sou · H5B37 · 2017-02-23 00:00:00 — Sekundär viktimisering innebär att vittnen och målsäganden utsätts för ytterligare påfrestningar som leder till en upprepning av känslan av utsatthet. En andra möjlig positiv effekt är att själva bevisupptagningen, då den väl äger rum, kommer att upplevas som mindre dramatisk jämfört med . Detta eftersom den kommer ske med färre personer närvarande, än vid huvudförhandlingen. En tredje möjlig positiv effekt är att en ny ordning skulle kunna medföra att färre målsägande drar tillbaka sin anmälan och fler vittnen vågar vittna under processens gång. Även förhör med misstänkt kan naturligtvis påverkas av faktorer som tid och det antal förhör som hålls. Om en misstänkt har att redogöra för omständigheter som ligger långt tillbaka i tiden kan det vara svårt att (vid en värdering av förhöret) separera effekter av en ofrivillig minnesproblematik från medvetna strategier av undanhållande och förnekande. Jämfört med förhör med vittnen/målsägande är dock förhör med misstänkt i klart lägre grad präglade av en minnespsykologisk problematik, och mer präglade av strategiska och taktiska aspekter (t ex bevishantering). Vi ser därför att de potentiella effekter som kan följa av en ny reform sannolikt får mer genomslag på utfallet av förhör med vittnen och målsägande, än på utfallet av förhör med misstänkt. De, ofta upprepade, förhör som hålls under förundersökningen med målsägande, vittnen och misstänkta syftar i första hand till att samla information. Ett bevisupptagningsförhör (innan huvudförhandling) måste därför betraktas som någonting annat. Som tidigare angetts ser vi många (både minnespsykologiska och allmän psykologiska) fördelar med att hålla ett bevisupptagningsförhör med vittnen, målsäganden och misstänkta under förundersökningen istället för att hålla dessa förhör under huvudförhandlingen. Lika viktigt som att hålla förhör efter den kritiska händelsen är att se till att kvaliteten på de förhör som hålls är hög. Detta gäller oavsett vilket syfte förhöret har. Förhör av hög kvalitet Ett förhör av hög kvalitet kan hjälpa förhörspersoner att minnas mer och ge korrekt information. Ett undermåligt förhör kan få förhörspersoner att minnas fragmentariskt eller ge felaktig information. Tack vare omfattande psykologisk forskning finns det god kunskap om vad som utmärker bra respektive undermåliga förhör med vittnen, målsägande och misstänkta. Ett bra förhör kännetecknas av att det föregås av en grundlig planering, bygger på principen om att den som förhörs ska känna tillit och mötas av välformulerade öppna frågor, att personen ska ges möjlighet att lämna en fri återgivning av den kritiska händelsen samt att förhöret ska avslutas på ett positivt och framåtsyftande sätt. Inom ramen för dessa etiskt utformade förhör med hänsyn till förhörspersoners rätt till en rättvis prövning kan förhören med fördel anpassas efter den roll som förhörspersonen har. Minnesunderlättande tekniker (t ex den kognitiva intervjun) kan med fördel användas vid förhör av vittnen och målsägande för att hjälpa dem nå fram till fullständiga och tillförlitliga utsagor. Den strategiska SUE- tekniken (Strategic Use of Evidence) kan användas vid förhör av misstänkta för att på ett etiskt sätt ta fram skillnader mellan personer som är sanningsenliga och personer som far med osanning. Det bör i sammanhanget poängteras att den svenska polisen, till skillnad från i många andra länder (, , m fl), inte har någon enhetlig modell för förhör med misstänkta, vitten och målsäganden, med undantag för förhör med vittnen och målsägande under . Att det i inte finns några nationella riktlinjer för förhör gör det svårt att uttala sig om exakt vilka förändringar En modern brottmålsprocess anpassad även för stora mål skulle kunna ge och vi menar att frågan måste utredas vidare. Helt klart är dock att vid ett bevisupptagningsförhör krävs ordnade former för hur förhöret ska gå till. Förhöret måste hålla en hög kvalitet vad gäller planering, bemötande och vilken typ av frågor som ställs. Därtill krävs ett flexibelt förhållningssätt till när det är lämpligt att hålla bevisupptagningsförhöret samt att detta förhör dokumenteras på ett sätt som möjliggör för rättssäkra bedömningar i domstol. Idealt är att hålla bevisupptagningsförhöret efter den kritiska händelsen. Det krävs dock flexibilitet i förhållande till när att förhöra målsäganden och vittnen i mål där de som hörs utsatts för ett trauma. Detta eftersom traumatiska händelser kan påverka människors minne och berättande. Traumatiserade vittnen och målsägande behöver få möjlighet att bearbeta traumat innan ett bevisupptagningsförhör hålls. Det finns även skäl att fundera över när bevisupptagningsförhören bör hållas i förhållande till den pågående förundersökningen samt i vilken ordning förhörspersonerna ska höras. Om förhören hålls i ett tidigt skede av utredningen kan naturligtvis ny information framkomma vilket gör att förhöret kan komma att behövas kompletteras vid huvudförhandling. Därtill är det mycket möjligt att målsägande, vittnen och misstänkta kan minnas mer information efter bevisupptagningsförhöret (reminiscens-effekten). Det är därför viktigt att hålla öppet för kompletterande förhör vid huvudförhandlingen. En förutsättning för att kunna säkra muntliga bevis under förundersökningen är att förhören dokumenteras genom ljud- och bildupptagning (videoinspelning) för att senare kan spelas upp vid huvudförhandlingen. Till skillnad från polisen i till exempel finns i inga nationella riktlinjer för vilka förhör som ska videofilmas eller hur en sådan dokumentation ska gå till (med undantag för förhör med vittnen och målsägande under ). Att videofilma förhör är inte helt okomplicerat utan kräver kunskap och planering. En kamera är inte en objektiv lins som speglar verkligheten. Rättspsykologisk forskning har visat att kamerans placering i förhållande till förhörspersonerna kan få konsekvenser för hur förhörspersonerna och utsagorna bedöms. Som exempel kan nämnas att personer som tar del av videouppspelningar som endast visar den misstänkte i bild tenderar att bedöma dennes version av händelseförloppet som mer tillförlitlig, jämfört med personer som får ta del av videouppspelningar som visar både den misstänkte och förhörsledaren. För att göra rättvisa åt både den som förhörs och den som har att värdera förhöret rekommenderas att kamerans fokus vilar på både förhörspersonen och förhörsledaren. Sedan en modernare rättegång (EMR) trädde i kraft har medierad presentation av muntliga utsagor via ljud- och bilduppspelning (videouppspelning) eller ljud- och bildöverföring (videokonferens) blivit ett vanligt förekommande inslag i både tings och hovrätt, även om de största förändringarna skett i hovrätt (RB 6 kap. 6 § första st. resp. 35 kap. 13 § andra st.). I (5 kap. 10 § fjärde st.) görs gällande att den som deltar i ett sammanträde genom videouppspelning eller via videokonferens anses ha inställt sig inför rätten. Forskning har visat att förhörspersoner kan komma att bedömas olika beroende på vilket presentationsformat som används för att låta domstolens ledamöter ta del av dessa. Beslutsfattare tenderar att favorisera muntliga förhör framför förhör som presenterats via videokonferens eller videoinspelning. Bland annat uppfattas förhörspersoner som mer trovärdiga (t ex mer sympatiska och tillmötesgående) och deras utsagor som mer tillförlitliga (t ex mer detaljrika) om de hörs live jämfört med att de hörs via video eller videokonferens. Om domare och nämndemän upplever bevisning på olika sätt som en konsekvens av ett ändrat presentationsformat så är det möjligt att skillnader i presentationsformat i förlängningen kan påverka själva domslutet. Att bedöma tillförlitlighet i muntlig bevisning Tillförlitlighetsbedömningar: definition och kort om lögner definierade vi tillförlitlighet som utsagans grad av korrekthet. Att göra en tillförlitlighetsbedömning är följaktligen att bedöma om en persons lämnade uppgifter är korrekta eller inte. En berättelse kan vara alltigenom falsk eller påhittad, den kan vara alltigenom sanningsenlig, och den kan vara sanningsenlig i stora drag men enstaka händelser och motiv kan undanhållas och förvrängas för att den som berättar vill placera sig själv eller närstående i bättre dager. Vetenskapliga studier av de lögner människor berättar visar att det allra vanligaste sättet att ljuga är att hålla sig så nära sanningen som möjligt och att redigera viktiga delar. Konsekvensen blir att osanningar inte skiljer sig så mycket från sanningar vad gäller informationstäthet eller information om kända fakta (tid, rum, personer). Detta till skillnad från vad man kan tro, nämligen att en lögn eller påhittad berättelse är alltigenom falsk och därigenom tämligen lätt att se igenom, då den berättelsen innehåller inte håller för en närmare granskning. Människans förmåga att särskilja sant från osant och ickeverbala indikatorer Vad gäller frågan om att kunna göra korrekta tillförlitlighetsbedömningar har empirisk forskning mycket att bidra med. har det utförts ett mycket stort antal studier, där man under kontrollerade former har undersökt människors förmåga att avgöra om det de ser/hör/läser är sant eller inte. Denna litteratur har sammanställts i ambitiösa forskningsöversikter, som i sammanfattning visar att: a)Det finns få pålitliga ledtrådar (eller tecken) till lögn resp. sanning om man undersöker kroppsspråk och andra ickeverbala beteenden. Med andra ord: det finns inget säkert sätt att utifrån beteendet avgöra berättelsens sanningshalt. Människor har en stor variation i sitt naturliga kroppsspråk, och dessa variationer har visats vara viktigare som förklaring till en persons ickeverbala beteende under ett förhör än eventuella kroppsspråkliga förändringar som är konsekvenser av att ljuga. b)Människans förmåga att göra tillförlitlighetsbedömningar är dålig. I snitt görs korrekta bedömningar, och chansen att gissa rätt är i dessa studier 50–50. De grupper av förmodade experter som har undersökts har kommit upp i korrekta tillförlitlighetsbedömningar. Forskningen visar också att vuxna inte gör korrekta tillförlitlighetsbedömningar av barns utsagor i någon statistiskt imponerande utsträckning. c)Det finns inget stöd för idén att det föreligger stor individvariation i förmågan att korrekt göra tillförlitlighetsbedömningar. Med andra ord: man ska inte tro att en viss person besitter en extraordinär förmåga att kunna genomskåda alla lögner. d)Den huvudsakliga anledningen till den föga imponerande förmågan att göra tillförlitlighetsbedömningar är att de skillnader i ickeverbalt beteende mellan de som ljuger och de som talar sanning är små. En annan förklaring är att vi har blivit insocialiserade i ett felaktigt tänk (lögnare tittar bort, lögnare uppträder ”nervöst” etc) och forskningen visar att dessa stereotypa uppfattningar är desamma i nästan alla länder. Högsta domstolens avgöranden och verbala indikatorer I ett flertal avgöranden har föreslagit faktorer (ofta kallade kriterier) som visar på om en utsaga är (o)tillförlitlig. Dessa sammanställdes 2007 i en rättsvetenskaplig doktorsavhandling och senare vidareutvecklade HD sitt tänkande (NJA 2010 s 671). I punkt 8 i avgörandet heter det att: ” Vid bedömningen av utsagan finns det ofta anledning att lägga vikt främst vid sådana faktorer som avser innehållet i berättelsen som sådan, exempelvis i vad mån den är klar, lång, levande, logisk, rik på detaljer, påvisat sanningsenlig i viktiga enskildheter samt fri från felaktigheter, motsägelser, överdrifter, svårförklarliga moment, konstansbrister, dåligt sammanhang eller tvekan i avgörande delar. Däremot ställer det sig svårt att bedöma utsagan med ledning av det allmänna intryck som målsäganden ger eller av icke-verbala faktorer i övrigt.” Denna föreslagna lista över faktorer som kan vara behjälpliga vid tillförlitlighetsbedömningar – givetvis ska hänsyn tas till övrig bevisning och relevanta sakomständigheter i målet – kan utvärderas genom att jämföras med de kriterier på tillförlitlighet som forskningen har undersökt. Det finns en lång tradition och en omfattande psykologisk forskning om tillförlitlighetsbedömningar baserade på det verbala innehållet i människors berättelser. Mest undersökt är en metod för utsageanalys som utvecklats och använts i . Den heter Statement Validity Assessment och består bland annat av en lista av 19 kriterier som alla är sanningsverifierande (content analysis, CBCA). CBCA-kriterierna är generella (bl a utsagans detaljrikedom och logiska struktur), kognitionspsykologiska (bl a om berättelsen är förankrad och rum, om berättelsen innehåller ovanlig och överflödig information) och motivationspsykologiska (bl a spontana rättelser och uttryckt tvivelsmål på det egna vittnesmålet). Utifrån minnespsykologisk forskning utvecklades tanken om att vi människor har en sorts övervakande mekanism, som hjälper oss att särskilja minnen om saker vi faktiskt har varit med om från minnen om sådant vi har fantiserat, drömt, simulerat eller hört från andra. Denna mekanism kallas för Reality Monitoring, (RM). utvecklades RM till att innefatta ett antal kriterier som syftar till att särskilja berättelser om det självupplevda från berättelser som bygger på fantasi. Exempel på RM-kriterier är information kopplad till våra fem sinnen (hur något såg ut, lät, luktade, etc) och information som anger tid och rum. Både CBCA och RM har undersökts i ett stort antal empiriska studier och visat sig leda till korrekta bedömningar i av fallen. Flera av CBCA och RM-kriterierna överlappar, t ex ingår att en sanningsenlig berättelse sägs vara mer detaljrik, och innehålla konkreta instanser om tid och rum för händelsen. Vad säger då forskningen om vad muntligt återgivna berättelser faktiskt innehåller? Jo, detaljrikedom har fått ett starkt empiriskt stöd; de utsagor som är baserade på det självupplevda visar sig oftast innehålla mer information om händelser, platser, personer och objekt än andra utsagor. Mer specifikt återberättas det självupplevda med mer perceptuell information och med återgivande av mer spatial och temporal information, samt ofta med direkt återgivande av konversationer. Dessa forskningsfynd ger stöd åt CBCA och RM- verktygen. En vanligt förekommande uppfattning är att om en person ändrar sina uppgifter (sett över upprepade förhör, till exempel) innebär det en brist för personens trovärdighet och uppgifternas tillförlitlighet. Det finns en tro på att sanna berättelser återges på ett eller överensstämmande sätt, medan osanna berättelser fluktuerar till sitt innehåll. Forskningen ger stöd åt att denna uppfattning är utbredd och stark, men ger inte stöd för att uppfattningen stämmer. Notera att detta konstanskriterium inte är inkluderat i CBCA eller RM-verktygen. (eller överenstämmelse, här används begreppen synonymt) är subjektivt till sin natur; det finns ingen objektivt mått utvecklat. Hur mycket variation ska tillåtas för att gå över en tänkt gräns mellan det överensstämmande och det icke överensstämmande? Är en central detalj som utelämnas i det andra förhöret en större konstansbrist än att tre mindre viktiga detaljer läggs till vid andra förhöret? Dessa och många liknade frågor utgör en stor utmaning för de som vill hävda att berättelser förväntas återberättas i princip likadant . Forskning visar att människors upprepade berättelser om samma händelseförlopp varierar som en konsekvens av både minnespsykologiska faktorer och hur förhöret har gått till. Rättspsykologiska studier visar att de som ljuger och de som talar sanning båda strävar efter att hålla sig konstanta , men med hjälp av olika strategier: De som talar sanning försöker dra sig till minnes den ursprungliga minnesbilden och återberätta den vid varje förhör, medan de som ljuger repeterar in en berättelse och sedan upprepar den vid de olika förhören. Konsekvensen blir få skillnader i överensstämmelse, och att både de som ljuger och de talar sanning kan förväntas tappa något i detaljrikedom . Här bör också noteras att konstanskriteriet även kan användas för att jämföra grupper av individer, t ex när flera misstänks ha begått ett brott tillsammans. Också i sådana situationer bör man ha med sig att människor berättar om en och samma händelse på olika sätt, och att det kommer att uppstå variationer i t ex utsagornas längd och detaljrikedom. Skulle samtliga personer ge i princip ordagrant samma berättelse, vore det att betrakta som en inrepeterad (och osann) berättelse. Om vi lägger HDs föreslagna faktorer bredvid CBCA, RM och annan rättspsykologisk forskning, ser vi genast att HD kan sägas vara rätt ute i sitt avståndstagande från ickeverbala kriterier. Vidare stödjer forskningen idén om att detaljrikedom och huruvida utsagan uppfattas som klar och lång oftast är indikativt på sanning, även om ingen av dessa faktorer är exakt formulerat. Däremot finner HDs rekommendation att använda konstansbrister (i bemärkelsen att lägga till eller ta bort information) som kriterium på bristande tillförlitlighet inget egentligt stöd i litteraturen. En annan typ av kritik mot HDs faktorer är att det sättet att tänka gynnar verbalt begåvade individer med väl utvecklad språkförmåga, och därmed missgynnar både personer som berättar via tolk och personer som av olika skäl har en mindre utvecklad förmåga avge verbala berättelser. Ytterligare en kritik är att HDs faktorer inte tar hänsyn till barns förmåga att avge muntlig bevisning, som – mer ju yngre barnen är – skiljer sig från vuxnas. Kritik av detta slag kvarstår oavsett när under en förundersökning bevisupptagning sker. Sammanfattning om bedömning av tillförlitligheten i utsagor Genomgången ovan visar att en tro på att det går att avgöra tillförlitlighet enbart genom att lita på ”sunt förnuft” leder fel. Dessvärre visar forskningen inte heller att erfarenhet av bedömningsuppgiften leder till särskilt märkvärdiga resultat; snarare att erfarenhet behöver kompletteras med ett ständig bearbetande av de egna uppfattningarna, t ex i form av kontinuerliga vidareutbildningar och andra interna kvalitetssäkrande processer. Det behövs bättre metoder för att möjliggöra mer korrekta tillförlitlighetsbedömningar – t ex förhörstekniker som syftar till att separera tillförlitliga och icke tillförlitliga utsagor från varandra. Man kan inte lita på att skillnader mellan sanna och osanna berättelser med automatik kommer att uppstå, men med hjälp av väl planerade och genomförda förhör kan pålitliga skillnader tas fram. Bevisupptagning under förundersökning vs. En vanlig uppfattning är att det borde vara lättare att avgöra tillförlitligheten i en berättelse om man ser och hör personen live jämfört med via video. Forskningen stödjer inte denna uppfattning – de små skillnader som finns pekar snarare åt motsatt riktning. Om en reform genomförs där bevisupptagning sker tidigare under förundersökningen och sedan visas på video vid huvudförhandlingen bör denna faktor i sig inte slå negativt på möjligheten att göra korrekta tillförlitlighetsbedömningar. Att vid huvudförhandlingen bestämma tillförlitlighet i de uppgifter som har lämnats i ett bevisupptagningsförfarande ställer vissa frågor. Jämfört med dagens process är det möjligt att berättelserna kan komma att uppfattas som mer ostrukturerade och mer detaljrika, eftersom de inte har ”knådats” under upprepade förhör i samma utsträckning. Vittnet, den målsägande och den misstänkte har alla dessutom ökade möjligheter att rekonstruera sin berättelse ju som går efter den ursprungliga händelsen. Detta innebär att utsagorna från ett tidigarelagt bevisupptagande bör bli mer tillförlitliga i den bemärkelsen att de inte är lika påverkade av vad andra människor har sagt eller av vad som framkommit i t ex media. En annan fråga gäller om de indikatorer som forskningen har påvisat kan särskilja sanna och osanna muntliga utsagor (såsom vissa RM/CBCA-kriterier) kommer att kunna användas på samma sätt i en ny processordning. Utifrån minnespsykologiska aspekter finns det anledning att tro att RM/CBCA-kriterier skulle fungera än bättre om de applicerades på en berättelse som har avgetts närmare den kritiska händelsen. Detta gäller dock endast om det bevisupptagande förhöret verkligen ger vittnet och den målsägande möjligheten att prata med egna ord – om bevisupptagningsförhöret ges karaktären av ”fråga–svar” finns det ingen självständig och personlig berättelse att applicera kriterierna på. Detta bör utredningen ha med sig i det kommande arbetet: att formerna för förhöret i den nya bevisupptagningsförhandlingen spelar stor roll för möjligheten att göra bedömningar av tillförlitlighet. En fråga att reda ut blir vad som händer när en tilltalad vill ändra sin berättelse från ett bevisupptagningsförhör till huvudförhandlingen – och om denna möjlighet alls ska finnas. Ska det finnas en möjlighet att ställa kompletterande frågor vid huvudförhandlingen i ljuset av ny bevisning som framkommit under förundersökningen efter det att det bevisupptagande förhöret har hållits? Här finns i sådana fall möjlighet att rätten litar alltför mycket på konstanskriteriet. Som redogjorts för ovan är en viss naturlig variation i utsagans innehåll att vänta, och konstansbrist är inte en pålitlig indikator på osanning. En i avgörande delar ändrad berättelse faller naturligtvis inte inom ramen för naturlig variation. I dagens praxis gör domare trovärdighetsbedömningar (rörande berättaren) och tillförlitlighetsbedömningar (rörande berättelsen) i princip simultant. Forskningen visar att det är mycket svårt att göra trovärdighetsbedömningar, och att det är psykologiskt krävande att göra flera bedömningar . En förhoppning är att en framtida annorlunda process kan hjälpa till att separera bedömningar av personen från bedömningar av dennes uppgifter. Eftersom forskning visar att människor har lättare att förhålla sig objektiva till berättelser som presenteras via video (eller i textform) än live, kan ett bevisupptagningsförhör vara ett steg i positiv riktning. Vårt underlag riktar sökljuset på ett antal rättspsykologiska frågor som en ny reform för upptagning av muntlig bevisning skulle väcka. Underlaget beskriver också några vinster som möjligtvis skulle följa av en sådan reform. Utifrån ett rättspsykologiskt perspektiv kan vi se möjliga positiva minnespsykologiska effekter (färskare bevisning), och möjliga positiva allmänpsykologiska effekter (reducerad stress och psykologiskt lidande). De minnespsykologiska vinsterna kopplar vi primärt till förhör med målsägande och vittnen, medan de mer allmänpsykologiska vinsterna kan kopplas också till misstänkta. Utifrån ett minnespsykologiskt perspektiv finns dock skäl att varna för en övertro på vinsterna av denna reform. Att upptagning av muntlig bevisning skulle ske mer nära inpå den kritiska händelsen är ingen garanti för att en ny reform skulle leda till starkare bevis (högre bevisvärde). Detta eftersom tidsintervallet mellan den kritiska händelsen och bevisupptagningen bara är en av många faktorer som påverkar den muntliga utsagan. En viktig påverkansfaktor, annan än tid i sig, är kvaliteten på de olika förhör som målsägande/vittnen går igenom. Att en färskare utsaga är en mer tillförlitlig utsaga, gäller bara om målsägande/vittnet erbjudits goda förutsättningar att faktiskt plocka fram sina autentiska minnesbilder. Goda förutsättningar måste gälla vid de mer preliminära förhör som hålls under förundersökningen och vid det förhör hålls vid själva bevisupptagningen. Om det bevisgrundande förhöret ligger tämligen nära inpå den kritiska händelsen, och de förhör som ägt rum varit av hög kvalitet, finns goda möjligheter att nå starkare bevis än vad som är fallet. Å andra sidan, om de förhör som ägt rum innan det bevisgrundande förhöret varit undermåliga, finns en risk att de potentiella fördelar som annars skulle följa av en i processen tidigarelagd bevisupptagning uteblir. All tillgänglig rättspsykologisk forskning visar att det är svårt att bedöma tillförlitlighet i muntlig bevisning.