sou · H5B398 · 2017-12-05 00:00:00 — Det bör därför understrykas vikten av att den misstänkte inför en upptagning av en berättelse inför rätten har tillgång till en preliminär gärningsbeskrivning och ett förhörs- Rätten ska i förekommande fall beakta vad parterna anför om den misstänktes möjligheter att sätta förhöret i sitt sam- manhang trots att all bevisning ännu inte har inhämtats. Den miss- tänkte bör inför en bevisupptagning vara delgiven det material ur förundersökningen som har betydelse för förhörets genomförande. Det åligger undersökningsledaren att inom ramen för sin objektivi- tetsplikt se till att detta sker. Rättens möjlighet att avgöra frågan om delgivningens tillräcklighet i ett enskilt fall är ytterst begränsad. En anmärkning från den misstänkte om att relevant material inte har delgetts inför förhöret ska vidare prövas med beaktande av att den rätt att hålla motförhör som före- skriver för brottsmisstänkta normalt kan tillgodoses genom att den misstänkte kan hålla tilläggsförhör då det fullständiga materialet finns tillgängligt. Den omständigheten att tilläggsförhör kan antas behövas hållas vid en kommande huvudförhandling bör således i sig inte hindra en bevisupptagning. Invändningar från försvaret om bristande insyn i förundersökningen inför ett förhör bör med hän- syn till detta mer sällan få någon betydelse i frågan om det ska tillåtas att bevisningen tas upp om syftet med förhöret ändå är tillräckligt tydligt angivet. Däremot kan påvisade brister i detta av- seende i ett enskilt fall givetvis påverka berättelsens värde som bevis vid en rättegång. Bevisupptagning förhindras som utgångspunkt inte av att en misstänkt som har kallats till bevisupptagningen uteblir, så länge han eller hon ges möjlighet att ställa frågor till förhörspersonen innan målet avgörs (jfr prop. 2015/16:39 s. 31). Frånvaron av en försvarare eller ett ombud vid bevisupptagningen bör inte heller utgöra något absolut hinder mot att ett bevis tas upp (jfr prop. 2015/16:39 s. 30). Att någon av dessa personkategorier inte har möjlighet att närvara vid en bevisupptagning kan emellertid i ett enskilt fall vara en omstän- dighet som gör att bevisupptagningen bedöms vara olämplig. Rätten bör vid sitt ställningstagande beakta de synpunkter som parter samt eventuella försvarare eller ombud framför om huruvida bevisupp- tagning bör hållas. I de fall som parterna är överens om att bevisupptagning kan ske under förundersökningen bör utrymmet för rätten att besluta att bevisupptagning inte ska ske vara mycket begränsat. Det bör i dessa fall vara frågan om sådana situationer då det är troligt att be- viset i ett senare skede skulle avvisas. I första stycket 2 anges att bevis får tas upp av rätten på begäran av undersökningsledaren eller den misstänkte i de fall det kan få be- tydelse för frågan om att häva häktning eller restriktioner. Även möjligheten häva någon av flera typer av restriktioner för att på så vis minska den häktades isolering bör kunna motivera en bevisupp- tagning. En förutsättning för bevisupptagning på denna grund är att bevisupptagningen minskar risken för att bevis undanröjs eller utredningen försvåras (s.k. kollusionsrisk). Om kollusionsrisken i ett enskilt fall består av en risk att den misstänkte kontaktar och påverkar personer vars uppgifter behövs som bevis vid en rätte- gång, så kan det vara möjligt att minska kollusionsrisken om perso- nernas uppgifter tas upp inför rätten och därmed är skyddade från vidare påverkan från den misstänkte. Det kan i sin tur leda till att restriktioner är nödvändiga och i vissa fall att det inte längre finns skäl för häktning. Om huvudförhandlingen är så nära förestående att en bevisupptagning skulle förlänga ett frihetsbe- rövande bör inte bevisupptagning ske. Detsamma gäller om bevis- upptagningen i sig av något annat skäl skulle förlänga frihets- berövandet, t.ex. för att det innebär stora praktiska svårigheter att genomföra bevisupptagningen. Motsätter sig den frihetsberövade bevisupptagningen och godtar fortsatt häktning inklusive eventu- ella restriktioner, med omprövning enligt regler för detta, kan en sådan inställning också utgöra skäl mot att hålla bevisupptagningen. Sammanträde för en bevisupptagning enligt 15 § ska hållas efter det att en framställan kommit in till rätten. Är det fråga om bevisupptagning som kan få betydelse för frågan om att häva häktning eller restriktioner ska ett sammanträde hållas senast efter det att framställan om bevisupptagningen kommit in till rätten. Paragrafen, som är ny, innehåller regler om när sammanträden för bevisupptagning ska hållas. Övervägandena finns i avsnitt 6.6.1. Enligt bestämmelsen gäller ett skyndsamhetskrav vid handlägg- ningen av ett yrkande om bevisupptagning. För att en bevisupptag- ning ska leda till de fördelar för processen som är syftet med reg- leringen är det angeläget att bevisupptagningen sker vid den tid- punkt i utredningsarbetet som undersökningsledaren eller den miss- tänkte bedömer vara lämpligt. Någon bestämd tidsfrist för hållande av sammanträde för bevisupptagningen anges inte. Sammanträdet ska dock hållas så snart som det är praktiskt möjligt. När det gäller sådan bevisupptagning som kan får betydelse för frågan om att häva häktning eller restriktioner finns en tidsfrist från det att framställan kommit in till rätten inom vilken bevisupptagningen ska ske. Tvåveckorsfristen överensstämmer med den frist för omprövning av häktningsfrågan som normalt gäller. Bestämmelserna om bevis som tas upp utom huvudförhandling gäller i tillämpliga delar även för bevis som tas upp av rätten under förunder- sökningen. Ska en misstänkt höras enligt 15 § gäller dock att rätten, om det är nödvändigt med hänsyn till utredningen, får besluta om undan- tag i fråga om kallelse och närvaro när det gäller andra misstänkta i samma mål. Kostnaden för bevisupptagningen och för den misstänktes inställelse vid rätten ska betalas ut av allmänna medel. Ersättning för den misstänktes inställelse betalas enligt föreskrifter som meddelas av regeringen. Paragrafen, som är ny, reglerar att bestämmelserna om bevis som tas upp utom huvudförhandling gäller i tillämpliga för bevisupp- tagning under förundersökningen (se 35 kap. 9–12 §§). Att ett bevis tagits upp utom huvudförhandling utesluter inte att det måste tas upp även vid huvudförhandlingen (se 35 kap. 13 §). Övervägan- dena i den del som ändringarna gäller finns i avsnitt 6.6.1. Av första stycket andra meningen följer att om ett förhör med en misstänkt person hålls enligt bestämmelsen i 15 § får rätten besluta att medmisstänkta personer i samma mål inte kallas till samman- trädet och att medmisstänkta inte får närvara vid bevisupptagningen. En förutsättning för ett sådant beslut är att rätten, med utgångs- punkt i vad den misstänkte och undersökningsledaren anför i frå- gan, bedömer att det är nödvändigt med hänsyn till utredningen att göra en sådan begränsning. Det som avses är att kollusionsskäl inte ska förhindra en misstänkt att lämna sin berättelse, t.ex. för att er- känna eller medge vissa omständigheter. Den misstänkte ska också ha möjlighet att lämna sin berättelse utan rädsla för repressalier eller påtryckningar från medmisstänkta i samma brottmål. Regleringen i övrigt överförs från 15 §. Bestämmelserna har ändrats redaktionellt men någon förändring i sak är inte avsedd. En berättelse, som någon har avgett skriftligen med anledning av en redan inledd eller förestående rättegång, eller en uppteckning av en berättelse, som någon med anledning av en sådan rättegång lämnat inför åklagare eller eller annars utom rätta, får åberopas som bevis i rättegången endast 1.om det är särskilt föreskrivet, 2.om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten eller 3.om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas medföra, vad som kan antas stå att vinna med ett sådant för- hör, berättelsens betydelse och övriga omständigheter. Även i annat fall än som sägs i första stycket får dock i tvistemål en sådan skriftlig berättelse eller uppteckning av en berättelse som avses där åberopas som bevis i rättegången, om parterna godtar det och det inte är uppenbart olämpligt. Vad som sägs i första och andra styckena om en skriftlig eller upptecknad berättelse ska också tillämpas i fråga om en ljudupp- tagning eller en ljud- och bildupptagning av en berättelse. För brott- mål gäller dock 14 a §. Paragrafen reglerar under vilka förutsättningar skriftliga berättelser eller vissa berättelser som lämnats utom rätta och som spelats in med ljud eller med ljud och bild får åberopas som bevis i rättegången. I tredje stycket regleras att skriftliga vittnesberättelser jämställs med berättelser som dokumenterats på annat sätt än i skrift. De ändringar som har gjorts är en följd av den nya bestämmelsen i 14 a § om en utvidgad möjlighet att åberopa ljud- och bildupptag- ningar av berättelser i brottmål som bevisning. I stycket finns en hänvisning till den nya bestämmelsen för att tydliggöra att reglerna om ljud- och bildupptagningar av berättelser som lämnats utom rätta i brottmål har lyfts ur paragrafen och särregleras i 14 a §. En ljud- och bildupptagning av en berättelse som lämnas i brottmål inför åklagare eller eller annars utom rätta får åbe- ropas som bevis i rättegången om det inte är olämpligt med hänsyn till sakens prövning. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om i vilka fall ljud- och bildupptagningar av berättelser som lämnats utom rätta i brott- mål får läggas fram som bevis i rättegången trots att de inte avgetts vid förhör inför rätten under eller utom huvudförhandling. Över- vägandena finns i avsnitt 6.7. Av bestämmelsen följer att en ljud- och bildupptagning av en berättelse som lämnats utom rätta får åberopas som bevis i brott- mål om det inte är olämpligt med hänsyn till sakens prövning. Med ljud- och bildupptagning av en berättelse avses direktinspelningar av berättelsen i dess helhet där personens röst framgår och han eller hon syns i bild under hela berättelsen. Det finns inte något som hindrar att delar av en berättelse läggs fram som bevis. Det är tvärt- om angeläget att överväganden görs så att det bara är de delar som har relevans för bevistemat som åberopas. Någon begränsning till vissa berättelser görs inte i bestämmel- sen utan berättelser från såväl målsägande, vittnen, misstänkt och sakkunniga som dokumenterats med ljud och bild kan åberopas Ljud- och bildupptagningen kan åberopas istället för ett förhör vid huvudförhandlingen med personen. Den misstänkte har dock alltid har en rätt att lämna sin berättelse vid rättegången. Se närmare om möjligheterna att inleda ett förhör i domstol med en ljud- och bildupptagen berättelse i författningskommentaren till 36 kap. 16 § andra stycket. Det som avses med att det är olämpligt med hänsyn till sakens prövning att ett bevis åberopas är, att det ska föreligga påtagliga processuella nackdelar med att beviset läggs fram i den formen. Det kan röra sig om såväl processekonomi som rättssäkerhetsaspekter. Rättens prövning ska i första hand göras med utgångspunkt i vad parterna har anfört i frågan. Givetvis gäller samma krav på bevis- tema som i övrigt när bevisning åberopas. Domstolen ska således som utgångspunkt inte behöva ta del av berättelsen för att göra prövningen. Det ankommer normalt på den part som vill att beviset inte ska tillåtas att ange de omständigheter som innebär att det är olämpligt att beviset läggs fram i denna form. Det bör understrykas att det är den part som åberopar beviset som bär risken för att bevisvärdet, med hänsyn till att förhöret inte har tagits upp vid rätten, kan ha ett begränsat bevisvärde. Vid prövningen kan det ha betydelse under vilka former beviset tagits upp i förhållande till det angivna bevistemat. Om en berättelse har säkrats under former som i sig innebär att den kan bedömas ha ett mycket begränsat bevis- värde för det angivna bevistemat kan det vara en omständighet som leder till att beviset i denna form inte bör tillåtas. En annan om- ständighet kan vara att bevissäkringen gjorts i former som innebär påtagliga risker för rättssäkerheten. måste vid bedöm- ningen beaktas att den fria bevisprövningen leder till att bevisvärdet av en berättelse påverkas av formerna för dess upptagande. Det bör också beaktas att teknikutvecklingen medfört att gränsen mellan berättelser i formell mening och andra former för säkrade muntliga uppgifter har blivit flytande (jfr avsnitt 6.3.4). Att något motförhör inte har hållits inom ramen för den berät- telse som åberopas innebär inte med nödvändighet att det är olämp- ligt att beviset i denna form tillåts även om det kan påverka bevis- värdet av utsagan. Däremot måste den misstänktes rätt till en rätt- vis rättegång upprätthållas vid prövningen av brottmålet som hel- het. Rätten till motförhör kan normalt uppfyllas genom att den misstänkte eller tilltalade ges tillfälle att ställa sina frågor till för- hörspersonen i efterhand. Undantagsvis kan dock en motiverad in- vändning från försvaret om att det inte har hållits något motförhör och att ett motförhör bör hållas i anslutning till huvudförhöret med- föra att det bedöms olämpligt för sakens prövning att den tidigare berättelsen tillåts som bevis. Bedömningen av sådana invändningar bör göras med utgångspunkt i det angivna bevistemat för den åbe- ropade berättelsen. Vikten av att upprätthålla en koncentrerad rättegång kan ibland innebära att åberopande av en ljud- och bildupptagen berättelse som lämnats utom rätta utgör en processuell nackdel. Om exempelvis en part vill åberopa berättelser från ett stort antal polisförhör med samma person och med samma bevistema kan det innebära sådana negativa konsekvenser för möjligheten att genomföra en koncen- trerad rättegång och även för rättens möjlighet att ta till sig bevis- ningen att det utgör skäl för att inte tillåta beviset i denna form. Om personen vars berättelse åberopas som bevis även är tänkt att kallas till förhör vid rättegången bör rätten göra en bedömning av om det innebär påtagliga nackdelar för processen, exempelvis pro- cessekonomiska, att berättelsen parallellt tillåts som bevis. Även vid en sådan bedömning bör det bevistema som angetts för bevis- ningen ha en betydelse. I 35 kap. 7 § finns ytterligare regler om rättens möjligheter att avvisa bevisning. Ett vittne ska lämna sin berättelse muntligen. Vittnet får dock med rättens medgivande använda sig av anteckningar till stöd för minnet. Vid ett vittnesförhör får, om inte berättelsen åberopas enligt 35 kap. 14 a §, det som vittnet har berättat inför rätten eller inför åklagare eller läggas fram endast när vittnets be- rättelse vid förhöret avviker från vad han eller hon har berättat eller när vittnet vid förhöret förklarar att han eller hon inte kan eller inte vill yttra sig. Avser förhöret någon som har hörts inför rätten och har det förra förhöret dokumenterats genom en ljud- och bildupptagning, ska dock förhöret inledas med en upp- spelning av upptagningen om det inte är olämpligt. Paragrafen handlar om formerna för framläggande av vittnesbevis- ning (se även den hänvisning som görs till paragrafen i 37 kap. 3 § när det gäller förhör med en part). Överväganden i den del som ändringarna gäller finns i avsnitt 6.7.6. Av andra stycket framgår under vilka omständigheter det som vitt- net har berättat får läggas fram. I stycket har det gjorts ett tillägg som innebär att berättelser som lämnats utom rätta och som får åberopas enligt den nya bestämmelsen i 35 kap. 14 a § kan läggas fram även vid ett vittnesförhör i domstolen. Om förutsättningar föreligger att åberopa ljud- och bildupptagna berättelser ur för- undersökningen enligt 35 kap. 14 a § kan ljud- och bildupptag- ningen alltså inleda förhören i domstol. Förhöret i domstolen kom- mer då i praktiken ofta att ta formen av ett tilläggsförhör på samma sätt som är fallet vid dagens bevisupptagningar utom huvudför- handling och vid bevisföring i hovrätterna efter EMR-reformen. I formell mening är det emellertid två typer av bevismedel som åbe- ropas, nämligen dels ljud- och bildupptagningen, dels ett förhör. En motpart har alltid rätt att i en sådan situation ställa alla sina frågor vid motförhöret med vittnet i domstolen. Förhör med ett vittne i brottmål ska på yrkande av åklagaren, den tilltalade eller målsäganden som för talan i frågan om ansvar tas upp av rätten utom huvudförhandling om det inte är olämpligt med hänsyn till målets beskaffenhet eller övriga omständigheter. Av paragrafen framgår förutsättningar under vilka ett vittnesbevis kan tas upp utom huvudförhandling i brottmål. Överväganden i den del som ändringarna gäller finns i avsnitt 6.6. Genom hänvisningar i 37 och 40 kap. omfattar bestämmelserna även förhör med parter, målsägande som inte för talan och sakkun- I 38 kap. 6 § och 39 kap. 2 § finns regler om bevisupptagning utom huvudförhandling för skriftlig bevisning och syn. Av bestämmelsen följer att förhör med ett vittne i brottmål på yrkande ska tas upp utom huvudförhandling om det inte är olämp- ligt med hänsyn till målets beskaffenhet eller övriga omständig- heter. Med ”målets beskaffenhet” avses omständigheter som har med det enskilda brottmålets handläggning att göra. Förutsätt- ningarna ska förstås på det sätt som anges till ledning för tillämpningen i författningskommentaren till 23 kap. 15 § första stycket 1. När det gäller bevisupptagning efter att åtal är väckt tillkommer emellertid vid rättens prövning en tidsaspekt som innebär att en rättegång typiskt sett är nära förestående och att det kan finnas en risk att bevisupptagningen leder till förseningar i handläggningen utan tydliga processuella fördelar. Det behov av att skydda utredningen från insyn som kan finnas under för- undersökningen är vidare inte en relevant omständighet vid rättens prövning av frågan om det är olämpligt att ta upp beviset efter att åtal har väckts. En bedömning i varje enskilt fall måste ske. Det är åklagaren, den tilltalade eller målsäganden som är part i ansvarsdelen som tar initiativ till att bevisupptagning enligt bestäm- melsen ska ske och det är sedan rätten som avgör frågan om lämp- lighet. Rätten bör vid sin bedömning beakta att en inställelse vid en huvudförhandling kan ske genom en ljudöverföring eller genom en ljud- och bildöverföring under de förutsättningar som anges i 5 kap. 10 §. Förhör med ett vittne får, utöver vad som anges i 19 §, ske utom huvud- förhandling om vittnet inte kan infinna sig vid huvudförhandlingen, om en inställelse vid huvudförhandlingen skulle medföra kostnader eller olägenheter som inte står i rimligt förhållande till betydelsen av att för- höret hålls vid huvudförhandlingen, eller om det kan antas att målet kommer att avgöras utan huvudförhandling. I 43 kap. 3 § och 46 kap. 3 § finns bestämmelser om när rätten får ta upp muntlig bevisning om en huvudförhandling ställs in. Paragrafen, som är ny, innehåller regler om bevisupptagning genom vittnesförhör utom huvudförhandling. Genom hänvisningar i 37 och 40 kap. omfattar bestämmelserna även förhör med parter, målsägande som inte för talan och sakkunniga. Innehållet i paragrafen flyttas hit från 19 § och har ändrats i redaktionellt hänseende. Någon ändring i sak är inte avsedd. Sammanträde för en bevisupptagning enligt 19 § ska hållas efter det att en framställan kommit in till rätten. Är den misstänkte häktad ska ett sammanträde hållas senast efter det att framställan om bevisupptagningen kommit in till rätten. Paragrafen, som är ny, innehåller regler om när rätten ska ta ställ- ning till frågan om bevisupptagning under förberedelsen av brott- mål och när sammanträden för bevisupptagning ska hållas. Över- vägandena finns i avsnitt 6.6.1. Vid rättens handläggning av ett yrkande om bevisupptagning gäller ett skyndsamhetskrav. För att motiven till regleringen om tidig bevisupptagning ska få ett genomslag i praktiken är det nöd- vändigt att bevisupptagningen sker som parterna bedömer är lämplig med hänsyn till de processuella fördelar som förväntas uppnås genom bevisupptagningen. Någon bestämd tidsfrist anges inte som huvudregel men i kravet på skyndsamhet ligger att sammanträde ska hållas så snart som det är praktiskt möjligt. Om den misstänkte är häktad finns det en tidsfrist från det att framställan kommit in till rätten inom vilken bevisupptagningen ska ske. Tvåveckorsfristen överens- stämmer med den frist för omprövning av häktningsfrågan som normalt gäller. Ett vittne har rätt till ersättning enligt vad som sägs nedan. Ersättning till ett vittne, som har åberopats av en enskild part ska betalas av parten. Om det är skäligt med hänsyn till partens ekono- miska förhållanden eller vittnesförhörets betydelse för att ta tillvara den misstänktes rätt i brottmål får dock rätten besluta att ersätt- ningen ska betalas av allmänna medel. Har rätten självmant kallat in ett vittne och är saken sådan, att förlikning om den är tillåten, eller är fråga om ansvar för brott, som inte hör under allmänt åtal, ska ersättningen betalas av parterna en för båda och båda för en. I annat fall ska ersättningen betalas av allmänna medel. Ersättning som ska betalas av en part, ska avse nödvändiga kost- nader för resa, uppehälle och tidsspillan efter vad rätten prövar skä- ligt. Ersättning, som ska betalas av allmänna medel, fastställs av rätten enligt bestämmelser som regeringen meddelar. Paragrafen innehåller bestämmelser om vittnesersättning. Genom hänvisningar i 37 kap. 3 § omfattar bestämmelserna även förhör i brottmål med parter som kallats till förhör i anledning av åklagarens talan och målsägande som inte är part men som kallats till sådant förhör. Överväganden om de ändringar som införts i paragrafen finns i avsnitt 6.9. I andra styckets andra mening regleras ett undantag från huvud- regeln om parts skyldighet att betala ersättning till ett vittne som åberopats av parten. Den ändring som gjorts innebär att rätten ges en utökad möjlighet att besluta att vittnesersättningen ska betalas av allmänna medel. Rätten får fatta ett sådant beslut om det är skä- ligt med hänsyn till vittnesförhörets betydelse för tillvaratagande av den misstänktes rätt. Det som avses är bland annat de fall då åklagaren åberopar bevis- ning som innebär att en vittnesberättelse läggs fram utan att vittnet inställer sig personligen i rätten men försvaret istället önskar för- höra personen inför rätten. Det är inte önskvärt att försvaret av ekonomiska skäl hämmas i sina möjligheter att bedriva ett effektivt försvar. I vissa sådana fall kan det därför vara skäligt att rätten be- slutar om att ersättningen till vittnet utgår av allmänna medel. bör vara fallet om vittnesförhöret har ett reellt mervärde för den misstänktes möjlighet att försvara sig på ett effektivt sätt. Typiskt sett bör det vara frågan om att ytterligare frågor som ur den miss- tänktes perspektiv har betydelse för sakens prövning behöver ställas. Vid förhör enligt detta kapitel ska i övrigt 36 kap. 9 § andra stycket, 10 § första och tredje styckena, 13 § första stycket, 16 § samt 18 och 19 a §§ tillämpas. Vid förhör under sanningsförsäkran ska, förutom de lagrum som anges i första stycket, 36 kap. 5 och 6 §§, 8 § andra stycket samt 14 och 15 §§ tillämpas. I brottmål ska, förutom de lagrum som anges i första stycket, 36 kap. 19 och 19 b §§ tillämpas. I brottmål ska även 36 kap. 24 och 25 §§ tillämpas i fråga om ersättning till målsägande, som kallats till förhör i anledning av åklagarens talan. Detta ska gälla även när nå- gon annan part än en målsägande eller en tilltalad kallats till sådant förhör. Vid tillämpning av de lagrum som anges i första–tredje styckena ska vad som sägs om vittne gälla part eller målsägande som inte för talan och vad som sägs om ed gälla sanningsförsäkran. Paragrafen reglerar bl.a. att en part eller en målsägande som inte för talan kan förhöras utom huvudförhandling under samma förutsätt- ningar som gäller vittne.