sou · H5B317 · 2017-02-23 00:00:00 — Däremot medför direktivet inte några rättigheter vid handläggning av en ansökan om resning, en ansökan om återställande av försutten tid eller en klagan över domvilla.38Om en sådan ansökan eller klagan avseende ett extraordinärt rättsmedel bifalls, återupptas dock handläggningen av det straffrättsliga förfarandet. I den situationen gäller rättigheterna enligt direktivet. Direktivet tar inte heller, per se, sikte på rättsliga åtgärder som enbart gäller andra frågor än skuld och som kan bli aktuella först efter att den frågan vunnit laga kraft. Hit hör t.ex. talan om undanröjande av villkorlig dom eller skyddstillsyn. Frågan om den misstänkte eller tilltalade har begått brottet är då redan avgjord och lagakraftvunnen. En annan sak är att vissa av de rättigheter som följer av direktivet i praktiken kan komma att tillämpas även vid dessa förfaranden; av artikel 7.4 följer t.ex. att medlemsstaterna får tillåta att rättsliga myndigheter beaktar misstänktas och tilltalades samarbetsvilja vid påföljdsbestämningen. Framhållas bör avslutningsvis att ett straffrättsligt förfarande även kan avslutas på annat sätt än genom ett avgörande i sak. När t.ex. en förundersökning har lagts ned av en åklagare och en målsägande begär överprövning av beslutet hos en högre instans gäller inte direktivet, eftersom den person som tidigare underrättats om brottsmisstanken då är misstänkt. Först om det beslutas att förundersökningen ska återupptas gäller direktivet. 37Se även de propositioner och andra förarbeten som genomfört tidigare direktiv i färdplanen, jfr t.ex. Ds 2015:7, s. 36. 38Se direktivets ingress, beaktandesats 12, som anger att rättsliga åtgärder och rättsmedel som är tillgängliga först när det berörda avgörandet redan vunnit laga kraft inte bör omfattas av direktivet. 5Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) 5.1Oskuldspresumtionen eller oskyldighetspresumtionen? I EU-direktivet hänvisas genomgående till oskuldspresumtionen. Principen benämns dock ibland i stället för ”oskyldighetspresumtionen”.1 Den sistnämnda termen kan, i vissa sammanhang, tyckas ge en mera rättvisande bild av vad principen egentligen handlar om. Vårt uppdrag går emellertid ut på att säkerställa att principen som sådan har avsett genomslag i svensk rätt. Det innebär att principens rätta innebörd måste betonas snarare än begreppet som sådant. Det gör också valet av begrepp mindre angeläget. Vi har, som redan framgått, funnit det lämpligt att genomgående i betänkandet hänvisa till ”oskuldspresumtionen”. Detta framför allt för att återspegla EU- direktivet. I den första delen av direktivet, artiklarna 3–7, behandlas oskuldspresumtionen. Rätten att betraktas som oskyldig fram till dess att skulden fastställts enligt lag är en allmän rättsprincip.2 Oskuldspresumtionen medför som sådan flera rättigheter för den enskilde. För det allmänna innebär presumtionen däremot skyldigheter. 1Se bl.a. , , Oskyldighetspresumtionen, , (2003) och , Per m.fl., Rättegång IV, 7 uppl., , (2009), s. 150 och 157. 2En diskussion om rättsprinciper m.m. finns i , a.a., s. 34 ff., jfr även t.ex. Frände, , Finsk straffprocessrätt I, , Forum Iurus – Publikationer från juridiska fakulteten vid (1999), s. 7 ff. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) männa har att förhålla sig till presumtionen vid t.ex. lagstiftning och rättstillämpning.3 Som rättsprincip tar oskuldspresumtionen främst sikte på den misstänktes eller tilltalades processuella rättigheter. Presumtionen får också andra rättsverkningar, den kan t.ex. påverka materiell straffrätt och tolkningen av denna.4 För lagstiftaren och den som har att tillämpa lagen kan de skyldigheter som oskuldspresumtionen genererar beskrivas vara en ledstjärna för att misstänkta och tilltalade verkligen ska betraktas som oskyldiga.5 I praxis – vars tolkning alltså bl.a. anammats av EU – utgör oskuldspresumtionen en del av rätten till en rättvis rättegång. Det som ska uppnås är att den enskilde betraktas som oskyldig under hela det straffrättsliga förfarandet, fram till dess att skulden fastställs enligt lag. För att ta reda på vad oskuldspresumtionen egentligen innebär måste den preciseras. Det är på så sätt som presumtionen görs verksam och användbar.6 Detta kan beskrivas som att själva huvudprincipen, dvs. att var och en ska betraktas som oskyldig till dess skuld fastställts enligt lag, faller sönder i flera mera påtagliga och konkreta rättigheter för den enskilde och skyldigheter för det allmänna.7 Samtliga de rättigheter och skyldigheter som oskuldspresumtionen sönderfaller i går knappast att fastslå över tid.8 Presumtionen är i den meningen flexibel, dynamisk och beroende av t.ex. tolkning.9 Dock finns det såsom angetts i doktrinen vissa grundstenar som måste anses fastslagna.10 Rätten till prövning av en oavhängig och opartisk domstol är en av grundpelarna.11 Oskuldspresumtionen inverkar därigenom också på offentliga myndigheters rätt att uttala sig i skuldfrågan. 3En utförlig redogörelse för innebörden i begreppet oskuldspresumtionen, eller ”oskyldighetspresumtionen”, finns i , a.a., s. 31 ff. Se även , Per , Presumtionen om den för brott misstänktes oskyldighet, till , , (1987). 4Jfr bl.a. , a.a., s. 484. 5Se , a.a., s. 471 f. 6Se , a.a., s. 51 ff. (notera särskilt s. 53), s. 109 ff. samt 335 ff. 7Se resonemanget i , a.a., t.ex. s. 53. 8Jfr , a.a., s. 470 f. 9Se , a.a., s. 53. 10Jfr t.ex. resonemanget som förs av Skoghøy, . i Forholdet mellom straffebegrepene i Grunnloven § 96 och EMK – vilkår och virkninger, Forelesning på seminar på Geilo , avsnitt 3.4.3. Se även t.ex. , a.a, s. 31 ff. och 109 ff. samt , a.a., s. 469 ff. 11Se t.ex. , a.a., s. 145 ff. och 381 ff. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) dighet kan enbart fastställa en misstänkt eller tilltalads skuld på grundval av lag. Detta innebär i förlängningen att processen måste vara förenlig med krav. Myndigheter kan alltså inte, genom uttalanden eller på annat sätt, framställa den misstänkte eller tilltalade som skyldig förrän detta är lagligen fastställt. Dessa principer har betydelse även efter en frikännande dom. Det allmänna kan inte, efter det att någon frikänts från brott, framställa personen ifråga som skyldig.12 Centralt för oskuldspresumtionen är också principens betydelse för bevisbördans placering. har i flera fall påtalat vikten av att bevisbördan i brottmål vilar på åklagaren.13 Att bevisbördan ska vila på åklagaren betyder även att tvivelsmål ska vara till fördel för den misstänkte eller tilltalade, in dubio pro reo.14 Åklagarens bevisbörda ska inte påverkas av att den misstänkte eller tilltalade väljer att tiga. Han eller hon har rätt att vägra samarbeta och kan inte heller tvingas att vittna mot sig själv och därigenom belasta sig. Att en misstänkt eller tilltalad väljer att tiga eller utnyttjar sin rätt att inte vittna mot sig själv får heller aldrig ensamt ligga till grund för ett fällande avgörande.15 Genom att de principer och rättigheter som redogjorts för införlivas i nationell rätt skapas alltså en verksam, användbar oskuldspresumtion.16 Rättstillämparen ”styrs” med hjälp av principerna mot perspektivet att betrakta den misstänkte eller tilltalade som oskyldig fram till dess skulden fastställs. Den enskilde ges, å sin sida, möjlighet att åberopa sina rättigheter under förfarandet. Det EU-direktiv vi har att förhålla oss till – oskuldspresumtionsdirektivet – kan som framgått redan i avsnitt 3.1 beskrivas som en precisering av artikel 6.2 och artikel 48 i EU:s rättighetsstadga. Av direktivets rubrik följer att det avser att förstärka vissa aspekter av oskuldspresumtionen. I förlängningen är direk- 12Se t.ex. dom , Rushiti mot och domar den 11februari 2003, Ringvold mot och Y. mot . även , a.a., s. 237 ff. och , a.a., s. 478 ff. 13Se bl.a. avgöranden i målet Barberà m.fl. mot och i målet Telfner mot . 14Jfr t.ex. , a.a., s. 32 ff. och , a.a., s. 474 ff. 15Se t.ex. dom i målet mot . 16Se t.ex. , a.a., s. 53. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) tivet därmed också en precisering av själva oskuldspresumtionen, men regleringen gör inte anspråk på att vara uttömande. Direktivet omfattar, som framkommit, flera av de aspekter som berörts ovan. I direktivets ingress uttalas t.ex. att oskuldspresumtionen skulle överträdas om myndigheterna genom offentliga uttalanden eller rättsliga avgöranden utöver dem som avser frågan om skuld framställde en misstänkt eller tilltalad som skyldig, så länge detta inte har fastställts enligt lag.17 Liksom redogjorts för i avsnitt 3.2 omfattar direktivet följaktligen bestämmelser som gäller offentliga uttalanden om skuld. Det omfattar även misstänkta eller tilltalades rätt att inte framställas som skyldiga genom fysiskt begränsande åtgärder. Dessa bestämmelser är bl.a. ett uttryck för kravet på domstolars och andra myndigheters opartiskhet. Vidare framhålls det i ingressen att oskuldspresumtionen överträds om bevisbördan överförs från åklagaren till försvaret.18 Således omfattar direktivet principen om åklagarens bevisbörda. Den tredje och sista aspekt som direktivet behandlar är rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv. 5.3Direktivets innehåll (artikel 3) Direktivet omfattar således flera av oskuldspresumtionens olika aspekter. Den del av direktivet som handlar om oskuldspresumtionen inleds dock med en reglering av den allmänna principen. Artikel 3 säger att medlemsstaterna ska se till att misstänkta och tilltalade betraktas som oskyldiga till dess att deras skuld har fastställts enligt lag. Artikeln får sägas vara en portal till de följande bestämmelser i direktivet som reglerar oskuldspresumtionens olika aspekter. 17Se beaktandesats 16. 18Se beaktandesats 22. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) 5.4Oskuldspresumtionen i gällande rätt 5.4.1Den svenska regleringen i korthet19 ställning i svensk rätt undertecknade och ratificerade den ett drygt år senare, . har, , ställning som lag i . Det finns, generellt uttryckt, två olika metoder som kommit till användning för att införliva en internationell överenskommelse med nationell rätt. Det första alternativet innebär att en konvention omarbetas – transformeras – till nationell författningstext. Detta dock enbart i den utsträckning som redan existerande regler inte motsvarar konventionens krav. Om gällande rätt anses stå i full överensstämmelse med konventionen, är det tillräckligt att så konstateras vara fallet. Enligt den andra metoden inkorporeras en konventionstext i den svenska rätten. Detta innebär att det i lag föreskrivs att själva konventionstexten ska gälla som svensk lag. är införlivad i svensk rätt genom inkorporering.20 Detta genom lag (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. På detta sätt kommer de grundläggande fri- och rättigheterna, såsom dessa formuleras i , till fullt uttryck i svensk rätt. Vid tiden för inkorporeringen gjorde regeringen den översiktliga bedömningen att svensk lagstiftning i allmänhet torde uppfylla konventionens krav.21 För att ytterligare markera konventionens betydelse har dock införts en särskild bestämmelse i regeringsformen, se 2 kap. 19 §. Den bestämmelsen stadgar att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av konventionen. I den mån det skydd som konventionen ger är starkare än det som följer av regeringsformens fri- och rättighetsskydd eller av all- 19Avsnittet omfattar en översiktlig redogörelse av den svenska regleringen. Den svenska analyseras mera ingående i det följande, i de kap. som analyserar svensk rätt i förhållande till direktivets olika krav. 20Se bl.a. prop. 1993/94:117, s. 32 ff. 21Se vid föregående not a. prop., s. 40 ff. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) männa rättsprinciper ska i praktiken konventionens bestämmelser tillämpas.22 Oskuldspresumtionen, såsom allmän rättsgrundsats, är således lagfäst genom inkorporeringen av . Däremot är oskuldspresumtionen inte uttryckligen formulerad på något annat ställe. Den är alltså inte särskilt formulerad i grundlag. Inte heller omfattar processlagstiftningen någon uttrycklig regel. Nämnas bör dock att rätten till en rättvis rättegång är grundlagsreglerad i 2 kap. 11 § andra stycket RF. Vidare ger den svenska lagstiftningen uttryck för många aspekter av oskuldspresumtionen. Detta även i andra former än genom ställning som lag. Kravet på domstolars och andra förvaltningsmyndigheters opartiskhet är reglerat genom grundlag, i regeringsformen. En- ligt 1 kap. 9 § RF ska domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen och iaktta saklighet och opartiskhet. Bestämmelser om domarjäv finns i 4 kap. 13 § RB. Av punkten 8 följer t.ex. att en domare är jävig vid huvudförhandling i brottmål om han eller hon före denna har prövat frågan om den tilltalade har begått gärningen. Även polis, åklagare och andra myndigheter omfattas av jävsbestämmelser. Den svenska regleringen omfattar också regler som motverkar att den misstänkte eller tilltalade på annat sätt framställs som skyldig. I 1 kap. 6 § häkteslagen (2010:611) anges att verkställigheten av frihetsberövandet inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att upprätthålla ordning och säkerhet. Av 5 kap. 9 § RB framgår att det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och meddela de föreskrifter som behövs. Handfängsel får förekomma endast undantagsvis, när andra lösningar av säkerhetsfrågan inte gått att finna och fängsel bedöms oundgängligen nödvändigt.23 prop., s. 39. 23Se ämbetsberättelse 1973, s. 200. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) Åklagarens bevisbörda är inte lagreglerad. Enligt svenska processrättsliga principer ligger dock bevisbördan i brottmål på åklagaren. Åklagarens bevisbörda omfattar även förhållanden som inte förelegat (t.ex. i fråga om nödvärn, det är då åklagaren som ska bevisa att den tilltalades invändning om nödvärn framstår som obefogad24). Det finns dock några brott där bevisbördan beträffande ett enskilt rekvisit går över till den tilltalade. Som exempel på ett brott där den tilltalade har bevisbördan beträffande ett enskilt rekvisit kan bl.a. nämnas bestämmelsen om förtal i 5 kap. 1 § BrB. Resterande del av åtalet har åklagaren däremot bevisbördan för. Domstolen ska, enligt 35 kap. 1 § RB, efter samvetsgrann prövning av allt som förekommit avgöra vad som är bevisat. Beviskravet i brottmål är, enligt etablerad rättspraxis ”ställt utom rimligt tvivel”.25 Detta gäller framför allt i skuldfrågan; i frågor om t.ex. påföljd kan andra beviskrav förekomma.26 Det ankommer på parterna att svara för bevisningen. Rätten får emellertid självmant inhämta bevisning i mål om brott som hör under allmänt åtal, något som följer av 35 kap. 6 § RB. När det gäller rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv har den misstänkte eller tilltalade rätt att vara tyst under hela förfarandet. Den som är misstänkt eller tilltalad får inte heller vittna, något som följer av 36 kap. 1 § RB. gäller att den som skäligen misstänks för brott i samband med underrättelse om misstanken även ska underrättas om rätten att inte behöva yttra sig. Detta följer av 12 § i förundersökningskungörelsen (1947:948). Att en misstänkt eller tilltalad väljer att tiga eller i övrigt underlåter att medverka får, enligt den praxis som utvecklats, som huvudregel inte heller användas som bevis mot denna. En tilltalads underlåtenhet att medverka får dock tillmätas viss betydelse i bevishänseende, något som framgår av 35 kap. 4 § RB. 24Se NJA 1990 s. 210, jfr även t.ex. NJA 2005 s. 237. 25Se NJA 1980 s. 725. 26Se t.ex. NJA 2016 s. 719. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) 5.4.2Svensk rätt i förhållande till de övriga nordiska ländernas reglering – en jämförelse Den svenska regleringen kan sammanfattas som att oskuldspresumtionen är lagfäst genom ställning som lag. Därutöver omfattar svensk rätt flera processuella principer. Exempel på en sådan är principen om åklagarens bevisbörda, som visserligen inte regleras uttryckligen i den svenska processlagstiftningen. Det finns också andra nationella regler som garanterar den enskilde vissa rättigheter. Sådana är t.ex. reglerna om domstolars och myndigheters opartiskhet och bestämmelserna om domarjäv. Ett sätt att åskådliggöra eventuella behov av förändringar i svensk rätt kan vara att jämföra den svenska ordningen med andra länders. Nedan följer en översiktlig redogörelse för hur regleringen ser ut i de övriga nordiska länderna. undertecknade 1989 och ratificerade densamma . Konventionen införlivades med finländsk rätt genom inkorporering.28 Före inkorporeringen gjorde det finländska justitieministeriet en genomgång av nationell lagstiftning och praxis. Genomgången medförde en rad ändringar i finländsk rätt. Det finländska grundlagsutskottet uttalade i samband med inkorporeringen att hänsyn ska tas till vid alla kommande lagförslag. Inkorporeringen innebär att konventionen har samma status som en finländsk lag. Domstolar och andra myndigheter har således att tillämpa den inkorporerade konventionen. Vanliga tolkningsprinciper ska användas om den inkorporerade konventionen och annan lag inte stämmer överens. 27Redovisningen av finländsk rätt har bl.a. föregåtts av kontakter med det finländska justitieministeriet. Hänvisningar till annat material görs i texten. 28Inkorporeringen skedde genom lag 438/90, som trädde i kraft . En beskrivning av ställning i finns bl.a. i SOU 1993:40, Del B, s. 111 f. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) grundlag garanterar, i likhet med , allas likhet inför lagen.29 Även domstolarnas oberoende garanteras i grundlag. Oskuldspresumtionen regleras också särskilt, vilket innebär en skillnad i förhållande till svensk rätt. En reglering av oskuldspresumtionen finns i 4 kap. 2 § i den finländska förundersökningslagen (lag nr 22.7.2011/805). Enligt bestämmelsen ska den misstänkta vid förundersökningen bemötas som oskyldig. Bestämmelser om bevisbörda och beviskrav i brottmål finns i 17 kap. i den finländska . trädde flera förändringar av kapitlet i kraft (lag 12.6.2015/732). Bakgrunden var att det ansågs finnas behov av att revidera bestämmelserna om bevisning.30 Ett av de uttalade skälen var att praxis medfört ett behov av att frångå den ordagranna tolkningen av lagtexten.31 Förändringarna syftade till ett tydligare regelverk, där praxis beaktas i lagtexten. I 17 kap. i den finländska angavs att käranden, i brottmål, ska styrka de omständigheter som ett straffyrkande grundar sig på. Den bestämmelsen har kompletterats med ett stadgande om att det för fällande dom i brottmål krävs att det inte finns något rimligt tvivel om att svaranden är skyldig (se 17 kap. 3 § i den finländska ). Även när det gäller rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv innehåller finländsk rätt, numera, vissa förtydliganden. Den finländska lagstiftningen liknar på vissa punkter den svenska. Där finns, liksom i , en möjlighet för domstolen att vid bevisvärderingen ta viss hänsyn till en tilltalad som inte medverkat i rättegången (se 17 kap. 6 § i den finländska ). omfattar dock finländsk rätt också en uttrycklig begränsning av denna möjlighet; någon sådan motsvarighet finns inte i svensk rätt. Den finländska bestämmelsen har kompletterats med en skrivning som tar sikte på brottmål. Bestämmelsen säger att om svaranden i ett brottmål inte medverkat i rättegången så får detta beaktas till nackdel för honom eller henne endast i den utsträckning det inte kränker 29En redogörelse över finländsk rätt i förhållande till direktivets krav finns bl.a. i det finländska statsrådets skrivelse till om ett förslag till och rådets direktiv (direktivet om oskuldspresumtion), U 87/2013 rd. Notera dock att vissa lagändringar i finländsk rätt skett efter att skrivelsen upprättats, se bl.a. den finländska propositionen RP 46/2014 rd, som tar sikte på bevisregler. 30Se den finländska propositionen RP 46/2014 rd, s. 20 ff. 31Se vid föregående not a. prop., s. 21. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) hans eller hennes rätt att inte medverka till utredningen av sin egen skuld. Denna bestämmelse innebär att det endast är tillåtet att åberopa den tilltalades tystnad som bevis i den utsträckning som praxis medger.32 De i antagna lagändringarna har också förändrat den lagtext som tar sikte på domstolens rätt att självmant ta in bevisning. I lagen har tagits in en bestämmelse om att domstolen inte får skaffa bevis som är till nackdel för svaranden i ett brottmål (se 17 kap. 7 § i den finländska ). Enligt bestämmelsen får domstolen i ett brottmål inhämta bevisning, om bevisningen sannolikt inte stöder åtalet. Vidare omfattar den finländska numera ett uttryckligt förbud mot att utnyttja bevis som erhållits genom tortyr (se 17 kap. 25 § i den nämnda lagen). Domstolen får inte heller i ett brottmål utnyttja bevis som har skaffats i strid med tystnadsrätten. Ett bevis som erhållits på något annat lagstridigt sätt ska inte heller få utnyttjas, om det finns vägande skäl. Ett skäl att inte utnyttja bevis är om beviset har skaffats på ett sådant sätt att den åtalades självinkrimineringsskydd har kränkts.33 Vad gäller oskuldspresumtionsdirektivets genomförande i finländsk rätt konstaterades i en tidig analys av förslaget att vissa behov av ändringar finns.34 Det bedömdes att gällande rätt i i stor utsträckning motsvarar direktivets krav, men att rättsläget till en del baserar sig på rättspraxis och doktrin. I analysen påtalades att åtminstone en del av rättigheterna i fortsättningen borde regleras i lag. Viktigt att nämna är dock att denna analys gjordes innan de lagändringar som berörts ovan hade genomförts. Tilläggsprotokollen har därefter, med vissa förbehåll, löpande ratificerats. är inkorporerad i dansk rätt (lov nr 285 af ). I samband med att frågan utreddes diskuterades dock prop., s. 53. prop., s 29. 34Se det finländska statsrådets skrivelse till om ett förslag till och rådets direktiv (direktivet om oskuldspresumtion), U 87/2013 rd. 35Redovisningen av dansk rätt grundas bl.a. på kontakter med det danska . Särskilda hänvisningar görs vidare i texten. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) om konventionen verkligen behövde inkorporeras.36 Man tog fasta på att konventionen borde vara en del av dansk lagstiftning genom medlemskap i , dåvarande EG. Det konstaterades att , dvs. nuvarande , hade gett uttryck för att ska respekteras både som gräns för EG- reglernas innehåll och tolkningen av dessa. I slutändan kom man dock fram till att inte får tillräckligt genomslag i nationell rätt, enbart genom medlemskapet i EU. Slutsatsen blev att inkorporera konventionen i dansk rätt för att klargöra dess ställning och skapa ett uttryckligt underlag för att tillämpa den. Den danska processlagen, retsplejeloven, ska alltid ses i ljuset av Europakonventionen.37 Den danska regleringen har, när det gäller oskuldspresumtionen, flera likheter med den svenska. Någon uttrycklig reglering av oskuldspresumtionen som rättsgrundsats finns t.ex. inte i den danska retsplejloven. I likhet med vad som gäller i är presumtionen dock av grundläggande betydelse för straffprocessen. Några av de rättigheter som oskuldspresumtionen omfattar är lagfästa i retsplejeloven. Av 1016 § i den nämnda lagen följer att ingen av dem som deltar i handläggningen av ett brottmål får uttala sig offentligt om skuldfrågan. Mer specifikt omfattar regleringen bl.a. domare, åklagare, polis och försvarare. Bestämmelsen utesluter dock inte att polisen t.ex. ger upplysningar till media i syfte att rentvå en person från felaktiga anklagelser. Liksom i är utgångspunkten i fri bevisprövning.