sou · H5B324 · 2017-03-28 00:00:00 — Det arbetsrättsliga arbetstagarbegreppet är tvingande vilket innebär att parterna inte själva kan förfoga över om det är ett arbets- eller uppdragsavtal. I den arbetsrättsliga lagstiftningen finns ingen defi- nition av begreppet arbetstagare. Vid avgörande av frågan om en person är arbetstagare gör domstolarna en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Vid sidan av vissa grund- läggande förutsättningar, såsom att arbetstagaren måste vara en fysisk person som frivilligt har åtagit sig att utföra arbete för annans räkning mot betalning, är följande faktorer några av de omstän- digheter som brukar anses ha en central roll vid bedömningen av om ett anställningsförhållande föreligger. 1) Att avtalsparten ska ut- föra arbetet personligen, 2) att arbetet utförs under annans ledning och kontroll, 3) att motparten tillhandahåller maskiner, redskap eller råvaror, 4) att ersättningen för arbetsprestationen åtminstone delvis har utgått i form av garanterad lön och 5) att avtalsparten generellt sett är i ekonomiskt eller socialt hänseende jämställd med en arbetstagare.13 Det ovanstående innebär att även den som formellt är företagare kan anses vara likställd med en arbetstagare. Detta gäller även vid tillämpning av AML.14 Hur parterna själva har betecknat eller upp- fattat rättsförhållandet är inte avgörande för hur frågan ska bedö- mas, se t.ex. rättsfallen AD 2005 nr 16 och 2013 nr 92. Prövningen görs i varje enskilt fall och efter de principer som angetts i föregående stycke. Av 1 § andra stycket MBL framgår att den lagen även ska tilläm- pas på jämställda uppdragstagare. I 1 § arbetarskyddslagen fanns en bestämmelse som bl.a. behandlade frågan om när uppdragstagare skulle ses som arbetstagare och där avgörande vikt lades vid om uppdragstagaren ansågs vara självständig eller inte. Bestämmelsen fördes inte över till AML, med motiveringen att man förordade en vidsträckt tillämpning av arbetstagarbegreppet i den nya lagen.15 Andra grupper som likställs med arbetstagare Det finns ett antal grupper som vid tillämpning av många av ska likställas med arbetstagare. Dessa grupper är studerande (från och med förskoleklassen), den som under vård i anstalt utför anvisat arbete, vissa delar av totalförsvaret, vissa del- tagare i arbetsmarknadspolitiska program, vissa deltagare i praktik anvisad av socialnämnd och asylsökande som ges sysselsättning av . För vissa av de nämnda grupperna gäller även 13Lunning och Toijer (2010), s. 21 och 28. 14Ericson och (2014), s. 22 och och (2014), s. 57. Se även prop. 1976/77:149, s. 195 och prop. 1975/76:105, bilaga 1, s. 325. 1976/77:149, s. 385. minderårigbestämmelserna i 5 kap. För studerande gäller samver- kansbestämmelserna i begränsad omfattning, men för övriga grupper gäller de inte över huvud taget (se 1 kap. 3 § andra stycket och 4 § med de lagar som där hänvisas till). Därutöver anges i 1 kap. 2 § tredje stycket att det i 3 och 5 kap. finns bestämmelser som riktar sig till andra än arbetsgivare och arbetstagare. När det gäller territoriell giltighet är utgångspunkten att lagen är tillämplig på arbete som bedrivs i , oberoende av om den som driver verksamheten är svensk eller utländsk och oavsett om arbetstagaren är svensk eller utländsk medborgare. För utländska fartyg inom Sveriges sjöterritorium gäller dock bara vissa bestäm- melser i 2 och 3 kap. Lagen är i princip inte tillämplig utanför gränser. Beträff- ande fartygsarbete gäller dock lagen när svenska fartyg används till sjöfart utanför Sveriges sjöterritorium (1 kap. 2 § första stycket andra meningen). Dessutom gäller för Försvarsmaktens personal vid internationella militära insatser, om inte tjänstgöringsförhållandena hindrar det, vissa bestämmelser i 2, 3 och 6 kap. Det framgår av 1 kap. 4 § fjärde stycket AML och 5 § lagen (2010:449) om Försvars- maktens personal vid internationella militära insatser. Av 1 kap. 1 § AML framgår att lagens ändamål är att förebygga ohälsa och olycksfall i arbetet samt att även i övrigt uppnå en god arbetsmiljö. Ändamålsbestämmelsen fanns inte med i AML:s ur- sprungsversion, utan infördes i samband med lagändringar 1991.16 Andra ledet i bestämmelsen kom till i samband med vissa ändringar 1994, och ska förstås som att en god arbetsmiljö också förutsätter att mänskliga behov i vid bemärkelse beaktas.17 1990/91:140. 1993/94:186, s. 63. AML:s karaktär av ramlag framgår tydligt i 2 kap. Bestämmelserna anger hur arbetsmiljön ska vara i ett antal olika avseenden. Relativa ord som tillfredsställande, sund, säker, lämplig och betryggande är vanligt förekommande. Det har även förutsatts att reglerna ska ut- vecklas och preciseras i föreskrifter som utfärdas av tillsynsmyndig- heten.18 I den inledande bestämmelsen i 2 kap. AML anges att arbets- miljön ska vara tillfredsställande med hänsyn till arbetets natur och den sociala och tekniska utvecklingen i samhället. Detta innebär att kraven kan skärpas i takt med att utvecklingen fortskrider.19 I 1 § finns vidare vissa allmänt hållna krav på den organisatoriska och sociala arbetsmiljön. Där nämns bl.a. att teknik, arbetsorganisation och arbetsinnehåll ska utformas så att arbetstagaren inte utsätts för belastningar som kan medföra ohälsa eller olycksfall. Bestämmelsen pekar även på att löneformer och förläggning av arbetstider ska be- aktas. Skrivningen innebär bl.a. att har möjlighet att besluta om föreläggande eller förbud om arbetstidens förlägg- ning, även om parterna har utnyttjat möjligheten i 3 § arbetstids- lagen (1982:673) att avtala bort hela arbetstidslagen och därmed också tillsyn enligt 20 § arbetstidslagen.20 Där- efter följer ett antal paragrafer som beskriver hur arbetsmiljön ska vara beskaffad i fysiskt hänseende (2 kap. 2–9 §§ AML). I 3 kap. AML behandlas olika aktörers arbetsmiljöansvar. Det slås inledningsvis fast att arbetsgivare och arbetstagare ska samverka för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Bland de skyddsansvariga intar arbetsgivaren en särställning. Arbetsgivaren ska bl.a. vidta alla åtgär- der som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall (2 §).21 Inget annat rättssubjekt i AML har ett lika 1976/77:149, s. 219 och 389. 1976/77:149, s. 220. 1990/91:140, s. 35 och 133 f. 21Regeln har, i olika versioner, följt med ända sedan yrkesfarelagen började gälla 1890. Så an- gavs t.ex. i 3 § lagen (1912:206) om arbetarskydd under rubriken till förekommande af olycksfall och ohälsa i arbete följande. Arbetsgifvare är pliktiga iakttaga allt, som i afseende å arbetslokaler, maskiner och redskap eller eljest med hänsyn till arbetets natur skäligen kan anses af nöden för att skydda hos honom sysselsatta arbetare mot olycksfall och ohälsa i arbetet. Som ett led i arbetsgivarens ansvar ska denne bedriva ett systematiskt arbetsmiljöarbete och ha en organiserad arbetsanpassnings- och rehabiliteringsverksamhet (2 a §). Vidare ska arbetsgivaren förvissa sig om att arbetstagaren har den utbild- ning som behövs för arbetet och se till att arbetstagarna har fått till- räckliga instruktioner (3 §) och, när kompetensen inom den egna organisationen inte räcker till, anlita företagshälsovård eller mot- svarande sakkunnig hjälp utifrån (2 c §). Arbetsgivaren är dessutom skyldig att anmäla allvarliga olyckor och tillbud till Arbetsmiljö- verket (3 kap. 3 a § AML läst tillsammans med 2 § AMF). Den som anlitar inhyrd arbetskraft ska vidta de skyddsåtgärder som behövs (3 kap. 12 § andra stycket AML). Den enda skillnaden språkligt sett mellan 12 § och 2 § är ”skyddsåtgärder” jämfört med ”alla åtgärder”. En arbetsgivare har, till skillnad från en inhyrare, ansvaret för rehabilitering och kompetensutveckling. En inhyrare har således ett omfattande arbetsmiljöansvar, som uthyra- ren (arbetsgivaren) har kvar sitt ansvar. Det beskrivs ibland som det dubbla eller delade ansvaret. Arbetstagaren ska följa givna instruktioner och använda skydds- anordningar. Arbetstagaren ska dessutom iaktta den försiktighet i övrigt som behövs för att förebygga ohälsa och olycksfall (3 kap. 4 §). Möjligheten att med stöd av 7 kap. 7 § förelägga eller förbjuda arbetstagaren något används restriktivt av tillsynsmyndigheten. Det finns interna riktlinjer hos som anger att när alla andra möjligheter är uttömda så kan man t.ex. förbjuda en arbets- tagare att utföra arbete på höjd om fallskydd saknas.22 Stöd för slut- satsen att inte i första hand vända sig mot arbetstagaren finns i lag- ens förarbeten. Där anges bl.a. att i AML:s primära syfte att vara ett skydd för de anställda mot risker i arbetet ligger att bestämmelsen (dvs. 7 kap. 7 §) avses i första hand kunna tillämpas mot arbetsgivare. Endast när särskilda omständigheter påkallar det bör en tillämpning mot arbetstagare kunna aktualiseras. När arbetstagare inte vill rätta sig efter de skyddsföreskrifter som gäller på en arbetsplats bör enligt förarbetena i stället arbetsrättsliga åtgärder vidtas.23 En ensamföretagare utan anställda är skyldig att följa de arbets- miljöregler som handlar om maskiner och farliga ämnen (3 kap. 5 §). 22Arbetsmiljöverket (2011), s. 3. 1976/77:149, s. 259 och 421 f. Om det arbete som utförs är ett byggnads- eller anläggningsarbete är ensamföretagaren dessutom skyldig att följa de regler som finns i Arbetarskyddsstyrelsens föreskrifter (AFS 1999:3) om byggnads- och anläggningsarbete. Den som låter utföra ett byggnads- eller anläggningsarbete (här- efter kallad byggherren) har ett särskilt ansvar (3 kap. 6 § AML). Skälet till varför man i AML har valt att inte använda begreppet byggherre är att definitionen av byggherre i (2010:900) är något vidare och även omfattar en privatperson som bygger en villa helt på egen hand.24 Kortfattat innefattar detta ansvar att byggherren ska utse en byggarbetsmiljösamordnare för planering och projektering av arbetet (BAS-P) och utse en byggarbetsmiljö- samordnare för utförande av arbetet (BAS-U). Byggherren har också ett s.k. backupansvar, även om någon annan utses till BAS-P eller BAS-U. BAS-P ska samordna tillämpningen av relevanta arbetsmiljöregler, särskilt när det gäller planeringen av arbetsmoment som ska utföras eller efter varandra (3 kap. 7 a § AML). BAS-U ska sammanfattningsvis samordna arbetet med att före- bygga risker för ohälsa och olycksfall på byggarbetsplatsen, tidspla- nera arbetet för att förebygga risker och se till att allmänna skydds- anordningar inrättas (t.ex. byggnadsställningar när de används som skydd mot fall) och se till att personalutrymmen och sanitära an- ordningar inrättas (7 b och 7 e §§). Under vissa förutsättningar kan byggherren utse en uppdrags- tagare25 (7 c §). Uppdragstagaren ikläder sig då byggherrens roll och får dennes ansvar. Här finns ett formellt krav på skriftligt avtal mellan byggherren och uppdragstagaren. För konsumentförhållan- den finns en särskild regel som innebär att om en konsument an- litar en entreprenör gäller en presumtion för att entreprenören blir uppdragstagare. Arkitekter, konstruktörer och andra som medverkar i ett tidigt skede ska se till att arbetsmiljösynpunkter beaktas, både när det gäller byggskedet och det framtida brukandet av anläggningen eller det man byggt (7 §). Jämfört med en arbetsgivares ansvar är detta 2008/09:5, s. 26 f. 25 Denna figur skiljer sig från den man i andra sammanhang benämner uppdragstagare. I byggplatsdirektivet (92/57/EEG) heter det i stället byggherrens ställföreträdare, se artikel 2 och 7. ansvar inte lika omfattande. Som exempel på en situation där ansvars- bestämmelsen har varit aktuell kan nämnas situationen då en person omkom och två personer skadades i samband med ett ras vid en byggnation vid Galleria. Den bakomliggande orsaken var att en balk hade blivit underdimensionerad vid ritningen. En konstruktör dömdes för arbetsmiljöbrott genom vållande till annans död och arbetsmiljöbrott genom vållande till kroppsskada.26 Tillverkare av monteringsfärdiga byggnader eller anläggningar har enligt 7 h § ett ansvar som liknar arkitekters och konstruktörers. Den samordningsansvarige på ett fast och gemensamt driftställe ska sammanfattningsvis samordna arbetet med att förebygga risker för ohälsa och olycksfall på det gemensamma arbetsstället, tidspla- nera arbetet för att förebygga risker och se till att allmänna skydds- anordningar inrättas och se till att personalutrymmen och sanitära anordningar inrättas (7 d och 7 e §§). Som utgångspunkt är det rådig- hetshavaren enligt 12 § första stycket som är samordningsansvarig. Ansvaret kan dock överlåtas till någon annan som bedriver verksam- het på arbetsstället. Var och en av dem som , eller i tidsmässig anslutning till varandra, bedriver verksamhet på ett gemensamt arbetsställe ska se till att den egna verksamheten och de egna anordningarna inte medför att någon annan som arbetar där utsätts för risk för ohälsa eller olycksfall (3 kap. § andra stycket). Uttrycket ”var och en” inne- bär att för att bestämmelsen ska gälla måste de som befinner sig på arbetsstället vid det givna tillfället tillhöra olika organisationer (juri- diska eller fysiska). Ursprungsversionen till en något smalare bestäm- melse i 7 a § arbetarskyddslagen riktades till ”två eller flera arbets- givare”. I samband med AML:s tillkomst blev adressaterna i stället ”två eller flera”. Någon ändring i sak kan dock inte ha varit avsedd.27 Den som råder över ett arbetsställe har, gentemot den som arbetar där utan att vara arbetstagare hos rådighetshavaren, ansvar för fasta och lösa anordningar på arbetsstället (3 kap. 12 § första stycket). Ansvaret för de fasta anordningarna gäller både för befintliga an- ordningar och för sådana som borde finnas där med stöd av andra bestämmelser i . Ansvaret för lösa anordningar gäller bara för 26Solna tingsrätts dom , mål nr B 7473-08. Texten i nuvarande 3 kap. 7 § AML fanns vid tiden för olyckan () i den numera upphävda 3 kap. 14 §. 27Jfr SOU 1976:1, s. 146. Till skillnad mot samordningsansvaret kan rådighetsansvaret inte överlåtas till någon annan. Som nämnts tidigare är det arbetsgivaren som har huvudansvaret för att de redskap som används i arbetet erbjuder betryggande säker- het. Men det finns också vissa grundläggande krav på leverantörer (8 §). Enligt bestämmelsen ska den som tillverkar, importerar, över- låter eller upplåter en teknisk anordning se till att anordningen erbju- der betryggande säkerhet mot ohälsa och olycksfall när den släpps ut på marknaden, avlämnas för att tas i bruk eller ställs ut till försälj- ning. föreskrifter (AFS 2008:3) om maskiner är den svenska implementeringen av maskindirektivet28 och anger vissa grundläggande säkerhetskrav som ställs på en maskin för att den ska få släppas ut på marknaden. Enligt 3 kap. 9 § AML ska den som tillverkar, importerar eller överlåter ett ämne som kan föranleda ohälsa eller olycksfall vidta de åtgärder som behövs för att hindra eller motverka att ämnet vid av- sedd användning innebär risk från skyddssynpunkt. Ansvaret för leverantörer av farliga ämnen är uppbyggt efter samma principer som i 8 §. Enligt 10 § ska den som överlåter eller upplåter en förpackad pro- dukt se till att förpackningen inte innebär risk för ohälsa eller olycks- fall. Bakgrunden till bestämmelsen, som började gälla 1991, var att man hade funnit att förpackningar till produkter kunde innebära särskilda risker för olycksfall. Slutligen ska enligt 11 § den som installerar en teknisk anordning se till att behövliga skyddsanordningar sätts upp och att i övrigt erforderliga skyddsåtgärder vidtas. I förarbetena till bestämmelsen står bl.a. följande. För att en teknisk anordning ska erbjuda be- tryggande säkerhet vid användning måste skyddssynpunkter beaktas också vid installationen. Det är därför av vikt att behövliga skydds- anordningar sätts upp och att övriga skyddsåtgärder som gäller för installationen vidtas. Med installation av teknisk anordning kan vara att jämställa reparation eller ändring av sådan anordning. I vilken utsträckning detta är fallet får bedömas med hänsyn till reparatio- nens eller ändringens omfattning och beskaffenhet.29 28Europaparlamentets och rådets direktiv /42/EG av om maskiner och om ändring av direktiv /16/EG (omarbetning). 1976/77:149, s. 265 och 397. Normgivningskompetensen, dvs. möjligheten för att ge regeringen dels möjlighet att utfärda föreskrifter, dels möjlighet att delegera föreskriftsrätten vidare till en förvaltningsmyndighet, åter- finns i 8 kap. 3 och 10 §§ regeringsformen. I 4 kap. AML ges reger- ingen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, rätt att med- dela föreskrifter. Regeringen har utnyttjat denna möjlighet genom att ha beslutat om AMF och genom att i 18 § AMF ha delegerat föreskriftsrätten vidare till . 4 kap. AML innehöll i sin ursprungliga lydelse ett antal bestämmel- ser om arbetstidens förläggning. Genom lagändringar som började gälla 1983 upphävdes 4 kap. upphävdes allmänna arbets- tidslagen (1970:103) och reglerna om arbetstid samordnades i stället i arbetstidslagen (1982:673). 4 kap. återinfördes i AML 1991. Ett antal bemyndiganden flytta- des då över från 3 kap. Dessutom skapades två nya bestämmelser, 4 kap. 1 och 10 §§. 10 § var en nyhet i det att lagstiftaren utvidgade regeringens normgivningskompetens och regeringens möjlighet att delegera normgivningskompetensen.30 Med hänvisning till bygg- platsdirektivet31 fick 4 kap. 10 § ett nytt andra stycke 1994.32 Enligt andra stycket gavs nu möjligheter att utfärda föreskrifter som träffar ensamföretagare utan anställda, på ett större område än vad som tidigare hade varit fallet. Bestämmelser om tillsyn finns i 7 kap. I den inledande bestämmel- sen (7 kap. 1 §) slås fast att är ansvarig tillsyns- myndighet över att AML och föreskrifter som meddelas med stöd av lagen följs. Tillsynen över fartygsarbete ligger dock som huvud- regel på Transportstyrelsen.33 I instruktionerna för Arbetsmiljö- 1990/91:140, s. 145. 31Rådets direktiv /57/EEG av om minimikrav för säkerhet och hälsa på tillfälliga eller rörliga byggarbetsplatser (åttonde särdirektivet enligt artikel 16.1 i direktiv /391/EEG). 1993/84:186. 33Se 5 kap. 1 § fartygssäkerhetslagen (2003:364) och 7 kap. 1 § AML. verket34 respektive Transportstyrelsen35 preciseras tillsynsmyndig- heternas uppgifter. har som huvudregel rätt att besöka vilket arbetsställe som helst och där, efter anfordran, erhålla de upplys- ningar, handlingar och prov samt påkalla de undersökningar som behövs för tillsynen. Om tillsynsmyndigheten nekas tillträde till ett arbetsställe kan den vända sig till för handräck- ning (7 kap. 5 §). Tillträdesrätten har dock vissa inskränkningar när det gäller arbete som utförs i någons hem och när det gäller arbete som utförs av en ensamföretagare utan anställda (15 § AMF). Om tillsynsmyndigheten i samband med inspektion upptäcker brister i arbetsmiljön, har den möjlighet att besluta om ett förelägg- ande eller ett förbud mot den skyddsansvarige. Ett sådant beslut får förenas med vite (7 kap. 7 § AML). I de flesta fall uppmanas den skyddsansvarige initialt i ett s.k. inspektionsmeddelande att rätta till bristerna. Det är först om inspektionsmeddelandet inte följs som det kan bli fråga om ett föreläggande eller förbud, något som synes vara relativt ovanligt. Som exempel kan nämnas att Arbets- miljöverket genomförde cirka 21 000 förrättningar, varav var inspektioner. 519 förelägganden eller förbud beslutades.36 Vidare kan upplåtare av lokaler, markområden och utrymmen under jord sägas ha ett indirekt skyddsansvar i lagen. Ansvaret in- träder först om tillsynsmyndigheten har fattat beslut mot upplåtaren (7 kap. 8 §). De möjligheter som står till buds är att antingen före- lägga upplåtaren att genomföra en undersökning av arbetsmiljö- förhållandena (andra stycket), eller förbjuda fortsatt upplåtelse (första stycket). I 7 kap. 6 § finns en bestämmelse som ger tillsynsmyndigheten rätt att på fasta driftställen som utgör gemensamt arbetsställe flytta samordningsansvaret mellan rådighetsansvarig och någon annan som är verksam på arbetsstället. För gemensamma arbetsställen där rådighetsansvarig saknas kan tillsynsmyndigheten besluta att någon av dem som är verksam där ska ha samordningsansvaret. 34Förordning (2007:913) med instruktion för . 35Förordning (2008:1300) med instruktion för Transportstyrelsen. 36Arbetsmiljöverket (2016a), s. 25 f. arbetsplatser kan tillsynsmyndigheten flytta samordningsansvaret mellan byggherre och uppdragstagare. I detta sammanhang bör även nämnas rättsfallet RÅ 2010 not 38 (rättsprövning) där bl.a. uttalade att har ett betydande handlingsutrymme vid till- synen av att AML följs och vid meddelande av de förelägganden eller förbud som därvid kan behövas. I ett senare rättsfall (HFD 2016 ref. 46), som rörde att en arbetsgivare inom hade förelagts att tvätta personalens arbetskläder, uttalade Högsta för- valtningsdomstolen att föreläggandet saknade lagstöd. 4.3.6Samverkan och skyddsombudens roll Tanken om samverkan är central i AML, vilket också tydliggörs i 3 kap. 1 a §, som anger att arbetsgivare och arbetstagare ska sam- verka för att åstadkomma en god arbetsmiljö. Skälet till att denna bestämmelse placerades i 3 kap. var att lagstiftaren ville inskärpa båda parters ansvar för att samverkan verkligen kommer till stånd. I samverkanskapitlets inledande paragraf (6 kap. 1 §) sägs vidare att arbetsgivare och arbetstagare ska bedriva en på lämpligt sätt organi- serad arbetsmiljöverksamhet. I förarbetena till bestämmelsen uttala- des att ”det förutsätts att parterna liksom följer upp författ- ningsbestämmelserna med överenskommelser”.37 På den privata arbetsmarknaden slöt SAF, LO och PTK det s.k. 1976. Avtalet sades upp 1991 och arbetsmiljö- frågorna behandlas i branschvisa avtal, som i första hand reglerar hur samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare ska gå till. En specialreglering finns i det s.k. mellan och . innehåller avtalet bestämmelser som anger att om facklig förtroendeman eller lokal facklig organisation anser att arbetsgivaren inte uppfyller sina skyldigheter enligt lag eller avtal, ska anmälan göras till arbetsgivaren. Därefter ska över- läggning ske. Om parterna inte kan enas ska de senast efter avslutad överläggning vända sig till för slut- 1976/77:149, s. 251 f. och 415. ligt avgörande av frågan.38 innehåller kollektivavtalet mellan Byggindustrier och () en motsvarande skrivning.39 Utredningen har vänt sig till företrädare för och frågat om före- komsten av fall där parterna i enlighet med skrivningarna i nu redo- visade kollektivavtal har vänt sig till myndigheten. Fram till hade det inte förekommit i något fall. På det statliga området gäller kollektivavtalet Ramavtal om samverkan för framtiden, vilket ersatte det gällande kollektivavtalet Samverkan för utveckling. I förhandlingsprotokollet till det nya avtalet antecknades bl.a. följ- ande. I samband med arbetet att formulera denna överenskommelse har centrala parter diskuterat arbetsmiljöfrågornas koppling till samverkan. Under arbetet konstaterade parterna att dessa frågor varit väl beskrivna/ reglerade i tidigare överenskommelse. Även om parterna valt att avstå från att utförligt beskriva hur arbetsmiljöfrågorna ska hanteras i ett nytt avtal om samverkan så vill parterna ändå peka på vikten av att lokala parter diskuterar, utifrån vad som är bäst för respektive verksamhet, hur arbetsmiljöfrågorna ska hanteras. I det nya avtalet förutsätts lokala parter diskutera och ta ställning till på vilket sätt de lagreglerade arbets- miljöfrågorna ska hanteras i relation till samverkan. Inom kommuner och landsting gäller samverkans- och arbetsmiljö- avtalet FAS 05. Av bilaga 1 till FAS 05 framgår bl.a. följande om syftet med systemet. Samverkanssystemet ska underlätta samverkan mellan parterna och öka medarbetarnas möjlighet till delaktighet. Systemet ska också under- stödja en fortlöpande utveckling av verksamheten så att den uppfyller medborgarnas krav på effektivitet, service och kvalitet. Systemet syftar även till att integrera hälsa, arbetsmiljö-, medbestämmande- och verk- samhetsfrågor.