sou · H5B329 · 2017-04-05 00:00:00 — Många tillsynsmyndigheter är t.ex. skyldiga att anmäla brott som de upptäcker vid sin tillsyn. Som exempel kan nämnas att till- synsmyndigheter på miljöområdet enligt 26 kap. 2 § ska anmäla överträdelser av bestämmelser i balken eller föreskrifter som har meddelats med stöd av balken. Inspektionen för vård och omsorg ska enligt 7 kap. 29 § patientsäkerhetslagen (2010:659) göra en åtalsanmälan om hälso- och sjukvårdspersonal skäligen kan misstänkas för brott i yrkesutövningen. Om Säkerhets- och integri- tetsskyddsnämnden i sin verksamhet uppmärksammar förhållanden som kan utgöra brott, ska nämnden anmäla det till Åklagarmyndig- heten eller en annan behörig myndighet enligt 20 § förordningen (2007:1141) med instruktion för Säkerhets- och integritetsskydds- nämnden. Även andra aktörer än tillsynsmyndigheter kan ha anmälnings- skyldighet. Som exempel kan nämnas att , Pen- sionsmyndigheten, , Migrationsver- ket, Arbetsförmedlingen och kommuner och arbetslöshetskassor enligt 6 § bidragsbrottslagen (2007:612) ska anmäla misstanke om brott mot lagen. Vidare ska enligt 17 § skattebrottslagen (1971:69) förvaltningsmyndigheter som handlägger frågor om skatter eller avgifter anmäla misstanke om brott mot den lagen. I egenskap av konkursförvaltare är en advokat skyldig att anmäla brott enligt 7 kap. 16 § konkurslagen (1987:672). Den behandling av personuppgifter som utförs i samband med att en myndighet eller någon annan aktör anmäler brott har till syfte att gärningen ska kunna utredas och lagföras. En brottsan- mälan är dock inte ett beslut eller en faktisk åtgärd som direkt får rättsverkningar för enskilda och den kan därför inte i sig anses in- nefatta myndighetsutövning. Den ska emellertid föranleda ett age- rande hos den myndighet som mottar anmälan. Därigenom kan en anmälan indirekt få rättsliga konsekvenser för en enskild. Om de myndigheter och andra aktörer som har anmälnings- skyldighet varken har ett brottsbekämpande uppdrag eller annars har anförtrotts myndighetsutövning på det området är de inte be- höriga myndigheter i ramlagens mening. De ska därför inte till- lämpa ramlagen. Brott som upptäcks inom annan verksamhet hos en behörig myndighet En praktiskt viktig fråga är hur man ska se på de situationer där det uppstår misstanke om brott i en behörig myndighet inom ramen för kontrollverksamhet eller annan verksamhet utanför ramlagens tillämpningsområde. Som utvecklas närmare i avsnitt 8.2.10 är kon- trollverksamhet inte en del av brottsbekämpningen i ramlagens mening. I exempelvis och kontroll- verksamhet kan det uppkomma misstanke om många olika typer av brott. På motsvarande sätt kan det vid utlän- ningskontroll t.ex. uppkomma misstanke om människohandel eller brukande av falska handlingar och i beskattnings- verksamhet misstanke om skattebrott eller annan ekonomisk brottslighet. I ett sådant fall upprättas en brottsanmälan som över- lämnas till någon som är behörig att inleda förundersökning och utreda brottet. Det kan diskuteras om de anmälningar som görs i sådan kontrollverksamhet bör jämställas med anmälningar som görs av en icke behörig myndighet som har anmälningsskyldighet. Det finns mycket som talar för det, inte minst det faktum att det är viktigt att hålla isär kontrollverksamhet och brottsbekämpande verksamhet. Även sekretessregleringen förutsätter att sådan skill- nad görs i några av myndigheterna. Enligt utredningens mening finns det sakliga skäl för att upprätthålla den gränsdragningen. 8.2.2Användning av straffprocessuella tvångsmedel I vissa fall har myndigheter med tillsynsuppgifter getts möjlighet att säkra en eventuell brottsutredning genom att ta föremål i beslag. Enligt 47 § fiskelagen (1993:787) har en fisketillsynsman rätt att ta fisk, redskap, fiskefartyg och vissa andra föremål i beslag om någon som begår brott mot lagen påträffas på bar gärning. Det- samma gäller befattningshavare hos , Havs- och vattenmyndigheten eller , i vars arbetsuppgifter det in- går att övervaka efterlevnaden av bestämmelser om fiske. Enligt 26 kap. 23 § får en naturvårdsvakt ta i beslag jakt- och fångstredskap, fortskaffningsmedel och andra föremål som kan antas ha betydelse för utredning av ett brott, om vakten ertappar någon på bar gärning som bryter mot vissa förbud eller föreskrifter meddelade med stöd av balken. Att ta föremål i beslag innebär myndighetsutövning mot en- skild och medför att tjänstemannen agerar som behörig myndighet. Den behandling av personuppgifter som kan förekomma i samband med att det beslagtagna överlämnas till eller till åklagare ligger därmed inom ramlagens tillämpningsområde. Regeln i 27 kap. 4 § – som ger envar som med laga rätt griper någon rätt att temporärt ta föremål i beslag – med- för däremot inte att ramlagen blir tillämplig förrän åtgärden har anmälts till en behörig myndighet. I dessa fall grundas nämligen rätten att använda tvångsmedel inte på att myndighetsutövning har överlåtits i ramlagens mening. En butikskontrollant som tar egen- dom i beslag med stöd av bestämmelsen ska därför inte tillämpa ramlagen. 8.2.3Utredning av brott som begåtts av någon Enligt 1 kap. 6 § får den som har begått brott innan han eller hon fyllt inte dömas till påföljd för brottet. I 31– 38 §§ lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lag- överträdare regleras möjligheten att utreda sådana brott. Brott av allvarligare slag ska som regel utredas enligt 31 §. Vid sådan utred- ning tillämpas till stor del reglerna om förundersökning. En utredning enligt 31 § kan ha flera syften. Det vanligaste är att utredningen görs för att klarlägga vem som bär ansvar för brottet och om även personer varit delaktiga i det eller för att efterforska gods som har åtkommits genom brottet eller som kan bli föremål för förverkande. Utredningen initieras i dessa fall av eller åklagare. Det finns också möjlighet att föra s.k. bevistalan om sådana brott. Bevistalan innebär att allmän dom- stol ska ta ställning till om den unge begått brottet. Vid bevistalan tillämpar domstolen reglerna om allmänt åtal och talan förs av åkla- gare. Eftersom utredningen i dessa fall görs i syfte att utreda brott, reglerna om förundersökning tillämpas och det för bevistalan gäller samma regler som för allmänt åtal, bör enligt utredningens mening ramlagen tillämpas på behandlingen av personuppgifter. Det finns emellertid även möjlighet för socialnämnden att initi- era en utredning enligt 31 § lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare. Syftet med utredningen är då att ge underlag för att bedöma behovet av sociala insatser för den unge, t.ex. om det är fråga om brott som innebär att den unge äventyrar sin hälsa eller utveckling. Det syftet ligger utanför ramlagens tillämpnings- område. Det finns också en särskild bestämmelse om kroppsbe- siktning i 36 b §, om den unge misstänks ha brukat narkotika . Syftet med undersökningen är enbart att ge underlag för bedömningen av behovet av sociala insatser för den unge. Trots att beslut om sådan undersökning ska fattas av åklagare är det fråga om ett syfte utanför ramlagens tillämpningsområde och lagen bör därför inte tillämpas på behandlingen av personuppgifter. Personuppgifter om unga lagöverträdare som inte är straffmyn- diga behandlas inte sällan i underrättelseverksamhet på grund av deras kontakter med straffmyndiga personer. 8.2.4Stödverksamhet till den brottsbekämpande verksamheten Enligt 1 § förordningen (2007:976) med instruktion för Rättsmedi- cinalverket ansvarar verket för rättspsykiatrisk, rättskemisk, rätts- medicinsk och rättsgenetisk verksamhet. Verkets huvuduppgift är att inom de verksamhetsområdena avge sakkunnigutlåtanden till rättsväsendets myndigheter. Vidare utför analyser på uppdrag av myndigheter inom rättsväsendet. Det rör sig om analyser av bl.a. blod och urin för att hitta eventuella spår av alkohol, narkotika, läkemedel och gifter som kan ha betydelse för förundersökning och åtal. Enligt 2 § lagen (2005:225) om rättsintyg i anledning av brott ska läkare vid eller läkare som har avtal med verket utfärda sådana intyg. Intygen används framför allt i utred- ningar om våldsbrott eller grova sexualbrott. Enligt 13 § lagen (1995:832) om obduktion m.m. får rättsmedicinska undersök- ningar av avlidna göras bl.a. om undersökningen kan antas vara av betydelse för utredningen av ett dödsfall som inträffat under så- dana omständigheter att det skulle kunna vara fråga om ett brott. Straffrättsligt ansvar för uppsåtligt dödande förutsätter att det inte finns en naturlig dödsorsak. När utför rättsmedicinska obduktioner, gör analyser, utfärdar rättsintyg eller på annat sätt fullgör en för- fattningsreglerad uppgift att stödja den brottsutredande verksam- heten med expertkunskaper bör ramlagen tillämpas vid personupp- giftsbehandlingen. Det gäller även när sådana uppgifter fullgörs av personer som har kontrakterats av . verksamhet med läkarutlåtanden enligt 7 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning, m.m. i brott- mål och rättspsykiatriska undersökningar behandlas i avsnitt 8.3.5. Nationellt forensiskt centrum vid har enligt 5 kap. 1 § första stycket 2 polisdatalagen (2010:361) till uppgift att utföra forensiska analyser, undersökningar eller jämförelser, för- utom åt den egna myndigheten, åt Säkerhetspolisen, Ekobrotts- myndigheten, , , , och allmän domstol. Som exempel kan nämnas att det för att någon ska kunna dömas för narkotikabrott krävs att sub- stansen har analyserats och befunnits tillhöra något av de narko- tikaklassade preparaten. Vid behandlingen av personuppgifter med anledning av uppdrag åt någon av nämnda myndigheter bör ram- lagen tillämpas. Detsamma bör gälla om uppdrag utförs åt Krimi- nalvården. Om Nationellt forensiskt centrum anser att ett annat laborato- rium har en undersökningsmetod som skulle kunna ge bättre resul- tat än en undersökning vid centrumet eller ser behov av att inhämta en second opinion beträffande en undersökning, bör ramlagen till- lämpas på eventuell personuppgiftsbehandling både när uppdraget ges och redovisas. Nationellt forensiskt centrum utför också vissa uppdrag åt en- skilda enligt förordningen (2015:476) om behandling av person- uppgifter i Nationellt forensiskt centrums uppdragsverksamhet. Även om avsikten är att resultatet av uppdraget ska användas i en brottmålsprocess, t.ex. av den misstänkte, utförs sådana uppdrag inte åt en behörig myndighet. Vid behandling av personuppgifter i sådana uppdrag gäller därför inte ramlagen. Utöver de dna-register som regleras i polisdatalagen för Polismyn- digheten ytterligare ett register över dna-profiler med stöd av lagen (2014:400) om elimineringsdatabas. Elimine- ringsdatabasen innehåller dna-profiler från vissa angivna person- kategorier som genom att komma i kontakt med material eller pro- ver som ska bli föremål för dna-analys eller lokaler där sådana ana- lyser utförs riskerar att kontaminera dessa (se prop. 2013/14:110 s. 451 f.). Syftet med elimineringsdatabasen, som inte får användas för att utreda brott, är att stärka kvaliteten i den forensiska verk- samheten med dna-analyser. Både dna-profiler som inte kan hänföras till en identifierbar per- son och dna-profiler från prov som har tagits med stöd av 28 kap. jämförs alltid med dna-profilerna i eliminerings- databasen innan de läggs in i spårregistret respektive utrednings- registret eller dna-registret. Syftet med det är att säkerställa att en kontaminerad profil inte registreras. Behandling av dna-profiler i elimineringsdatabasen är därigenom en verksamhet som är oupp- lösligt förbunden med hantering av de övriga dna-registren. Behandling av personuppgifter i elimineringsdata- basen bör därför omfattas av ramlagens tillämpningsområde. Försvarsmaktens stöd till polisen Enligt 1 § lagen (2006:343) om Försvarsmaktens stöd till polisen vid terrorismbekämpning ska Försvarsmakten ge stöd till Polis- myndigheten och Säkerhetspolisen vid terrorismbekämpning i form av insatser som kan innebära användning av våld eller tvång mot enskilda. eller Säkerhetspolisen får begära sådant stöd om det behövs för att förhindra eller på annat sätt in- gripa mot en handling som kan utgöra brott enligt lagen (2003:148) om straff för terroristbrott och ingripandet kräver resurser som varken eller Säkerhetspolisen har tillgång till. Försvarsmaktens personal står under ledning av polispersonal och har i vissa avseenden polismans befogenheter. Lagen syftar till att ge stöd vid terrorismbekämpning. Behandling av personuppgifter i den verksamheten har därmed ett brottsbekämpande syfte och ligger under ramlagens tillämpningsområde. En särskild fråga är vad som ska gälla när Försvarsmakten lämnar stöd till Säkerhetspolisen, mot bakgrund av att dess verksamhet i huvudsak ligger utanför ramlagens tillämpningsområde. Den frågan behandlar utredningen i avsnitt 7.2.1. Frihetsberövande för brottsbekämpning, lagföring och straffverkställighet En av Kriminalvårdens huvuduppgifter är att bedriva häktesverk- samhet. Vid behandling av personuppgifter avseende den som är anhållen eller häktad för brott ska ramlagen tillämpas. Ramlagen ska också tillämpas på den som är häktad efter dom i avvaktan på att domen får laga kraft, eftersom häktningen då syftar till att säkra verkställigheten av påföljd. Vid fällande dom tillkommer en ny häktningsgrund, häktning för att hindra att den dömde undandrar sig verkställighet av beslut om utvisning på grund av brott. Sådan häktning kan endast bestå till dess att domen fått laga kraft. Häktning på den grunden syftar visserligen enbart till att verkställa utvisningen men enligt utred- ningens mening bör ramlagen ändå tillämpas vid personuppgifts- behandlingen, eftersom utvisning är en särskild rättsverkan av brott som är direkt kopplad till påföljdsbestämningen. Ramlagen bör även tillämpas på den som är omhändertagen efter beslut enligt 26 kap. 22 § och 28 kap. 6 b § och förva- ras i häkte. I dessa fall syftar omhändertagandet till att säkra verk- ställigheten eller en omprövning av påföljden. Det är frågor som rör verkställighet av påföljd. Detsamma bör gälla behandling av personuppgifter vid Polis- myndighetens och Kriminalvårdens medverkan i internationella brottmålsärenden, t.ex. när enligt 4 kap. 33 § lagen (2000:562) om internationell rättslig hjälp i brottmål tar i för- var en frihetsberövad person som transporteras genom till en annan stat för förhör eller konfrontation. Häkteslagen (2010:611) gäller enligt 1 kap. 3 §, om inte annat är föreskrivet, också för den som är intagen i en kriminalvårdsanstalt eller ett häkte för annat ändamål än verkställighet av påföljd för brott. Lagen tillämpas bl.a. på den som har omhändertagits efter beslut enligt 4 § lagen (1976:511) om omhändertagande av beru- sade personer m.m., 47 § lagen (1991:1128) om psykiatrisk tvångs- vård och 27 § lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård. Lagen tillämpas också på en utlänning som hålls i förvar i en kriminal- vårdsanstalt eller ett häkte med stöd av 8 § lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll eller 10 kap. 1 eller 2 § utlänningslagen (2005:716) och den som är häktad enligt konkurslagen. När Krimi- nalvården behandlar personuppgifter beträffande någon som har placerats i häkte för något annat ändamål än för anhållande, häkt- ning eller verkställighet eller ändring av påföljd är ramlagen som huvudregel inte tillämplig. Syftet med sådana frihetsberövanden är i allmänhet inte heller att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. De kan syfta till att skydda den enskilde eller att säkerställa viss vård eller ett konkursförfarande. Placeringen kan också bero på att exempelvis bedömt att personen utgör en fara för säkerheten i deras lokaler, vilket inte är detsamma som en fara för allmän säkerhet. Frihetsberövanden av sådana skäl kan inte göra ramlagen tillämplig. I vissa fall kan dock förvaringen i häkte bero på att personen i fråga anses vara en fara för den allmänna säkerheten. Det är därför nödvändigt att bedöma vilket regelverk som ska till- lämpas med utgångspunkt i syftet med behandlingen i det enskilda fallet. Det som har sagts om den som förvaras i häkte gäller på motsvarande sätt i fråga om behandling av personuppgifter som rör den som förvaras i polisarrest i stället för häkte och på vilken 1 kap. 3 § häkteslagen är tillämplig. Till huvuduppgifter hör enligt 2 § 5 polislagen (1984:387) att fullgöra den verksamhet som ankommer på myndig- heten enligt särskilda bestämmelser. Det syftar bl.a. på Polismyn- dighetens skyldighet att bistå andra myndigheter med s.k. hand- räckning. Handräckningsbestämmelser syftar oftast till att bereda myndigheter tillgång till lokaler för inspektion och liknande ända- mål, att omhänderta personer som avvikit från tvångsvård och åter- föra dem och att transportera personer som är föremål för admini- strativa frihetsberövanden. Av samma skäl som anges i avsnitt 8.2.5 syftar handräckning i allmänhet inte heller till att upprätthålla all- män ordning och säkerhet. Syftet är således som regel inte brotts- bekämpning, lagföring, straffverkställighet eller upprätthållande av allmän ordning och säkerhet. Personuppgiftsbehandling vid hand- räckning ligger därmed i de allra flesta fall utanför ramlagens till- lämpningsområde (jfr prop. 2009/10:85 s. 119 f.). Vid handräckning avseende personer som avvikit från häktning, straffverkställighet eller verkställighet av en vårdpåföljd har hand- räckningen dock ett så direkt samband med häktningen respektive verkställigheten att vid behandling av person- uppgifter bör tillämpa ramlagen. Behandling av personuppgifter vid transporter av frihetsberövade till och från förundersökningsåtgärder eller brott- målsrättegångar och transporter av häktade eller intagna mellan olika häkten eller kriminalvårdsanstalter ligger inom ramlagens till- lämpningsområde. Det gäller även vid transporter som utförs inom ramen för internationellt samarbete, t.ex. när någon transporteras genom till en annan stat för utlämning enligt 26 § lagen (1957:668) om utlämning för brott eller som ett led i rättslig hjälp i brottmål för förhör eller konfrontation enligt 4 kap. 33 § lagen om internationell rättslig hjälp i brottmål. Kriminalvården utför emellertid även transporter av andra slag. Enligt 6 § förordningen (2007:1172) med instruktion för Kriminal- vården får myndigheten bistå andra myndigheter med inrikes- och utrikestransporter av personer som är berövade friheten. Kriminal- vården utför i betydande utsträckning transporter vid administra- tiva frihetsberövanden i form av tvångsvård och transporter av utlänningar med stöd av utlänningslagen (t.ex. transporter till Mig- rationsverkets förvar och inrikes- och utrikestransporter i samband med verkställighet av utvisnings- eller avvisningsbeslut). När Kri- minalvården behandlar personuppgifter beträffande någon som är föremål för ett administrativt frihetsberövande ligger det som an- ges i avsnitt 8.2.5 som huvudregel utanför ramlagens tillämpnings- område men kan i undantagsfall omfattas. Det som har sagts om Kriminalvårdens behandling av person- uppgifter vid transporter är på motsvarande sätt tillämpligt när utför sådana transporter. Enligt huvudregeln verkställer beslut om avvis- ning eller utvisning enligt utlänningslagen (2005:716). Polismyn- digheten verkställer myndighetens egna beslut om avvisning och domstols beslut om utvisning på grund av brott. får också lämna över verkställigheten av avvisnings- och utvisnings- ärenden till . Det gäller bl.a. om utlänningen hål- ler sig undan. verkställighet av beslut om utvisning kan, av skäl som utvecklas närmare i avsnitt 8.2.10, inte generellt ses som vare sig brottsbekämpande verksamhet eller verksamhet för att upprätthålla allmän ordning och säkerhet. Det går dock inte heller att säga att sådan verkställighet alltid ligger utanför tillämpnings- området. Det krävs därför en bedömning av syftet med behand- lingen av personuppgifter i det enskilda fallet för att avgöra vilket regelverk som ska tillämpas. 8.2.7Samverkan mot organiserad brottslighet och flera andra myndigheter både inom rätts- kedjan och utanför den samverkar på olika sätt mot organiserad brottslighet. Sådan samverkan aktualiserar två frågor. Den ena är om det är en sådan arbetsuppgift som gör de medverkande myn- digheterna till behöriga myndigheter i ramlagens mening. Den andra är om uppgiftsskyldighet vid sådan samverkan innebär att en myndighet blir behörig myndighet i ramlagens mening. Regeringen har gett i uppdrag att tillsammans med dels myndigheter med brottsbekämpande uppgifter, dels några andra myndigheter utveckla den myndighetsgemensamma sats- ningen mot organiserad brottslighet. Uppdraget ger inte någon av de sistnämnda myndigheterna några sådana arbetsuppgifter som är förutsättningen för att en myndighet ska vara behörig myndighet enligt ramlagen. Tvärtom förutsätts de samverkande myndighe- terna verka inom ramen för sina ordinarie arbetsuppifter. De myn- digheter utanför rättskedjan som deltar i samverkan blir därför inte genom uppdraget behöriga myndigheter i ramlagens mening. Lagen (2016:774) om uppgiftsskyldighet vid samverkan mot viss organiserad brottslighet syftar till att förbättra samverkan och möj- liggöra ett ökat informationsutbyte mellan myndigheter. Lagen föreskriver att vissa av regeringen utpekade myndigheter, trots sek- retess, ska lämna ut uppgifter som en annan myndighet behöver inom ramen för särskilt beslutad samverkan mellan myndigheter för att förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som är av allvarlig eller omfattande karaktär och som bedrivs i organiserad form eller systematiskt av en grupp individer. De myndigheter som regeringen pekar ut i förordningen (2016:775) om uppgiftsskyldighet vid samverkan mot viss organi- serad brottslighet är – förutom vissa myndigheter i rättskedjan – Arbetsförmedlingen, , och . Skyldigheten att samverka medför inte att de myndigheter som är uppgiftsskyldiga blir behöriga myndigheter enligt ramlagen. Det som har sagts i avsnitt 8.2.1 om att anmäl- ningsskyldiga myndigheter och organ inte blir behöriga myndig- heter på grund av den skyldigheten gäller därför även för de myn- digheter utanför rättskedjan som tillämpar den nu aktuella lagen. På motsvarande sätt blir inte heller myndigheter och andra aktörer som utan att ha vare sig anmälningsskyldighet eller uppgiftsskyl- dighet samverkar med brottsbekämpande myndigheter behöriga myndigheter enbart på grund av samverkan. Säkerhetsskyddslagen (1996:627) gäller i verksamhet hos staten, kommunerna och landstingen, i aktiebolag, handelsbolag, före- ningar och stiftelser över vilka staten, kommuner eller landsting utövar ett rättsligt bestämmande inflytande och för enskilda, om verksamheten är av betydelse för rikets säkerhet eller särskilt behö- ver skyddas mot terrorism. I sådan verksamhet ska det finnas visst i lagen närmare preciserat säkerhetsskydd till skydd mot spioneri, sabotage och andra brott som kan hota rikets säkerhet, skydd av sekretessbelagda uppgifter och skydd mot terrorism. Ramlagen ska inte tillämpas på personuppgiftsbehandling enligt säkerhetsskydds- lagen, eftersom uppgifterna behandlas i syfte att skydda nationell säkerhet – vilket inte omfattas av ramlagens tillämpningsområde. Reglerna om sjöfartsskydd syftar till att skydda sjöfartssektorn mot grova våldsbrott. För att förebygga brott som utgör en fara för säkerheten vid sjöfart, får enligt 13 § lagen (2004:487) om sjöfarts- skydd den som uppehåller sig på ett fartyg eller i en hamnanlägg- ning kroppsvisiteras. Väskor, fordon, gods och förvaringsställe på fartyget eller inom hamnanläggningen får också undersökas. Om någon vägrar att låta sig eller sin egendom undersökas, får han eller hon avvisas eller avlägsnas från fartyget eller hamnanläggningen. Hamnskyddet innebär enligt lagen (2006:1209) om hamnskydd ett i stort sett motsvarande skydd inom de hamnområden som ligger utanför hamnanläggningarna. Syftet med lagstiftningen om både sjöfartsskydd och hamn- skydd är att förebygga och förhindra allvarliga brott.