 b). Om interna lagvalsregler saknas och andra omständig- heter än hemvist och medborgarskap anges som anknytningsfaktorer för tillämplig lag, ska det förstås som en hänvisning till lagen i den territoriella enhet där dessa omständigheter föreligger (artikel 33.2 c). I artikel 34 i förordningarna regleras lagkonflikter i stater med olika rättssystem avseende olika personkategorier, i praktiken ute- slutande avhängigt av religiös tillhörighet. Artikeln behandlar situa- tionen att den enligt förordningarna tillämpliga lagen är lagen i en stat som har flera rättsordningar som är tillämpliga för olika person- kategorier. När en stat har två eller flera rättsordningar eller regel- system som är tillämpliga på olika kategorier av personer, ska varje hänvisning till lagen i den staten förstås som en hänvisning till den rättsordning eller det rättssystem som är tillämpligt enligt gällande bestämmelser i den staten. Saknas sådana bestämmelser ska den rättsordning eller det regelverk vartill makarna respektive de registre- rade partnerna har den närmaste anknytningen tillämpas. En medlemsstat som omfattar flera territoriella enheter som var och en har egna rättsregler för makars respektive registrerade part- ners förmögenhetsförhållanden behöver inte tillämpa förordningarna vid lagkonflikter enbart mellan lagarna i sådana enheter (artikel 35 i båda förordningarna). Den enda medlemsstaten som har ett sådant flerrättssystem är Spanien.16 Motsvarande bestämmelser angående stater med mer än en rätts- ordning förekommer i arvsförordningen (artiklarna 36–38). Även Haagprotokoll innehåller bestämmelser angående stater med 16 Se nationalrapport av professor , , okto- ber 2008, s. 1 () mer än en rättsordning (artikel 16). Dessa bestämmelser har dock något annat innehåll än bestämmelserna i arvsförordningen och för- ordningarna om makars respektive registrerade partners förmögen- hetsförhållanden. LIMF innehåller inte några lagvalsregler avseende stater med fler än en rättsordning. Sådana regler föreslogs av Familjelagssakkunniga i betänkandet Internationella familjerättsfrågor år 1987.17 Förslaget kom dock inte att införas i LIMF. Förordningarna om makars respek- tive registrerade partners förmögenhetsförhållanden innebär dock att lagvalsregler avseende stater med fler än en rättsordning nu kommer att införas i svensk rätt. 17 SOU 1987:18 s. 327 f. 7 Erkännande och verkställighet 7.1Erkännande och verkställbarhet av avgöranden Fjärde kapitlet (artiklarna 36–57) i förordningarna om makars respek- tive registrerade partners förmögenhetsförhållanden innehåller be- stämmelser om avgörandens erkännande, verkställbarhet och verkstäl- lighet. Förordningarnas bestämmelser om erkännande, verkställbarhet och verkställighet kommer att bli direkt tillämpliga i . Det kommer därför inte längre att finnas utrymme för svenska autonoma bestämmelser om erkännande och verkställighet inom förordningar- nas tillämpningsområden. Förordningarnas bestämmelser ska tillämpas på avgöranden angå- ende makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållan- den från andra medlemsstater som är bundna av förordningarna. Det sagda innebär att nu gällande svenska bestämmelser om erkännande, verkställbarhet och verkställighet i LIMF i princip inte längre kom- mer att kunna tillämpas beträffande dessa avgöranden. I avsnitt 7.1 förklaras och tydliggörs förordningarnas bestämmel- ser om erkännande och verkställbarhet av avgöranden. I anslutning till de olika bestämmelserna redogörs också för likheter och skillna- der i förhållande till I-förordning1, Lugano- konvention2, underhållsförordningen3 och arvsförordningen4. 1Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 1215/2012 av om domstols behörighet och om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område, EUT L 351, 20.12.2012, s. 1. 2Konventionen av om domstols behörighet och om erkännande och verk- ställighet av domar på privaträttens område, EUT L 339, 21.12.2007, s. 3. 3Rådets förordning (EG) nr 4/2009 av om domstols behörighet, tillämp- lig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet, EUT L 7, 10.1.2009, s. 1. snittet redogörs vidare för vad det närmare innebär för svensk rätts- tillämpning att bestämmelserna om erkännande och verkställbarhet i förordningarna ska tillämpas i stället för nu gällande svenska autono- ma bestämmelser i . I nordiska förhållanden gäller i vissa fall särskilda bestämmelser om erkännande och verkställighet med avseende på frågor om makars förmögenhetsförhållanden. Bestämmelserna, som finns i NÄF och IAL, har sin grund i den nordiska äktenskapskonventionen och den nordiska arvskonventionen (se avsnitt 3.6 för en närmare genom- gång av bestämmelserna). Den inverkan som förordningarna kommer att ha på dessa bestämmelser behandlas i kapitel 10. Enligt förordningarna om makars respektive registrerade partners för- mögenhetsförhållanden ska en dom som meddelats i en medlemsstat, utan att något särskilt förfarande behöver anlitas, erkännas i övriga medlemsstater (artikel 36.1). Motsvarande bestämmelser om erkännan- de finns I-förordning (artikel 36.1), Lugano- konvention (artikel 33.1) arvsförordningen (artikel 39.1) och under- hållsförordningen5 (artiklarna 17.1 och 23.1). Enligt bestämmelserna I-förordning och Luganokonvention innebär erkännande att den utländska domen tillerkänns den rättskraft som den har i ursprungslandet. Den utländ- ska domen kan ha positiv rättskraft, varvid menas att den ska läggas till grund för ett svenskt avgörande om den i det utländska målet avgjorda frågan är av betydelse i en svensk process. En utländsk dom kan också ha negativ rättskraft (res judicata-verkan), dvs. den hind- rar en ny prövning av samma sak inför svensk domstol.6 Utredningens uppfattning är att begreppet erkännande i förord- ningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsför- 4Europaparlamentets och rådets förordning (EU) nr 650/2012 av om behörig- het, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt godkännande och verkställig- het av officiella handlingar i samband med arv och om inrättandet av ett europeiskt arvsintyg, EUT L 201, 27.7.2012, s. 107. 5Underhållsförordningen innehåller två alternativa förfaranden för erkännande och verkställig- het beroende av om ursprungsmedlemsstaten är bunden av Haagprotokoll eller inte. 6Se dom mot Krieg, C-145/86, EU:C:1988:61 och , Svensk internationell privat- och processrätt, 8:e uppl., 2014, s. 281 f. hållanden får anses ha samma innebörd som enligt I- förordning och Luganokonvention, dvs. den utländska do- men tillerkänns den rättskraft som den har i ursprungslandet. Avgöranden som ska erkännas enligt förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden Förordningarna om makars respektive registrerade partners förmö- genhetsförhållanden definierar en dom som varje avgörande om ma- kars eller registrerade partners förmögenhetsförhållanden som har meddelats av en domstol i en medlemsstat, oavsett dess rubricering, inbegripet en domstolstjänstemans beslut i fråga om rättegångskost- nader (artikel 3.1 d respektive artikel 3.1 e). Det är avgöranden som faller in under denna definition som ska erkännas enligt förord- ningarna om övriga förutsättningar för erkännande är uppfyllda. Förordningarnas domstolsbegrepp är vidare än det gängse. Rätts- liga myndigheter i form av domstolar i svensk mening omfattas av begreppet men även andra myndigheter och rättstillämpare kan om- fattas om vissa förutsättningar är uppfyllda (se artikel 3.2 i förord- ningarna). Sålunda ska frågan om erkännande avgöras enligt förordningarnas bestämmelser om det gäller avgöranden om makars eller registrerade partners förmögenhetsförhållanden som har meddelats av rättsliga myndigheter i andra medlemsstater. Medlemsstaterna ska underrätta kommissionen om vilka andra myndigheter och rättstillämpare som i respektive medlemsstat betraktas som domstolar i förordningarnas mening (artikel 3.2 sista stycket i förordningarna). Utifrån dessa underrättelser får svenska domstolar i varje enskilt fall bedöma om ett avgörande från en medlemsstat ska betraktas som en dom som kan prövas enligt förordningarnas bestämmelser om erkännande eller inte. För svenskt vidkommande bedömer utredningen att, förutom de rättsliga myndigheterna (svenska domstolar), ska bodelningsförrät- tare och boutredningsmän i sin egenskap av bodelningsförrättare be- traktas som domstolar i förordningarnas mening. Vidare menar ut- redningen att , i sin roll som handläggande myndighet när det gäller ansökningar om betalningsföreläggande och vanlig handräckning, är att betrakta som domstol i förordningarnas mening. Se vidare utredningens överväganden härom i avsnitt 13.4. Fall där erkännandefrågan är omtvistad Om erkännandefrågan är omtvistad kan den part som hävdar att do- men ska erkännas få erkännandefrågan avgjord genom det exekvatur- förfarande som föreskrivs som förutsättning för verkställighet (arti- kel 36.2 i förordningarna, se närmare nedan om exekvaturförfarandet). Förordningarna innebär dock inte att en tvistig fråga om erkän- nande alltid måste prövas enligt ett särskilt exekvaturförfarande. När erkännandefrågan uppkommer som en prejudiciell fråga vid en dom- stol i en medlemsstat får den domstolen enligt förordningarna avgöra frågan om erkännande (artikel 36.3 i förordningarna). Så kan vara fal- let när ett rättsförhållande som har fastställts i en utländsk dom är av prejudiciell betydelse för en rättegång i . Bestämmelserna inne- bär att om en part i en svensk rättegång gör gällande att en utländsk dom inte ska erkännas här och den utländska domen rör en fråga av betydelse för den svenska domstolens prövning, är den svenska dom- stolen behörig att pröva om ett erkännande ska vägras. Motsvarande bestämmelser angående omtvistade erkännandefrå- gor finns I-förordning (artikel 36.2–3), Luganokonvention (artikel 33.2–3), arvsförordningen (artikel 39.2–3) och underhållsförordningen beträffande domar meddelade i en med- lemsstat som inte är bunden av Haagprotokoll (artikel 23).7 Grunder för att vägra erkännande Behörigheten för domstolarna i ursprungsmedlemsstaten får inte om- prövas (artikel 39.1 i förordningarna). En dom som har meddelats i en medlemsstat får inte heller under några omständigheter omprövas i sak (artikel 40 i förordningarna). Erkännande får dock under vissa omständigheter vägras. Erkännande får enligt förordningarnas arti- kel 37 vägras om a)ett erkännande uppenbart strider mot grunderna för rättsordningen (ordre public) i den medlemsstat där domen görs gällande, 7 För domar meddelade i en medlemsstat som är bunden av Haagprotokoll finns det (jfr dock övergångsbestämmelser) enligt underhållsförordningen inget krav på exekvatur- förfarande och det är enligt förordningen inte möjligt att motsätta sig domens erkännande (artikel 17.1). Däremot finns enligt underhållsförordningen en möjlighet att ansöka om för- nyad prövning av domen i ursprungsstaten (artikel 19). b)domen är en tredskodom och svaranden inte i tillräcklig tid och på lämpligt sätt delgivits stämningsansökan eller motsvarande hand- ling såvida inte denna haft möjlighet att överklaga domen men underlåtit detta, c)domen är oförenlig med en dom som har meddelats i ett mål mellan samma parter i den medlemsstat där domen görs gällande, d)domen är oförenlig med en dom som tidigare meddelats i en annan medlemsstat eller i ett tredje land i ett mål mellan samma parter och rörande samma sak förutsatt att den först meddelade domen uppfyller de nödvändiga villkoren för erkännande i den medlemsstat där domen görs gällande. Motsvarande bestämmelser om att domen inte får omprövas, men att erkännande i vissa fall kan vägras finns I-förordning (artiklarna 45 och 52), Luganokonvention (artiklarna 34 och 36) samt arvsförordningen (artiklarna 40–41). För underhållsförord- ningen gäller olika bestämmelser beroende på om domen meddelats i en medlemsstat som är bunden av Haagprotokoll eller inte. För samtliga domar föreskrivs dock enligt underhållsförordningen att omprövning inte får ske i sak (artikel 42). För domar meddelade i en stat som inte är bunden av Haagprotokoll finns också be- stämmelser om att erkännande under vissa omständigheter kan vägras (artikel 24). Görs det vid en domstol i en medlemsstat gällande att en dom som har meddelats i en annan medlemsstat ska erkännas, får domstolen låta handläggningen av målet vila, om ändring i domen har sökts genom ordinära rättsmedel i ursprungsstaten (artikel 41 i förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden). Luganokonvention och i arvsförordningen finns motsva- rande bestämmelser (artikel 37.1 respektive artikel 42). I-förordning anges att domstolen i en sådan situation helt eller delvis får avbryta handläggningen (artikel 38 a). Underhållsförord- ningen innehåller, beträffande domar som har meddelats i en med- lemsstat som inte är bunden av Haagprotokoll, bestämmelser om vilandeförklaring som rör erkännande (artikel 25). serna om vilandeförklaring i underhållsförordningen skiljer sig dock års Luganokonvention och arvsförordningen på så vis att den anger att domstolen ska låta handläggningen vila. Skillnader för svensk rättstillämpning Erkännande av domar angående makars eller registrerade partners förmögenhetsförhållanden från andra medlemsstater kommer på samma sätt som enligt bestämmelserna i att kunna ske i utan att något särskilt förfarande behöver anlitas (se 13 § LIMF). Den vida definitionen av begreppet domstol i förordningarna innebär också att samma typer av avgöranden kommer att kunna erkännas som enligt bestämmelserna om erkännande i LIMF. Enligt LIMF är det nämligen avgöranden av en utländsk domstol, annan myndighet eller en bodelningsförrättare som kan erkännas i . Till skillnad från bestämmelserna i behöver dock inte det aktuella avgöran- det ha vunnit laga kraft för att erkännas enligt förordningarna. Om erkännandefrågan är omtvistad kommer, som angetts ovan, den part som hävdar att domen ska erkännas att kunna få erkän- nandefrågan avgjord genom det exekvaturförfarande som föreskrivs som förutsättning för verkställighet (artikel 36.2 i förordningarna). Någon sådan möjlighet finns inte i LIMF. Frågan om erkännande kan i stället komma under prövning i samband med ansökan om verkstäl- lighet (16 § LIMF), en ansökan om stämning i samma fråga (res judi- cata) eller prejudiciellt, t.ex. vid en ansökan om lagfart.8 Både förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden och LIMF innehåller bestämmelser om att ett avgörande kan vägras erkännande om vissa grunder föreligger. Vägransgrunderna liknar varandra. T.ex. kan enligt båda regelverken ett avgörande vägras erkännande om det uppenbart strider mot grun- derna för rättsordningen (ordre public), om allvarliga brister i förfa- randet har förekommit i förhållande till svaranden och om avgöran- det strider mot ett annat avgörande i vissa fall (se 14 § 1–3 och 20 § LIMF jämfört med artikel 37 a–d i förordningarna). 8 och , Internationella arvslagen och de internationella bodelningslagarna. En kommentar, 2015, s. 221. Enligt LIMF kan även svenska och utländska pågående förfa- randen i vissa fall utgöra hinder mot erkännande av avgöranden. Så är fallet om det i pågår ett förfarande som kan leda till ett mot- stridigt avgörande (14 § fjärde punkten LIMF) eller om det utom- lands pågår ett förfarande som kan leda till ett motstridigt avgörande, såvida det förfarandet har börjat tidigare än det utländska förfarandet och kan antas leda till ett här i landet gällande avgörande (14 § femte punkten LIMF). Förordningarna saknar liknande vägransgrunder. Detta betyder att svenska domstolar inte längre kommer att kunna vägra erkännande av avgöranden från andra medlemsstater om det på- går förfaranden som kan leda till motstridiga avgöranden. Med hänsyn till att det enligt förordningarna inte krävs att avgö- randet har vunnit laga kraft för att erkännas, kommer svenska dom- stolar i fortsättningen att kunna vilandeförklara ett mål som rör er- kännande, om någon part har sökt ändring i det aktuella avgörandet (artikel 41 i förordningarna). En dom som har meddelats i en medlemsstat och som är verkställbar i den staten ska kunna verkställas i en annan medlemsstat sedan do- men har förklarats verkställbar i den sistnämnda medlemsstaten i en- lighet med ett s.k. exekvaturförfarande (artikel 42 i förordningarna). Motsvarande bestämmelser finns Luganokonvention och i arvsförordningen (artikel 38.1 respektive artikel 43). Som nämnts ovan innehåller underhållsförordningen (såvitt gäller domar medde- lade i en medlemsstat som är bunden av Haagprotokoll) och I-förordning inte något krav på exekvatur utan domar som har meddelats i en medlemsstat kommer i de fallen att vara direkt verkställbara i andra medlemsstater (artikel 17 respektive artikel 39). Underhållsförordningen uppställer krav på exekvatur för verkställbar- het av domar som meddelats i en medlemsstat som inte är bunden av Haagprotokoll (artikel 26). Ansökan om verkställbarhet ska ske i enlighet med förfarandet i artik- larna 44–57 i förordningarna om makars respektive registrerade part- ners förmögenhetsförhållanden.