sou · H5B346 · 2017-06-01 00:00:00 — Bestämmelsen i tredje punkten ger dock domstolen större möjligheter att låta en utsatt person få närvara genom ljud- och bildöverföring även om han eller hon inte själv kontaktar domstolen och påtalar sin rädsla. I fjärde punkten, som är ny, framgår att rättens ordförande vid bedömningen av om det finns skäl för någon att delta i ett samman- träde genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring särskilt ska beakta om detta är nödvändigt av säkerhetsskäl. I förhållande till gällande rätt innebär detta främst ett förtydligande av att säkerhetsskäl kan motivera att någon tillåts närvara genom främst ljud- och bildöverföring (jfr prop. 2004/05:131 s. 225). Som exem- pel på omständigheter där det av säkerhetsskäl kan vara nödvändigt att överväga närvaro genom i första hand ljud- och bildöverföring kan nämnas målsägande och vittnen mot vilka det finns en konkret hotbild. Genom kravet på att åtgärden ska vara nödvändig markeras att rätten ska väga behovet mot andra åtgärder som kan förebygga och avhjälpa säkerhetsriskerna. Till dessa hör bl.a. säkerhetskontroll, utökad närvaro av ordningsvakter eller att en utsatt person får hjälp att ta sig till förhandlingssalen genom en särskild ingång. Bestämmelsen i 10 § andra stycket är fakultativ. Närvaro genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring får enligt det oföränd- rade tredje stycket inte användas, om det är olämpligt med hänsyn till ändamålet med personens inställelse och övriga omständigheter. Vid lämplighetsprövningen måste rätten, liksom tidigare, avgöra bl.a. om det på ett tillfredställande sätt går att värdera bevisningen även om förhörspersonen deltar genom ljudöverföring eller ljud- och bild- överföring. För den bedömningen är det av betydelse att det råder stor enighet i domstolarna om att kvaliteten på ljud- och bild- överföringarna numera är så bra att berättelser som läggs fram med hjälp av sådan teknik i princip kan värderas lika bra som om per- sonen hade befunnit sig i rättssalen. För den närmare tillämpningen av tredje stycket, se i övrigt kapitel 5.3 och prop. 2004/05:131 s. 223–226. 12 § Rättens ordförande ska se till att de, som ska delta i ett samman- träde och som inte får plats i rättssalen, kan följa sammanträdet genom en ljud- och bildöverföring i en lokal som ställts i ordning för detta ändamål (sidosal). Ordföranden får även låta åhörare som inte får plats i rättssalen följa sammanträdet genom en ljudöverföring eller en ljud- och bild- överföring i en sidosal. Paragrafen innehåller bestämmelser om sidosal. Beslut fattas av rättens ordförande i stället för, som tidigare, av rätten. I första stycket har uttrycket ”inte kan beredas plats i rättssalen” ersatts med det modern- are ”inte får plats i rättssalen”. Hänvisningarna i det tidigare tredje stycket har flyttats till 14 §. Övriga ändringar är språkliga. I 5 kap. 9 § finns bestämmelser om att ordföranden får begränsa antalet åhörare för att undvika trängsel. 13 § Om det finns skäl för det, får rättens ordförande besluta att åhör- arna ska få följa ett sammanträde genom en ljud- och bildöverföring i en sidosal i stället för i rättssalen. Vid bedömningen av om det finns skäl för ett beslut enligt första stycket ska det särskilt beaktas 1.om det kan antas att åhörarna kommer att störa sammanträdet eller på annat sätt uppträda olämpligt i rättssalen, 2.om någon som ska delta i sammanträdet känner rädsla för åhör- arna, och 3.om det kan antas att någon som ska delta i sammanträdet utsätts för påtryckningar av åhörarna. Ordföranden får, om det finns särskilda skäl för det, undanta åhör- are från ett beslut enligt första stycket. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om sidosal. Över- vägandena finns i kapitel 5.1. Utgångspunkten är att åhörare som vill följa domstolars sammanträden ska kunna göra detta i rätts- salen. När åhörarna är så många att inte alla får plats i rättssalen får rättens ordförande låta dem följa sammanträdet genom en ljudöver- föring eller en ljud- och bildöverföring i en sidosal (5 kap. 12 §). I paragrafen klargörs under vilka förutsättningar en sidosal får använ- das av ordnings- och säkerhetsskäl. Ett beslut om sidosal enligt första stycket innebär att åhörarna är skyldiga att lämna rättssalen, såvida de inte har undantagits enligt tredje stycket. Det blir därmed möjligt att genomföra samman- träden utan åhörare eller endast med några få åhörare närvarande i rättssalen. Syftet är att minska risken för att åhörarna stör samman- trädet, skrämmer, hotar eller försöker påverka någon som ska läm- na sin berättelse inför domstolen eller på annat sätt delta i rätte- gången. Rättens ordförande får därmed ytterligare ett verktyg för att genomföra sammanträden under trygga och säkra former. Av första stycket framgår att rättens ordförande får låta åhörarna följa sammanträdet från en sidosal genom en ljud- och bildöverföring. En första förutsättning är alltså att det ordnas med både ljud- och bildöverföring till sidosalen. Det räcker inte med enbart ljudöver- föring. Lokalen ska vara ändamålsenlig, säker och tillgänglig för allmänheten. En sidosal kan, men behöver inte, vara lokaliserad i samma byggnad som rättssalen (prop. 2004/05:131 s. 227). Vilka krav som bör ställas på domstolen när det gäller t.ex. information om beslutet och andra åtgärder som underlättar för allmänheten att ta sig till sidosalen kan inte anges generellt utan får avgöras från fall till fall. Av betydelse är då bl.a. i vilket skede av handläggningen som beslutet meddelades, avståndet till sidosalen och åhörarnas möjlig- het att ta sig till sidosalen . Det är rättens ordförande som har ansvaret för ordningen i sido- salen. Vissa ordningshållande uppgifter får delegeras till en polisman eller ordningsvakt (9 §). I andra stycket regleras under vilka förutsättningar ordföranden får fatta ett sådant beslut av ordnings- och säkerhetsskäl. Möjligheten är avsedd att tillämpas främst vid offentliga sammanträden, men kan användas även på åhörare som tillåts närvara vid sammanträden inom stängda dörrar. Med åhörare avses allmänhet, släktingar, vänner och andra som närvarar vid ett sammanträde utan att utöva allmän tjänst eller offentligt uppdrag och som inte har kallats av dom- stolen. Pluralformen åhörarna markerar att förutsättningarna för sidosal ska vara uppfyllda för fler än en person. Utöver detta ställs det inte upp något krav på att rekvisiten ska vara uppfyllda med avseende på ett visst antal åhörare eller en viss andel av åhörarna. Det centrala är om åhörarna, eller en del av dem, som grupp kan antas störa i rättssalen på ett sådant sätt som motiverar att de ska hänvisas till en sidosal. Angående innebörden av beviskravet kan antas, se författningskommentaren till 5 kap. 9 d §. Vid bedömningen av om åhörarna, i stället för i rättssalen, ska få följa sammanträdet från en sidosal ska ordföranden beakta vilka skäl som kan finnas för respektive mot det och styrkan av dessa. I andra stycket nämns de omständigheter som särskilt ska beaktas vid bedömningen. Den första omständigheten som särskilt ska be- aktas är, enligt första punkten, om åhörarna kan antas störa samman- trädet eller på annat sätt uppträda olämpligt i rättssalen. Det rör sig alltså om samma slags störningar som avses i 5 kap. 9 a §. Det saknar betydelse om beteendet riskerar att rikta sig mot rätten, en part, ett vittne eller andra åhörare. Omständigheter som kan vägas in vid bedömningen är t.ex. att målet rör eller har anknytning till organiserad brottslighet eller gängkriminalitet, rivaliserande släkter, våldsbejakande extremism och andra omständigheter som kan tala för en ökad risk för störningar från eller bland åhörarna. Övriga omständigheter som särskilt ska beaktas är, enligt andra punkten, att någon som ska delta i sammanträdet känner rädsla för åhörarna och, enligt tredje punkten, om det kan antas att någon som ska del- ta i sammanträdet utsätts för påtryckningar. För den närmare inne- börden av dessa rekvisit, se författningskommentaren till 5 kap. 10 §. Även skäl som talar mot att låta åhörarna följa sammanträdet från en sidosal ska beaktas vid bedömningen. Eftersom förhandlings- offentligheten inte begränsas om åhörarna följer sammanträdet från en sidosal, är intresset av öppenhet och insyn i domstolsprocessen i sig inte något som talar mot beslutet. Enligt tredje stycket får rättens ordförande, om det finns särskilda skäl för det, undanta åhörare från ett beslut enligt första stycket. Genom att ställa upp ett krav på särskilda skäl markerats att om- ständigheterna ska ha särskild tyngd. Exempel på åhörare som det kan finnas särskilda skäl att undanta är ledsagare, nära släktingar till en part och företrädare för grundlagsskyddade medier. Bedömningen av skälen för undantag får göras från fall till fall. Alla undantag ska dock bygga på objektiva och sakliga kriterier. Av konventionsskäl bör villkoren också vara desamma för alla parter i rättegången så att parternas likställdhet i domstolsprocessen inte ger intryck av att rubbas (art. 6 ). Detta förhindrar i de flesta fall att ordföranden medger undantag för exempelvis målsägandens släktingar och vänner enligt mer generösa kriterier än för motsva- rande personer med anknytning till den tilltalade i ett brottmål. Vilken åtgärd bör väljas? I vissa situationer kommer det att finnas flera olika åtgärder att välja mellan. Bland dessa kan, vid sidan av sidosal, nämnas närvaro genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring (5 kap. 10 §), med- hörning (36 kap. 18 §), att döma personen för rättegångsförseelse (9 kap. 5 §) och att visa ut störande personer ur rättssalen respektive avvisa dem från domstolsbyggnaden (5 kap. 9 a §, 36 kap. 18 §). Frågan är då vilken åtgärd som bör väljas, om mer än ett alter- nativ står till buds. Tillämpningsområdet för bestämmelserna över- lappar i viss utsträckning varandra, men det finns också skillnader. Avsikten är att ordföranden och, i något fall, rätten ska välja den åtgärd som är lämplig och proportionerlig mot bakgrund av omstän- digheterna i varje enskilt fall. Vid den bedömningen har det bety- delse vem eller vilka åtgärden ska riktas mot, om åtgärden främst är avsedd att verka förebyggande eller som en reaktion på en konsta- terad störning. Andra omständigheter av betydelse i sammanhangen är störningen eller den förväntade störningens allvar, om problemen är koncentrerade till rättssalen eller om de också gäller i väntrummen och i andra delar av domstolens lokaler. Valet av åtgärd beror också på om störningen är begränsad till ett förhör eller förväntas bestå under hela förhandlingen och vilken typ – påtagliga störningar eller mer subtil påverkan – av händelser som kan inträffa. 14 § Bestämmelserna i 9–9 d §§ ska tillämpas också i fråga om en sido- sal som avses i 12 § och 13 §. Paragrafen är ny och behandlas i kapitel 5.1. Delvis motsvarande bestämmelser fanns tidigare i 12 § tredje stycket. Bestämmelserna har ändrats på så sätt att de gjorts tillämp- liga även på en sidosal som avses i 13 §. Därmed tillämpas samma regler oavsett om beslutet om sidosal har fattats med stöd av 12 § eller 13 §. En hänvisning till 9 a–d §§ har också lagts till, vilket inne- bär att bestämmelserna om bl.a. utvisning ur rättssalen och hur elek- tronisk utrustning ska hanteras blir tillämpliga också i en sidosal. 15 § En bildupptagning i eller en bildöverföring från rättssalen är tillåten om någon har utlöst ett överfallslarm i rättssalen. Paragrafen är ny. Övervägandena finns i kapitel 7.4. Bestämmelsen ger domstolarna rätt att göra bildupptagningar i eller bildöverföringar från rättssalen om någon har utlöst ett över- fallslarm. Syftet är att de polismän och ordningsvakter som svarar på larmet ska kunna bilda sig en uppfattning av situationen inne i rättssalen. På så sätt skapas bättre förutsättningar för ett effektivt och säkert ingripande. Med överfallslarm avses en larmanläggning som har anslutits till en larmcentral eller en larmmottagare hos Polis- myndigheten, jfr lagen (1983:1097) med vissa bestämmelser om larm- anläggningar m.m. Detta innebär att domstolarnas interna vaktlarm, även om de används i en överfallssituation, inte är överfallslarm i den mening som avses i paragrafen. I kameraövervakningslagen (2013:460) finns bestämmelser om tillståndsplikt för kameraövervakning av platser dit allmänheten har tillträde. Ett beslut om tillstånd att kameraövervaka kan vara för- enat med villkor om hur kameraövervakningen får anordnas. Sådana villkor kan bl.a. avse bevarande eller annan behandling av bilder, avlyssning eller upptagning av ljud samt andra förhållanden som har betydelse för att skydda enskildas personliga integritet (19 §). Angående sekretess för uppgift om en enskilds personliga förhåll- anden som inhämtats genom kameraövervakning, se 32 kap. 3 § offent- lighets- och sekretesslagen. Sekretessen för uppgifter som har in- hämtats genom kameraövervakning bryts i förhållande till vissa myn- digheter, se 32 kap. 3 a § samma lag. 5 § Den som stör ett sammanträde, bryter mot en ordningsregel eller ett förbud, som har meddelats med stöd av 5 kap. 8 a §, 9 §, 9 c § eller 9 d § döms till penningböter. Till samma straff döms den som muntligen inför rätten eller i rättegångsskrift uttalar sig otillbörligt. Den som tar upp eller överför en bild i strid mot 5 kap. 9 b § döms till böter eller fängelse . Första och andra styckena ska tillämpas också i fråga om en sådan sidosal som avses i 5 kap. 12 § och 13 §. I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Övervägandena finns i kapitel 4.6. Genom ändringarna i första stycket har straffbestämmelsen i 9 kap. 5 § gjorts tillämplig även på brott mot ordningsregler som har med- delats med stöd av 5 kap. 8 a § och förbud som meddelats med stöd av 5 kap. 9 d §. Brott mot ett förbud att spela in ljud under ett förhör (5 kap. 9 c §) är kriminaliserat . För att göra straffbestämmelsen tydligare och mer lättläst har vissa språkliga änd- ringar gjorts i första stycket. Någon ändring i sak är inte avsedd. Straffbestämmelsen i första stycket omfattar inte den situationen att någon tar sig in i eller stannar kvar i en rättssal eller domstolens lokaler i strid mot ett utvisnings- eller avvisningsbeslut enligt 5 kap. 9 a §. Ett sådant handlande torde som regel kunna bedömas som olaga intrång enligt 4 kap. 6 § . Om det behövs för att avvärja en brottslig handling får en ordningsvakt därför avvisa eller avlägsna personen, se 13 och 29 §§ polislagen. I andra stycket straffbeläggs brott mot fotograferingsförbudet i 5 kap. 9 b §. Delvis motsvarande bestämmelse fanns tidigare i första stycket. Maximistraffet har höjts från penningböter till fängelse i Avsikten med ändringen är att ge större utrymme för mer nyanserade bedömningar av straffvärdet i de mer allvarliga fallen. Straffbestämmelsen omfattar gärningar av mycket varierande svårhetsgrad. Av betydelse för bedömningen av brottets straffvärde i det konkreta fallet är bl.a. i vilken grad bildupptagningen har stört sammanträdet eller kränkt eller riskerat att kränka någons person- liga integritet. Bestämmelsen i det nya tredje stycket fanns tidigare i andra stycket och har ändrats på så sätt att straffbestämmelserna gjorts tillämp- liga även i en sidosal som avses i 5 kap. 13 §. Fjärde stycket är nytt och innebär att det inte ska dömas till an- svar i ringa fall. Bestämmelsen syftar till att undanta beteende som inte framstår som tillräckligt straffvärt för att motivera straffansvar. Detta är väl i linje med hur straffbestämmelsen tillämpas. Vid bedömningen av om en gärning är ringa ska samtliga relevanta omständigheter beaktas, t.ex. i vilken grad gärningen har skadat eller riskerat att skada de skyddsintressen som ligger till grund för den ordningsregel som överträtts eller det förbud som trotsats. I 5 kap. 9 a § finns bestämmelser om att den som stör förhand- lingen eller bryter mot ordningsregler eller förbud som ordföran- den har meddelat kan utvisas ut rättssalen eller avvisas från dom- stolsbyggnaden. En gärning kan, vid en straffrättslig bedömning, anses som ringa även om den föranlett ett beslut om utvisning eller avvisning. 5 a § Föremål som använts som hjälpmedel vid brott som anges i 5 § och andra brott som begåtts inför rätten, får förklaras förverkade. För- verkande får inte ske om det är uppenbart oskäligt. Lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. ska inte tillämpas i fråga om förverkande enligt denna paragraf. Paragrafen är ny. Övervägandena finns i kapitel 4.6. Enligt första stycket får rätten förverka föremål som använts som hjälpmedel vid brott som anges i 5 § och andra brott som begåtts inför rätten. Vad som exempelvis kan förverkas är mobiltelefoner som använts för att fotografera i strid mot 5 kap. 9 b §, elektronisk utrustning som förts in i en rättssal trots ett förbud enligt 5 kap. 9 d § andra stycket eller lämnats kvar av en åhörare i en rättssal för att spela in en förhandling som hålls bakom stängda dörrar eller rättens enskilda överläggningar i strid mot 4 kap. 9 a § . Det rör sig som regel om föremål som är tillgängliga i rättssalen. Syftet är att rätten ska kunna besluta om förverkande, t.ex. om rätten under pågående överläggningar i rättssalen upptäcker att någon har lämnat kvar en mobiltelefon i inspelningsläge eller andra liknande föremål. En förutsättning för att egendomen ska kunna förverkas enligt den nya regleringen är att ett brott har begåtts. Såväl rekvisiten för otillåten gärning som för personligt ansvar ska vara uppfyllda, vilket innebär att gärningen ska ha begåtts med uppsåt (1 kap. 2 § brotts- balken). Kravet på uppsåt innebär att förverkande normalt inte kan ske från den som av förbiseende tagit med sig eller lämnat kvar sådan egendom. För förverkande krävs däremot inte att någon döms för rättegångsförseelsen eller för något annat brott eller att gärnings- mannen är identifierad. Förverkande får inte beslutas om det är uppenbart oskäligt. En omständighet som bör beaktas vid en sådan bedömning är allvaret i gärningen och om åtgärden skulle bli en alltför kraftig reaktion på den gärningen. Så kan vara fallet om värdet på föremålet framstår som högt sett till gärningens svårhet. Av andra stycket framgår att förfarandereglerna i lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. inte ska tillämpas i fråga om förverkande enligt paragrafen. Hur går det till i praktiken? Frågor om förverkande hanteras på i stort samma sätt som frågor om ansvar för förseelser under rättegången. I okomplicerade fall och om rättegången inte försenas i onödan sker prövningen inte under en förundersökning utan inom ramen för handläggningen av målet. I andra fall prövas förverkandefrågan inom ramen för en förunder- sökning, se nedan. Hur ska rätten gå tillväga om man t.ex. under en överläggning hittar elektronisk utrustning och misstänker att någon spelar in vad som sägs? Ett sådant handlande torde ofta kunna bedömas som olovlig avlyssning enligt 4 kap. 9 a § . En första fråga är då om rätten själv ska besluta i frågan eller göra en polisanmälan och överlämna det misstänkta föremålet till . Om det inte finns någon brottsmisstanke kan föremålet anses vara hitte- gods och ska då lämnas till , se lagen (1938:121) om hittegods. Rätten har här ett stort utrymme att ta praktiska hänsyn och se till vad som är lämpligt med hänsyn till målet. Om rätten väljer att lämna föremålet till bör en anteck- ning göras i protokollet eller anteckningarna från huvudförhand- lingen. Om rätten väljer att själv besluta i frågan har rätten att ta ställ- ning till om utrustningen ska tas i beslag. Detta kräver att utrust- ningen skäligen kan antas vara förverkad på grund av brott (27 kap. 1 § ). Rätten kan självmant (ex officio) pröva frågor om beslag och förverkande. Något yrkande från en part krävs alltså inte. Det krävs inte heller att en motpart har kunnat identifieras eller att motparten fått möjlighet att framföra sina synpunkter i be- slags- eller förverkandefrågan. Det är dock ofta lämpligt att rätten ger eventuella motparter möjlighet att yttra sig innan rätten tar ställ- ning i förverkandefrågan. Skulle det då t.ex. komma fram att någon av förbiseende lämnat kvar utrustningen eller andra omständigheter som talar mot ett förverkande kan rätten häva beslaget och form- löst lämna tillbaka utrustningen. Beslutet om beslag och förverkande tas in i protokollet eller an- teckningarna från sammanträdet och sätts inte upp särskilt. Efter- som prövningen inte sker inom ramen för en förundersökning behöver rätten inte sätta ut någon tid inom vilken åtal ska väckas (27 kap. 7 §). I samband med att målet avgörs behöver rätten inte heller ta ställning till om beslaget ska bestå (jfr 27 kap. 8 §). Ett beslut om beslag får verkställas , vilket i praktiken betyder att domstolens ordnings- eller expeditionsvakter tar hand om föremålet och lämnar det vidare till . I lagen (1974:1066) om förfarande med förverkad egendom och hittegods m.m. finns bestämmelser om hur föremålet hanteras hos Polismyn- digheten. Samma regler gäller som vid andra beslag som överlämnas till . Beslagtagna föremål ska inte förvaras av dom- stolen och domstolen behöver inte heller föra beslagsliggare eller hantera beslagen i övrigt. Möjligheten att besluta om beslag och förverkande ger i sig inte rätten befogenheter att använda tvångsmedel för att söka efter före- mål. För att söka t.ex. efter elektronisk utrustning som kan ha gömts i en kvarlämnad väska eller som någon bär på sig krävs beslut om husrannsakan eller kroppsvisitation, vilket förutsätter att det finns fängelse i straffskalan för brottet (28 kap. 1 och 11 §§). Detta inne- bär vissa praktiska begränsningar i möjligheten att förverka föremål som använts som hjälpmedel vid brott som inte har fängelse i straff- skalan (5 § första stycket). Om föremålet inte är tillgängligt för beslag, bör rätten i första hand överväga andra alternativ som t.ex. att visa ut personen från rättssalen eller att hantera en kvarlämnad väska enligt hittegodsreglerna. Beslut om förverkande får överklagas särskilt (49 kap. 5 § 4). 18 § Rättens ordförande får besluta att en part eller en åhörare inte får närvara i rättssalen 1.om det kan antas att ett vittne av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av partens eller åhörarens närvaro, 2.om parten eller åhöraren utsätter ett vittne för påtryckningar, eller 3.om parten eller åhöraren hindrar vittnet i hans eller hennes berätt- else genom att avbryta eller på annat sätt. Om det finns särskilda skäl, får ordföranden under de förutsätt- ningar som anges i första stycket 1 och 2 besluta att en åhörare ska av- visas från domstolens lokaler eller de andra lokaler som används vid sammanträdet. När ett vittne hörs eller ett sammanträde i övrigt hålls i en parts från- varo enligt första stycket, ska parten om möjligt få följa sammanträdet genom en ljudöverföring eller en ljud- och bildöverföring. Om detta inte kan ske, ska vittnesberättelsen återges i behövlig omfattning när parten åter är närvarande. Parten ska få möjlighet att ställa frågor till vittnen som hörs i hans eller hennes frånvaro. Paragrafen, som har behandlats i kapitel 5.2, ger rättens ordförande möjlighet att visa ut parter och åhörare som stör eller påverkar vitt- nen. Den ger också en part som visats ut en möjlighet att få följa sammanträdet genom en ljudöverföring eller en ljud- och bildöver- föring (medhörning). Möjligheten att visa ut en åhörare tar i första sikte på kamrater till en part i brottmål (jfr prop. 1986/87:89 s. 134). Bestämmelsen är avsedd att tillämpas enbart mot den eller de personer som förhörspersonens rädsla riktar sig emot, som avbryter förhörspersonen eller utsätter honom eller henne för påtryckningar. Även om någon skulle uppfatta det som besvärande att lämna sin berättelse i ett uppmärksammat mål, så är det i praktiken inte aktu- ellt att med stöd av bestämmelsen besluta att journalister eller andra företrädare för medier inte får vara närvarande i rättssalen (jfr prop.