sou · H5B359 · 2017-06-20 00:00:00 — Oavsett om ett tillstånd för en handlare att sälja preparaten i detalj- handeln ska omfatta alla preparat eller enbart preparat med en viss högsta alkoholhalt, måste även undersökas om en tillståndsplikt som sådan kan utgöra en åtgärd med verkan motsvarande en kvantitativ importrestriktion. Tillståndsplikt av olika slag har prövats tidigare. I Ahokainen och Leppik påminde om att även regler som är tillämpliga utan åtskillnad på inhemska och importerade varor, men som vid tillämpning på importerade varor kan minska försäljningsvolymen, i princip utgör åtgärder med motsvarande verkan. Krav på förhandstillstånd för import strider i princip mot 64Mål 8/74 Dassonville, EU:C1974:82, punkt 5, mål C-170/04 m.fl., EU:C:2007:313, punkt 32. 65Ahokainen och Leppik, punkt 18 med hänvisningar. 66Mål 53/80 Eyssen, EU:C:1981:35, punkt 11, mål 130/80 Kelderman, , punkt 7. Se även mål C-456/10 , EU:C:2012:241, punkt 36 in fine. 67Mål C-110/05 kommissionen mot , EU:C:2009:66, punkt 35, se även punkterna 56–58. Hur ska handel och servering regleras? artikel 34 EUF-fördraget. Formaliteter för import kan hindra han- deln, särskilt om varorna fördyras.68 I Visnapuu var det fråga om krav på parti- eller detaljhandelstill- stånd för att kunna leverera till finska köpare som köpt alkohol- drycker via internet eller annars genom distansförsäljning från en säljare som bedrev verksamhet i en annan medlemsstat. De villkor som uppställdes för beviljande av detaljhandelstillstånd innefattade att sökanden skulle ha förutsättningar för sådan verksamhet och ha den tillförlitlighet som verksamheten krävde. Andra krav var att verksamheten endast fick bedrivas på godkända försäljningsställen som var lämpliga och att försäljningen var ordnad så att effektiv övervakning var möjlig. konstaterade att tillstånds- kravet hindrade aktörer etablerade i andra medlemsstater att fritt importera alkoholdrycker till för detaljhandelsförsäljning, och att det var en åtgärd med motsvarande verkan.69 En ordning med tillståndsplikt för detaljhandel kommer visserli- gen inte att utformas som krav på tillstånd för import. I det avseen- det skiljer sig den reglering som övervägs från det som prövades i Ahokainen och Leppik och Visnapuu. Det är alltså inte importö- ren som kommer att behöva tillstånd, utan detaljhandlaren. Själva importen till kommer inte att regleras. Tillstånd kommer emellertid vara knutet till ett försäljningsställe i för att svenska myndigheter ska kunna utöva kontroll och tillsyn över verk- samheten. Internetförsäljning av alkoholhaltiga preparat till från exempelvis kommer inte att kunna omfattas av detaljhandelstillstånd, med mindre det finns en svensk etablering. Att det blir praktiskt omöjligt att göra de kontroller som krävs för tillståndsprövningen, samt därefter utöva tillsyn, om sökanden är etablerad utanför , har framgått av de kontakter som utred- ningen har haft med bl.a. länsstyrelserna. Även behovet att kon- trollera detaljhandlarens vandel kan innebära att tillstånd endast kan meddelas sökande som är etablerade i . Den reglering som övervägs är därmed problematisk på samma sätt som i Visnapuu. Till detta kan läggas att, som uttalat, en reglering som gör att varorna fördyras kan utgöra ett hinder som omfattas av 68Ahokainen och Leppik, punkterna 18–22. 69Visnapuu, punkterna 99–102 och 108. Hur ska handel och servering regleras? artikel 34 EUF-fördraget.70 Tillstånd kommer att vara förenat med avgifter. Även om avgifterna baseras på tillståndsmyndighetens självkostnad och således är begränsade, måste kostnaden bäras av detaljhandlaren och ytterst läggas på de varor som det är frågan om. I det här sammanhanget är det fråga om en förhållandevis liten grupp varor vilket innebär att kostnader för tillståndsförfarande kan få ett större genomslag på priset än vid exempelvis försäljning av tobaks- varor, där volymerna torde vara större. Slutsatsen är att krav på detaljhandelstillstånd kommer att anses utgöra en åtgärd med verkan motsvarande en kvantitativ restriktion. 5.7.6Artikel 36 EUF-fördraget och en ordning med detaljhandelstillstånd I avsnitt 5.6.7 har redogjorts för artikel 36 EUF-fördraget och tvingande hänsyn. Folkhälsoskäl, liksom behovet att skydda allmän ordning, kan åberopas till stöd för en ordning med tillståndsförfa- rande. Med detta sagt måste alltjämt hållas i minnet att EU-dom- stolen ingalunda har gett möjlighet att mer generellt hindra fri rörlighet på alkoholområdet. I Franzén-målet underkände det dåvarande svenska systemet, där import av alkoholdrycker förutsatte tillverk- nings- eller partihandelstillstånd. För att få ett tillstånd behövde aktörerna ifråga uppfylla vissa vandelkrav. De behövde visa att de med hänsyn till sina personliga och ekonomiska förhållanden var lämpliga att utöva verksamheten, innefattande krav på bransch- kunskap, ekonomiska förutsättningar och lagringsmöjligheter. Dess- utom behövde de betala en ansökningsavgift om och en årlig tillsynsavgift som uppgick till mellan 10 000 och 323 750 kro- nor. slog ned på villkoren gällande lagringskapacitet och de höga skatter och avgifter som måste erläggas av tillstånds- havarna. Tillståndssystemet ansågs inte stå i proportion till syftet att skydda folkhälsan.71 Några egentliga invändningar mot den s.k. vandelsprövningen anfördes däremot inte. I Rosengren-målet underkändes ett förbud för privatpersoner att importera alkoholdrycker. Behovet av ålderskontroller ansågs i 70Franzén, punkt 71, Ahokainen och Leppik, punkt 21. 71Franzén, punkterna 70–77. Hur ska handel och servering regleras? och för sig utgöra ett folkhälsoskäl, men förbudet ansågs vara opro- portionerligt. menade att ålderskontroll av köparna borde kunna göras även vid privatimport.72 Av stort intresse är de avgöranden där har prö- vat finsk lagstiftning som föreskriver krav på förhandstillstånd. I Ahokainen och Leppik var det fråga om ett krav på förhands- tillstånd för import av etylalkohol som inte var denaturerad och som hade en alkoholhalt överstigande 80 volymprocent. EU-dom- stolen lämnade öppet huruvida lagstiftningen kunde motiveras enligt artikel 36 EUF-fördraget. Det ankom på den nationella dom- stolen att pröva om påståendena rörande riskerna med att förtära sprit och effektiviteten av systemet med förhandstillstånd var är tillförlitliga. Den nationella domstolen skulle även kontrollera om förhandstillstånden kunnat begränsa, om så endast delvis, störning av allmän ordning och skada för folkhälsan. Slutligen skulle den nationella domstolen också undersöka om ändamålet i stället skulle kunna uppnås genom att importören inger en anmälan jämte eventu- ella intyg som utfärdats av den medlemsstat från vilken sändningen härrör.73 Av betydelse är även att i och Leppik erkände att medlemsstaterna har viss frihet att skönsmässigt be- döma vilka åtgärder som kan uppnå konkreta resultat, med hänsyn till de specifika sociala förhållandena och till den betydelse som de tillmäter målsättningar som är legitima i gemenskapsrättsligt hän- seende, exempelvis förebyggande av alkoholmissbruk och kampen mot olika former av kriminalitet som är knutna till alkoholkonsum- tion.74 Detta upprepades i Visnapuu-avgörandet, där dessutom tillade att människors hälsa och liv ges högsta prioritet bland de värden och intressen som skyddas genom fördraget.75 Visnapuu måste, så här långt, sägas vara det mest relevanta avgö- randet såvitt gäller möjligheten att motivera en ordning med detalj- handelstillstånd enligt artikel 36 EUF-fördraget. Målet gällde natio- nell lagstiftning enligt vilken en säljare etablerad i en annan medlems- stat måste ha parti- eller detaljhandelstillstånd för att få importera alkoholdrycker vid distanshandelsförsäljning till finländska konsu- 72Rosengren, punkterna 48–57. 73Ahokainen och Leppik, se särskilt punkt 39. 74Ibid, punkt 32. 75Visnapuu, punkt 118. Hur ska handel och servering regleras? Kravet gällde för drycker som inte omfattades av det finska detaljhandelsmonopolet. Det estländska företaget , som kon- trollerades av , hade en webbplats med adressen alkotaxi.eu där personer i kunde beställa alkoholdrycker. Dryckerna levererades sedan från till , hem till kund- erna. EIG saknade parti- eller detaljhandelstillstånd. Efter att dömts till fängelse för grovt skattebedrägeri och brott mot alkohollagen ställde hovrätt, som hade att pröva överklagandet i brottmålet, en rad frågor till . Efter att ha konstaterat att det var fråga om en åtgärd motsvarande en kvantitativ importrestriktion prövade om bestäm- melserna kunde vara berättigade enligt artikel 36 EUF-fördraget. Tillståndssystemet föreskrev bl.a. en skyldighet att bedriva detalj- handel på godkänt försäljningsställe. gjorde gällande att det inte gick att ordna med mindre ingripande åtgärder. Att tillåta säljare etablerade i andra medlemsstater att fritt sälja och transportera alkoholdrycker till personer som bor i skulle innebära att det uppstod en ny distributionskanal för dessa drycker som skulle stå helt utanför behöriga myndigheters kontroll. EU- domstolen lämnade öppet huruvida tillståndssystemet kunde moti- veras enligt artikel 36. Kontrollen om åtgärderna var proportioner- liga och nödvändiga förutsatte en bedömning av de rättsliga och faktiska omständigheterna i som den nationella domstolen ansågs vara är bättre skickad än att göra. De ända- mål som var ifråga innefattade möjligheten för myndigheterna att kontrollera att försäljning endast ägde rum mellan och 9 , att ingen försäljning skedde till perso- ner under och inte heller till berusade personer. hovrätt hade att pröva bl.a. om ändamålen med lagstiftningen kunde uppnås på ett minst lika effektivt sätt genom ett tillståndssystem som inte kräver att detaljhandel med alkoholdrycker endast får bedrivas på av myndigheter godkända försäljningsställen. Sammantaget bedömer utredningen att det går att motivera en lagstiftning med detaljhandelstillstånd med stöd av artikel 36 EUF- fördraget. Hur ska handel och servering regleras? 5.7.7Står begränsningarna i proportion till sitt syfte? Den praxis som redovisats ovan ger vid handen att en ordning med detaljhandelstillstånd i och för sig kan motiveras av folkhälsoskäl och behovet av skydd för allmän ordning, enligt artikel 36 EUF- fördraget. Men det har också framgått att det är viktigt att noga överväga hur systemet närmare utformas. En viktig sådan aspekt är uppenbarligen om det är möjligt för aktörer etablerade i andra medlemsstater att få tillstånd. Om inte, måste lagstiftningen kunna motiveras med sakliga skäl grundat i erfarenheter av tillståndspröv- ning, kontroll och övervakning. 5.7.8Etableringsfriheten och en reglering byggd på tillstånd Artikel 49 EUF-fördraget föreskriver etableringsfrihet. Etable- ringsfriheten är bl.a. avsedd att ge medborgare i unionen en möjlig- het att stadigvarande och kontinuerligt delta i det ekonomiska livet i en annan medlemsstat än ursprungsstaten. Sådan verksamhet kan gå ut på att erbjuda såväl varor som tjänster.76 Fråga kan ställas om det alls blir aktuellt att pröva en tillstånds- ordning av det slag som övervägs utifrån fördragsbestämmel- serna om etableringsfrihet. Huruvida en nationell lagstiftning om- fattas av den ena eller andra fria rörligheten ska enligt fast praxis avgöras med beaktande av ändamålet med den aktuella lagstift- ningen.77 Mot bakgrund av de skäl som uppbär den svenska alkohol- lagstiftningen talar mycket för att prövningen skulle ske utifrån den fria varurörligheten. Om det alltjämt skulle bli fråga om en prövning om lagstiftningen hindrade etableringsfriheten, finns ett antal avgöranden av relevans. Krav på tillstånd för att öppna en ny optikerbutik enligt itali- ensk lagstiftning prövades i ett avgörande från år 2013.78 EU-dom- stolen framhöll med hänvisning till fast praxis att varje nationell åtgärd som, även om den tillämpas utan diskriminering på grund av nationalitet, kan göra det svårare eller mindre attraktivt för union- 76Mål C-179/14 kommissionen mot , EU:C:2016:108, punkterna 148–149. 77Mål C-35/11 Test Claimants in the Litigation, EU:C:2012:707, punkt 90 med hänvisningar. Avgörandet har varit vägledande flertalet gånger i praxis, se bl.a. mål C-385/12 Hervis Sport- és Divatkereskedelmi, EU:C:2014:47, punkt 22. 78Mål C-539/11 di Accardi , EU:C:2013:591. Hur ska handel och servering regleras? ens medborgare att utöva den etableringsfrihet som garanteras genom fördraget utgör en inskränkning i den mening som avses i artikel 49 EUF-fördraget. I denna kategori ingår särskilt nationell lagstiftning enligt vilken en leverantör med hemvist i en annan medlemsstat måste ha ett föregående tillstånd för att etablera sig, eftersom det kan medföra att det blir svårare för leverantören att utöva sin etableringsfrihet genom att denne hindras från att fritt bedriva sin verksamhet genom ett fast driftställe. Leverantören riskerar nämligen att belastas med den ytterligare administrativa och ekonomiska börda som följer av utverkandet av varje sådant tillstånd.79 avgjordes ett mål som gällde krav på tillstånd enligt italiensk lagstiftning för att öppna ett apotek. Tillståndskravet ut- gjorde i princip en inskränkning i etableringsfriheten. I sak- nade innehavare av parafarmaceutiska försäljningsställen – till skill- nad från innehavare av apotek – rätt att saluföra receptbelagda läke- medel. De uteslöts därmed från vissa delar av läkemedelsmarkna- den i och gick följaktligen miste om inkomster i motsva- rande mån. Sådana nationella bestämmelser kunde göra det svårare och mindre attraktivt för farmaceuter från andra medlemsstater att etablera sig i i syfte att driva ett parafarmaceutiskt försälj- ningsställe. De utgjorde en inskränkning i etableringsfriheten.80 I ännu ett avgörande förklarade med hänvisning till tidigare praxis att begreppet inskränkning omfattar bestämmelser som antas av en medlemsstat och som, trots att de tillämpas utan åtskillnad, påverkar tillgången till marknaden för företag från andra medlemsstater och på så sätt hindrar handeln inom gemenskapen.81 Det kan tilläggas att det gäller även om åtgär- den tillämpas utan åtskillnad på grund av nationalitet.82 Den tillståndsordning som övervägs skiljer sig från nämnda avgöranden bl.a. såtillvida att det inte är fråga om tillstånd för att etablera ett försäljningsställe, utan för att sälja en viss kategori varor. Men de principiella resonemangen går att överföra. Sammanfatt- ningsvis kan inte uteslutas att en reglering som bygger på tillstånd för detaljhandelsförsäljning av alkoholhaltiga preparat som ur kon- 79Ibid, punkterna 25–26. Se även mål C-660/11 Biasci m.fl., EU:C:2013:550, punkt 21. 80Mål C-159/12 Venturini, EU:C:2013:791, punkterna 30–36. 81Mål C-327/12 , EU:C:2013:827, punkt 45. 82Se bl.a. mål C-140/03 kommissionen mot , EU:C:2005:247, punkt 27. Hur ska handel och servering regleras? sumtionssynpunkt är att jämställa med alkoholdrycker eller annars kan antas användas som berusningsmedel, utgör etableringshinder. Ett sådant hinder bör ändå kunna motiveras med hänvisning till folk- hälsoskäl. Enligt praxis kan en inskränkning av etableringsfriheten som är tillämplig utan diskriminering på grund av nationalitet godtas om den är motiverad av tvingande skäl av allmänintresse. Det för- utsätter att inskränkningen är ägnad att säkerställa förverkligandet av det mål som eftersträvas och att det inte går utöver vad som är nödvändigt för att uppnå detta mål.83 Det är även viktigt att för- säkra sig om att dessa mål inte genomförs i den aktuella nationella lagstiftningen på ett inkonsekvent sätt. Det följer nämligen av EU- domstolens praxis att den nationella lagstiftningen i sin helhet samt olika tillämpningsbestämmelser är ägnade att säkerställa förverk- ligandet av det eftersträvade målet endast om de verkligen svarar mot önskan att uppnå detta på ett konsekvent och systematiskt sätt.84 Vidare framgår av artikel 52.1 EUF-fördraget att folkhälsoskyddet kan motivera inskränkningar i etableringsfriheten. Hänsyn ska tas till att en medlemsstat kan fastställa på vilken nivå den vill säker- ställa skyddet för folkhälsan och på vilket sätt denna nivå ska uppnås. Eftersom nivån i fråga kan variera mellan medlemsstaterna, ska medlemsstaterna medges ett utrymme för skönsmässig bedömning.85 För att ett krav på föregående myndighetstillstånd ska kunna anses berättigat trots att en sådan grundläggande frihet (etabler- ingsfriheten) därigenom inskränks måste det grundas på objektiva kriterier som inte är diskriminerande och som är kända på förhand, för att begränsa hur nationella myndigheter använder sitt utrymme för skönsmässig bedömning.86 5.7.9Regleringen får inte hota detaljhandelsmonopolet Det framgår av praxis att en reglering byggd på tillstånd för detaljhandeln kommer att prövas uteslutande enligt reglerna om fri rörlighet för varor (artikel 34 EUF-fördraget) och 83Se t.ex. mål C-168/14 Grupo Itevelesa m.fl., EU:C:2015:685, punkt 72 med hänvisningar till tidigare praxis. 84Ibid, punkt 76 med hänvisningar. 85Venturini, punkterna 41 och 59. 86Mål C-367/12 Sokoll-Seebacher, EU:C:2014:68, punkt 27 med hänvisningar. Hur ska handel och servering regleras? inte enligt reglerna om handelsmonopol (artikel 37 EUF-fördraget). En reglering av det slag som utredningen överväger, nämligen en tillståndsplikt för detaljhandel med alkoholhaltiga preparat som ur konsumtionssynpunkt är att jämställa med alkoholdrycker eller annars kan antas användas som berusningsmedel, omfattar inte detaljhandelsmonopolet. Reglerna för detaljhandelsmonopolet för- blir oförändrade och dess konkreta uppgifter förändras inte heller. Regleringen rör inte monopolets funktionssätt eller hur det utövar sin ensamrätt. Regleringen har inte till syfte att reglera monopolets system för urval av varor, monopolets försäljningsnät eller mark- nadsföringen av de varor som distribueras av monopolet.87 Regler- ingen kommer därför att bedömas mot bakgrund av förbudet mot kvantitativa importrestriktioner och åtgärder med motsvarande verkan i artikel 34 EUF-fördraget, men inte mot på kraven på stat- liga handelsmonopol i artikel 37 EUF-fördraget. Fråga kan ställas om det är tillräckligt för att utesluta risken för att en ordning med detaljhandelstillstånd hotar detaljhandelsmonopolet. De kontakter som utredningen har haft med myndigheter, handel och organisationer, har gett vid handen att det kommer att upp- fattas som inkonsekvent om alkoholhaltiga preparat med högre alkoholhalt än 2,25 volymprocent får säljas i dagligvaruhandeln. En sådan ordning riskerar att medföra att alkohollagstiftningen förlorar i legitimitet. Det är förvisso svårt att förstå och förklara varför exempelvis alkoholhaltig glass med 5 volymprocent får säljas i dagligvaruhandeln (må vara, enligt vad som övervägs, med detaljhandelstillstånd för alkoholhaltiga preparat), medan t.ex. lättdrycker eller energi- drycker i samma butiker endast får ha en högsta alkoholhalt om 2,25 volymprocent. Riskerna med att förtära alkoholhaltiga preparat av aktuellt slag är identiska med att förtära alkoholhaltiga drycker. Utredningen har gjort bedömningen att samma risker för folk- hälsan och för barn och unga gör sig gällande för de alkoholhaltiga preparaten ifråga som för alkoholdrycker. Det finns dessutom en risk att konsumenterna, om varorna finns lätt tillgängliga i dagligvarubutiker, adderar sin konsumtion av alkoholdrycker med konsumtion av alkoholhaltiga preparat, så att totalkonsumtionen stiger. Den risken finns förstås också om pre- 87 Se särskilt , punkterna 27–29 med hänvisningar, och Visnapuu, punkt 91. Hur ska handel och servering regleras? paraten säljs på Systembolaget, men en försäljning i Systembolagets regi borde åtminstone öka medvetenheten om att det är fråga om alkoholkonsumtion. Mycket talar för att en introduktion av en kategori alkoholhal- tiga preparat i detaljhandeln kommer att leda till krav från närings- livets sida på att motsvarande volymprocentgränser ska gälla för försäljning av drycker. Ett rimligt antagande är att starka intressen kommer att göra sig gällande för att höja volymprocentgränsen för lättdrycker, folköl m.m. om det blir lagligt att sälja t.ex. glass med 5 volymprocent alkohol. En annan aspekt är att en ordning med detaljhandelstillstånd legaliserar försäljningen rättsligt och moraliskt, vilket kommer att medföra att den fulla kommersiella potentialen realiseras i handeln, till skillnad från vad som är fallet . Vidare finns en klar risk att det sker en migration från produktion och försäljning av t.ex. lättdrycker, till produktion och försäljning av alkoholhaltiga preparat, om volymprocentgränserna är högre för de sistnämnda produkterna. Sammantaget är det svårt att se hur en ordning med detaljhandels- tillstånd ska kunna utformas utan att komma i konflikt med den svenska alkoholpolitiken. Det enda sättet att undvika att erodera tilltron till det nuvarande systemet torde vara att förbjuda försäljning i dagligvaruhandeln av de alkoholhaltiga preparat som ur konsum- tionssynpunkt kan jämställas med alkoholdrycker eller annars kan antas användas som berusningsmedel. Endast preparat som faller utanför alkohollagens definition, alltså sådana med en volymprocent om högst 2,25, skulle därmed få säljas i dagligvaruhandeln. En så- dan ordning skulle dock vara kraftigt handelshindrande och skulle knappast gå att motivera om det inte fanns någon annan legal för- säljningskanal. Som framgått finns det anledning att befara att redan en övre gräns om 3,5 volymprocent för de alkoholhaltiga preparaten medför legitimitetsproblem. är det endast folköl med sådan alkoholhalt som får säljas i detaljhandeln, och förutsatt att anmälningsplikten är uppfylld. I utredningens uppdrag ingår inte att överväga om lätt- drycker bör få säljas på motsvarande sätt. Den problematik som har beskrivits är primärt en svensk intern rättspolitisk fråga. I sammanhanget bör man dock komma ihåg att vid prövning av artiklarna 34 och 36 EUF- Hur ska handel och servering regleras? fördraget gång efter annan har ställt krav på att den nationella ord- ningen måste vara effektiv.88 Det har även uttryckts som att åtgär- den ska vara ägnad att säkerställa förverkligandet av det mål som angetts.89 Inkonsekvenser kan signalera att medlemsstaten inte menar allvar med de ändamål som görs gällande, t.ex. folkhälsoskäl. Då ökar risken att den nationella ordningen anses utgöra ett medel för godtycklig diskriminering eller en förtäckt begränsning av han- deln mellan medlemsstaterna. Det skulle i förlängningen kunna innebära att det blir svårare att motivera nationella bestämmelser som visserligen inte rör detaljhandelsmonopolets funktionssätt eller hur det utövar sin ensamrätt, men som ändå är förknippade med monopolet. Den svenska lagstiftningen med serveringstillstånd är ett exempel på bestämmelser som på denna grund skulle kunna komma att ifrågasättas, liksom bestämmelserna om anmälningsplikt för folk- ölsförsäljning. Till detta kan läggas kraven på systematik och konsekvens i den unionsrättsliga praxis som rör etableringsfrihet. Om en ordning med tillstånd för detaljhandel med alkoholhaltiga preparat skulle prövas av med avseende på etableringsfrihet, skulle som medlemsstat förmodligen behöva förklara varför olika slags lagstiftning tillämpas på alkoholdrycker respektive alkoholhal- tiga preparat, trots att riskerna med konsumtion av dem är identiska. 5.7.10Sammanfattande bedömning av en reglering byggd på tillstånd En reglering byggd på tillstånd är, av de skäl som anförts, inte en framkomlig väg. Det är visserligen principiellt möjligt enligt EU- rätten att införa en ordning med detaljhandelstillstånd för alkohol- haltiga preparat. Men för att en sådan ordning ska vara konsekvent med svensk alkoholpolitik måste taket sättas så lågt att de flesta alkoholhaltiga preparat i praktiken blir förbjudna i detaljhandeln. Redan en högsta nivå om 3,5 volymprocent framstår som mycket problematisk och kommer sannolikt att föranleda legitimitets- problem.