sou · H5B374 · 2017-10-04 00:00:00 — I 2 kap. 9 § polisdatalagen, 2 kap. 6 § kustbevakningsdatalagen, 2 kap. 7 § åklagardatalagen, 2 kap. 7 § tullbrottsdatalagen och 2 kap. 7 § skattebrottsdatalagen föreskrivs att personuppgifter får behand- las om det är nödvändigt för diarieföring eller om uppgifterna har lämnats till myndigheten i en anmälan eller liknande och behand- lingen är nödvändig för handläggningen. Eftersom brottsdatalagen innehåller en motsvarande bestämmelse finns det inte något skäl att behålla bestämmelserna i registerförfattningarna. De bör därför upphävas. 5.3.8Behandling av känsliga personuppgifter Utredningens förslag: Bestämmelser i registerförfattningarna om behandling av känsliga personuppgifter och användning av känsliga personuppgifter som sökbegrepp ska upphävas. Det gäller även bestämmelser om att uppgifter som beskriver en per- sons utseende ska utformas på ett objektivt sätt med respekt för människovärdet. Skälen för utredningens förslag I 2 kap. 11 och 12 §§ brottsdatalagen finns det bestämmelser om känsliga personuppgifter. I 2 kap. 11 § föreskrivs att personupp- gifter som avslöjar ras, etniskt ursprung, politiska åsikter, religiös eller filosofisk övertygelse eller medlemskap i fackförening eller som rör hälsa, sexualliv eller sexuell läggning inte får behandlas. Om uppgifter om en person behandlas får de dock kompletteras med känsliga personuppgifter när det är absolut nödvändigt för ändamålet med behandlingen. Enligt 2 kap. 12 § brottsdatalagen får biometriska uppgifter som används för att identifiera en person och genetiska uppgifter behandlas endast om det är särskilt föreskrivet och det är absolut nödvändigt för ändamålet med behandlingen. Att biometriska uppgifter som används för att identifiera en person och genetiska uppgifter ingår i uppräkningen av känsliga person- SOU 2017:74 Generella ändringar uppgifter har sin grund i direktivet. Detsamma gäller uppgifter om sexuell läggning, även om de redan tidigare som regel har betraktats som känsliga personuppgifter (se SOU 2017:29 s. 264 f.). I 5 § lagen om behandling av personuppgifter inom kriminalvår- den, 2 kap. 10 § polisdatalagen, 2 kap. 8 § åklagardatalagen, 2 kap. 7 § kustbevakningsdatalagen, 2 kap. 10 § 2 kap. 8 § skattebrottsdatalagen finns det handling av känsliga personuppgifter. Eftersom behandling av känsliga personuppgifter regleras i brottsdatalagen, finns det inte skäl att behålla motsvarande generella regler i registerförfattning- arna. De bör därför upphävas. I avsnitt 5.3.7 föreslår utredningen att de allmänna bestämmel- serna i registerförfattningarna om behandling för diarieföring ska upphävas. Enligt 2 kap. 13 § brottsdatalagen, som hänvisar till 2 kap. 2 §, får även känsliga personuppgifter behandlas om det är nödvändigt för diarieföring. Detsamma gäller om uppgifterna har lämnats till en behörig myndighet i en anmälan, ansökan eller lik- nande och behandlingen är nödvändig för myndighetens handlägg- ning (se SOU 2017:29 s. 271 f.). I 2 kap. 10 § andra stycket polisdatalagen, 2 kap. 7 § andra stycket kustbevakningsdatalagen, 2 kap. 8 § andra stycket åklagar- datalagen, 2 kap. 10 § andra stycket tullbrottsdatalagen och 2 kap. 8 § andra stycket skattebrottsdatalagen finns det motsvarande be- stämmelser om att känsliga personuppgifter får behandlas för dia- rieföring eller andra nödvändiga handläggningsuppgifter. Det finns inte anledning att behålla dessa bestämmelser, eftersom det finns en motsvarande reglering i brottsdatalagen. Bestämmelserna i regis- terförfattningarna bör därför upphävas. Uppgifter som beskriver en persons utseende I 2 kap. 7 § andra stycket brottsdatalagen föreskrivs att uppgifter som beskriver en persons utseende ska utformas på ett objektivt sätt med respekt för människovärdet (se SOU 2017:29 s. 259). Be- stämmelsen har placerats tillsammans med reglerna om person- uppgifters kvalitet i stället för i anslutning till bestämmelserna om behandling av känsliga personuppgifter, eftersom den gäller obero- ende av om uppgifterna om utseende är känsliga personuppgifter eller inte. I 2 kap. 10 § tredje stycket polisdatalagen, 2 kap. 7 § tredje stycket kustbevakningsdatalagen, 2 kap. 8 § tredje stycket åklagar- datalagen, 2 kap. 10 § tredje stycket tullbrottsdatalagen och 2 kap. 8 § tredje stycket skattebrottsdatalagen finns det bestämmelser med motsvarande innehåll. Eftersom det i brottsdatalagen finns en bestämmelse om hur uppgifter om personers utseende ska utfor- mas behöver det inte regleras i registerförfattningarna. Bestämmel- ser om det bör således upphävas. Registerförfattningarna ska inte längre innehålla sökförbud I 2 kap. 14 § brottsdatalagen föreskrivs ett generellt förbud mot att utföra sökningar i syfte att få fram ett personurval grundat på känsliga personuppgifter. Enligt 3 kap. 5 § polisdatalagen, 4 kap. 4 § kustbevakningsdata- lagen, 3 kap. 4 § åklagardatalagen, 3 kap. 5 § tullbrottsdatalagen och 3 kap. 5 § skattebrottsdatalagen får känsliga personuppgifter inte användas som sökbegrepp vid sökning i personuppgifter som gjorts gemensamt tillgängliga. Något motsvarande sökförbud finns inte för uppgifter som endast ett fåtal har tillgång till. Enligt 5 § tredje stycket lagen om behandling av personuppgifter inom kriminal- vården får känsliga personuppgifter inte användas som sökbegrepp om inte regeringen har föreskrivit det. Mot bakgrund av att brottsdatalagen innehåller ett generellt sökförbud behövs inte längre bestämmelserna i registerförfattning- arna om användning av känsliga personuppgifter som sökbegrepp. De bör därför upphävas. Detsamma bör gälla 5 § tredje stycket lagen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården och de bestämmelser om användning av känsliga personuppgifter som sökbegrepp som finns i tillhörande förordning. Utredningen återkommer i kapitlen om de olika registerförfatt- ningarna till frågan om det behövs undantag från sökförbudet i brottsdatalagen. Utredningens förslag: Bestämmelser i registerförfattningarna om tillgången till personuppgifter ska upphävas. Det gäller även bestämmelser om att regeringen eller den myndighet som rege- ringen bestämmer har rätt att meddela föreskrifter om det. Generella bestämmelser om vad den personuppgiftsansvarige ska beakta när tillgång ges till personuppgifter och om att det ska finnas rutiner för tilldelning, förändring, borttagning och regelbunden uppföljning av behörighet för åtkomst till person- uppgifter ska tas in i brottsdataförordningen. De ska ersätta motsvarande bestämmelser i registerförordningarna. Skälen för utredningens förslag Tillgången till personuppgifter bör enbart regleras i brottsdatalagen Enligt 3 kap. 6 § brottsdatalagen ska den personuppgiftsansvarige se till att tillgången till personuppgifter begränsas till vad varje tjänsteman behöver för att kunna fullgöra sina arbetsuppgifter (se SOU 2017:29 s. 311 f.). Enligt 3 kap. 23 § 2 brottsdatalagen kan regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer med- dela föreskrifter om tillgången till personuppgifter. I 2 kap. 11 § polisdatalagen, 2 kap. 3 § kustbevakningsdatalagen, 2 kap. 9 § åklagardatalagen, 2 kap. 11 § tullbrottsdatalagen och 2 kap. 10 § skattebrottsdatalagen föreskrivs att tillgången till per- sonuppgifter ska begränsas till vad varje tjänsteman behöver för att kunna fullgöra sina arbetsuppgifter. Bestämmelserna kompletteras av en möjlighet för regeringen, eller den myndighet som regeringen bestämmer, att meddela närmare föreskrifter om tillgången till per- sonuppgifter. I bestämmelser om direktåtkomst i nämnda lagar föreskrivs det att den mottagande myndigheten ansvarar för att tillgången till personuppgifter begränsas på motsvarande sätt (se t.ex. 3 kap. 8 § andra stycket polisdatalagen). Likartade bestämmel- ser finns i 6 och 10 §§ lagen om behandling av personuppgifter inom kriminalvården. Eftersom det finns en generellt tillämplig bestämmelse i brotts- datalagen som föreskriver att tillgången till personuppgifter ska be- gränsas, finns det inte något behov av att behålla motsvarande be- Generella ändringar SOU 2017:74 stämmelser i registerförfattningarna. Det gäller även bestämmelser om begränsning av tillgången till personuppgifter vid direktåt- komst. I registerförfattningarna bör det inte heller finnas några be- stämmelser om föreskriftsrätt om tillgången till personuppgifter, eftersom det är fråga om interna förhållanden i myndigheterna (se avsnitt 5.7). Nya generella bestämmelser i brottsdataförordningen I 3 § polisdataförordningen (2010:1155) föreskrivs att Polismyn- digheten och Säkerhetspolisen får meddela närmare föreskrifter om tillgången till personuppgifter för sina respektive verksamhetsom- råden. För tilldelning av behörighet för åtkomst till personuppgif- ter ska det särskilt beaktas att det, utöver behovet av uppgifterna, ställs krav på utbildning och erfarenhet. I 3 § kustbevakningsdata- förordningen (2012:146), 2 § åklagardataförordningen (2015:575), 3 § tullbrottsdataförordningen (2017:450) och 3 § skattebrottsdata- förordningen (2017:458) finns motsvarande bestämmelser. Enligt 4 § polisdataförordningen ansvarar och Säkerhetspolisen för att det inom respektive myndighet finns ruti- ner för tilldelning, förändring, borttagning och regelbunden upp- följning av behörigheter för åtkomst till personuppgifter. rande bestämmelser finns i 4 § kustbevakningsdataförordningen, 3 § åklagardataförordningen, 4 § tullbrottsdataförordningen och 4 § skattebrottsdataförordningen. De nu aktuella bestämmelserna är av den arten att de enligt ut- redningens mening bör gälla generellt inom brottsdatalagens till- lämpningsområde. Bestämmelser med den innebörden bör därför tas in i brottsdataförordningen och bestämmelserna i registerför- ordningarna bör upphävas. Myndigheterna bör dock inte ha någon föreskriftsrätt på området, eftersom det enbart rör sig om interna förhållanden som kan regleras på annat sätt än i föreskrifter (se avsnitt 5.7). Utredningens förslag: Registerförfattningarna ska inte inne- hålla bestämmelser som motsvarar brottsdatalagens bestämmel- ser om särskilda upplysningar. Bestämmelser om att vissa per- sonuppgifter ska förses med särskilda upplysningar ska dock finnas kvar för uppgifter som behandlas i syfte att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet. Bestämmelserna om särskilda upplysningar ska liksom enbart gälla vid behandling av personuppgifter som har gjorts gemensamt tillgängliga. Skälen för utredningens förslag Bestämmelser om särskilda upplysningar Enligt 2 kap. 3 § andra stycket brottsdatalagen ska det ändamål som personuppgifter behandlas för tydliggöras genom en särskild upp- lysning, om det inte framgår av sammanhanget eller på annat sätt. I 2 kap. 9 § brottsdatalagen föreskrivs att personuppgifter som rör olika kategorier av registrerade så långt det är möjligt ska särskiljas, t.ex. personer som är misstänkta eller dömda för brott, brottsoffer eller andra som berörs av ett brott. Om det inte framgår av sam- manhanget eller på annat sätt vilken kategori personen tillhör, ska det tydliggöras genom en särskild upplysning. Enligt 2 kap. 10 § brottsdatalagen ska vidare personuppgifter som grundar sig på fakta så långt det är möjligt skiljas från personuppgifter som grun- dar sig på personliga bedömningar. Om grunden inte framgår av sammanhanget eller på något annat sätt ska den tydliggöras genom en särskild upplysning (se SOU 2017:29 s. 260 f.). I flera av registerförfattningarna föreskrivs att det i vissa fall ska lämnas särskilda upplysningar. Bestämmelser om särskilda upplys- ningar, med något olika innehåll, finns i 3 kap. 3 och 4 §§ polisdata- lagen, 4 kap. 2 och 3 §§ kustbevakningsdatalagen, 3 kap. 3 § åkla- gardatalagen, 3 kap. 3 och 4 §§ tullbrottsdatalagen och 3 kap. 3 och 4 §§ skattebrottsdatalagen. De särskilda upplysningarna ska avse att personen i fråga inte är misstänkt vare sig för brott eller för att utöva brottslig verksamhet. I fråga om den som är misstänkt för att utöva eller att komma att utöva brottslig verksamhet ska de sär- skilda upplysningarna belysa uppgiftslämnarens trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak. Det ska också finnas en särskild upp- lysning om ändamålet med behandlingen, om det inte framgår på annat sätt. Bestämmelserna om särskilda upplysningar gäller endast för personuppgifter som har gjorts gemensamt tillgängliga. Upplysningar om ändamålet med behandlingen Registerförfattningarna bör inte innehålla bestämmelser som mot- svarar brottsdatalagens krav på att ändamålet med behandlingen ska framgå. Bestämmelser som ställer upp sådana krav bör därför upp- hävas. Särskilda upplysningar bara om uppgifterna är gemensamt tillgängliga I delbetänkandet konstaterar utredningen att det kan finnas skäl att i registerförfattningarna fortsatt göra undantag från bestämmel- serna om särskilda upplysningar för personuppgifter som inte har gjorts gemensamt tillgängliga (se SOU 2017:29 s. 262). Behovet av särskilda upplysningar gör sig framför allt gällande om personuppgifter behandlas utanför sitt ursprungliga samman- hang. I förarbetena till polisdatalagen diskuteras ingående skälen för att ha sådana bestämmelser och när särskilda upplysningar inte behövs (se prop. 2009/10:85 s. 145 f.). Utredningen anser att det inte finns behov av särskilda upplysningar när det integritetsskydd som de särskilda upplysningarna syftar till att skapa tillgodoses på annat sätt, t.ex. genom att det fåtal personer som behandlar upp- gifterna är införstådda med varför det görs. Det finns också anled- ning att erinra om att direktivets krav på särskilda upplysningar beträffande vilken kategori en person tillhör och beträffande att fakta ska skiljas från personliga bedömningar bara gäller så långt det är möjligt att lämna sådan information. Det innebär att man varit väl införstådd med att sådana upplysningar inte alltid kommer att finnas. Det finns därför möjlighet att göra undantag från de kraven. Kravet i 2 kap. 3 § andra stycket brottsdatalagen att ändamålet med behandlingen ska framgå följer inte av direktivet utan skapar ett sådant extra skydd för enskildas integritet som direktivet med- ger att nationell rätt får innehålla. Det finns därför även möjlighet att göra undantag från det kravet. Bestämmelserna om särskilda upplysningar bör mot den bak- grunden på samma sätt som enbart gälla vid behandling av personuppgifter som har gjorts gemensamt tillgängliga. För de behöriga myndigheter som inte har en reglering som gör skillnad mellan uppgifter som har gjorts gemensamt tillgängliga och andra uppgifter kommer bestämmelserna i brottsdatalagen om särskilda upplysningar att gälla utan undantag. Det kan förefalla som om det därmed ställs högre krav på de myndigheter som överhuvudtaget inte behöver förse personuppgifter med särskilda upplysningar, medan de myndigheter som har en sådan reglering får undantag från kraven i brottsdatalagen. Enligt brottsdatalagen ska personuppgifter förses med särskilda upplysningar bara om det förhållande som upplysningen skulle avse inte framgår av samman- hanget eller på något annat sätt. Som utredningen konstaterar i delbetänkandet är det framför allt i det inledande skedet av en för- undersökning och i underrättelseverksamhet som det kan vara otydligt vilken roll en person har och varför uppgifter om honom eller henne behandlas (se SOU 2017:29 s. 261). När det gäller andra myndigheter än de brottsbekämpande kommer det därför normalt inte att krävas några särskilda upplysningar och då finns det inte heller skäl att ha något undantag. Upplysningar om vilken kategori en person tillhör I brottsdatalagen ställs det delvis andra krav på särskilda upplys- ningar än i registerförfattningarna. Sådana bestämmelser i register- författningarna som innebär att det genom en särskild upplysning ska framgå att en viss person inte är misstänkt täcks, såvitt gäller brottsutredande och lagförande verksamhet, av regleringen i 2 kap. 9 § brottsdatalagen. Det finns därför inte skäl att i registerförfatt- ningarna behålla bestämmelser som föreskriver att det ska framgå att en person inte är misstänkt för brott. Det väcker frågan hur man ska se på det förhållandet att begrep- pet misstänkt används i registerförfattningarna även om personer vilkas uppgifter behandlas i underrättelseverksamhet, trots att regelverket i övrigt förutsätter att ett konkret brott har begåtts för att någon ska kunna betecknas som misstänkt. Misstänkt används i detta sammanhang för att skilja ut personer som kan ha direkt sam- band med den brottsliga verksamheten från andra (se t.ex. 3 kap. 4 § polisdatalagen och 3 kap. 4 § tullbrottsdatalagen). Författnings- regleringen av underrättelseverksamhet är mycket begränsad och har inte en sådan tydlig uppdelning mellan olika kategorier av per- soner som regleringen i . Utredningen anser att det är minst lika viktigt ur integritetssynpunkt att det i underrättel- severksamheten görs tydlig skillnad mellan personer som har ett direkt samband med den brottsliga verksamheten och andra perso- ner som i annan verksamhet. Mot den bakgrunden bör det nuvaran- de kravet i registerförfattningarna på särskilda upplysningar i fråga om nu aktuella kategorier behållas. Användningen av begreppet misstänkt i det sammanhanget kri- tiserades av Lagrådet när polisdatalagen infördes. Regeringen valde ändå att behålla det under hänvisning till tidigare lagstiftning på området (se prop. 2009/10:85 s. 150 och 522). Även om det kan diskuteras om det är lämpligt att använda uttrycket misstänkt av- seende brottslighet som inte är så konkret att brotten kan individu- aliseras anser utredningen att det är så inarbetat att det inte bör ändras. Särskilda upplysningar om uppgiftslämnarens trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak När det gäller bestämmelsen i 2 kap. 10 § brottsdatalagen, som föreskriver att fakta ska skiljas från personliga bedömningar och att det ska anges genom en särskild upplysning om det inte framgår på annat sätt, kan det ifrågasättas om det går att dra en parallell med de bestämmelser som finns i registerförfattningarna. Det är framför allt beträffande uppgifter som behandlas i underrättelse- verksamhet som det enligt 3 kap. 4 § polisdatalagen, 4 kap. 3 § kustbevakningsdatalagen, 3 kap. 4 § tullbrottsdatalagen och 3 kap. 4 § skattebrottsdatalagen krävs särskilda upplysningar om uppgifts- lämnarens trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak. Sådana be- stämmelser preciserar enligt utredningens mening vilka upplys- ningar som krävs i fråga om personuppgifter som behandlas i syfte att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet. Ut- redningen anser därför att de bestämmelser i registerförfattning- arna som föreskriver att uppgifter om en person som kan antas ha samband med misstänkt brottslig verksamhet ska förses med en upplysning om uppgiftslämnarens trovärdighet och uppgifternas riktighet bör behållas. Det bör understrykas att upplysningar om en uppgiftslämnares trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak inte bara är en fråga om dataskydd utan i minst lika stor utsträckning har betydelse för brottsbekämpningen. Utan sådana upplysningar ökar risken att fel- aktiga slutsatser dras om personers anknytning till brottslighet, vilket i sin tur kan leda till beslut och ingripanden riktade mot fel personer. Det ligger därför i myndigheternas eget intresse att det av uppgifter som görs gemensamt tillgängliga i underrättelseverksam- het framgår vilket värde som kan tillmätas dem. Det har emellertid framkommit att bestämmelserna i fråga anses vara svårtolkade och därför kan kräva förtydliganden. En första fråga är om kravet på särskild upplysning bara gäller den person som har direkt samband med den misstänkta brottsliga verksamheten eller om det även gäller uppgifter om andra personer. Förarbetena är inte tydliga på den punkten och det finns omstän- digheter som kan anföras för båda tolkningarna. Enligt utredning- ens mening bör kravet på upplysning om uppgiftslämnarens tro- värdighet och uppgifternas riktighet i sak endast avse uppgifter om den som antas utöva eller komma att utöva den brottsliga verk- samheten. Eftersom det krav som gäller för anknytningen till den brottsliga verksamheten är mycket lågt ställt kan regleringen träffa betydligt fler personer än vad misstanke om ett konkret brott kan göra. Så snart det finns något som stöder ett antagande om att en person har direkt samband med brottslig verksamhet och det är fråga om uppgifter som görs gemensamt tillgängliga bör således en- ligt utredningens mening uppgifterna om personen förses med en särskild upplysning. En andra fråga är vilka uppgifter om sådana personer som behö- ver förses med en särskild upplysning, eftersom det inte bör gälla alla upplysningar om personen i fråga. Enligt utredningens mening är det endast sådana uppgifter som belyser på vilket sätt personen är knuten till brottsligheten som bör förses med upplysning om uppgiftslämnarens trovärdighet och uppgifternas riktighet i sak. Det kan, förutom till anknytningen till den brottsliga verksamhe- ten, t.ex. röra sig om uppgifter om brottslighetens art och omfatt- Uppgifter av det slaget kan behöva förses med särskilda upp- lysningar för att personens anknytning till brottsligheten ska kunna bedömas. På samma sätt som bör det göras undantag från kravet på särskild upplysning om det inte finns något behov av en sådan, därför att det framgår av sammanhanget vem som är uppgiftsläm- nare och hur trovärdig uppgiften är eller det av annat skäl är onö- digt med en sådan upplysning. Om det t.ex. är fråga om uppgifter som hämtas från förundersökningar eller domar är en särskild upp- lysning som regel onödig om källan framgår. Enligt förarbetena till polisdatalagen anses det vara onödigt att bedöma trovärdigheten om uppgiftslämnaren är en polisman. Detsamma bör gälla andra tjänstemän med brottsbekämpande uppgifter. Däremot kan det även i ett sådant fall behövas en upplysning om uppgiftens riktighet i sak, eftersom förutsättningarna för att göra en viss iakttagelse kan behöva belysas (se prop. 2009/10:85 s. 341). Den nuvarande formuleringen av bestämmelserna innebär att det krävs särskild upplysning om det inte på grund av särskilda omständigheter är onödigt. Regleringen tolkas , på grund av uttalanden i förarbetena, så att det nästan undantagslöst krävs sär- skilda upplysningar, eftersom det är oklart vilka särskilda omstän- digheter som kan föranleda avsteg från huvudregeln. Det kan ifrå- gasättas om en så restriktiv tillämpning har varit avsedd. Det kan därför finnas anledning att ändra regleringen något. Enligt utredningens mening bör det ställas krav på särskilda upplysningar om det inte på grund av omständigheterna är onödigt. Med en sådan formulering undviker man den osäkerhet som kan finnas om vilken typ av omständigheter som kan göra behovet av särskilda upplysningar överflödigt. Om de samlade omständighe- terna gör att trovärdigheten och riktigheten kan bedömas bör det vara tillräckligt. 5.3.11Längsta tid för behandling Utredningens förslag: Bestämmelser i registerförfattningarna om att personuppgifter inte får bevaras än vad som behövs för något eller några av de ändamål som anges i respektive författning ska upphävas. Skälen för utredningens förslag: Enligt 2 kap. 17 § första stycket brottsdatalagen får personuppgifter inte behandlas än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behand- lingen (se SOU 2017:29 s. 284 f.). I 7 § lagen om behandling av personuppgifter inom kriminalvår- den, 2 kap. 12 § polisdatalagen, 3 kap. 4 § kustbevakningsdatalagen, 2 kap. 10 § åklagardatalagen, 4 kap. 1 § tullbrottsdatalagen och 4 kap. 1 § skattebrottsdatalagen föreskrivs att personuppgifter inte får bevaras än vad som behövs för något eller några av de ändamål som anges i respektive lag. Generella bestämmelser om att personuppgifter inte får behand- las än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålet med behandlingen bör upphävas, eftersom det finns en motsvarande reglering i brottsdatalagen.