sou · H5B375 · 2017-10-11 00:00:00 — Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation får enligt 27 kap. 19 § tredje stycket RB användas vid förundersökning om brott för vilket det inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse , vid förundersökning som avser dataintrång, barnporno- grafibrott som inte är ringa eller narkotikabrott eller narkotika- smuggling av normalgraden. Därutöver får tvångsmedlet användas vid förundersökning om vissa samhällsfarliga brott som bekämpas av Säkerhetspolisen, t.ex. sabotage, spioneri och vissa former av terro- ristbrottslighet. Tvångsmedlet får också användas vid förundersök- ning om försök, förberedelse eller stämpling till nu nämnd brottslig- het i den mån sådana förstadier till brott är straffbelagda. En förutsättning för att hemlig övervakning av elektronisk kom- munikation ska få användas vid förundersökning är att åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen. Som huvudregel krävs även att det finns någon som är skäligen misstänkt för brottet. Tillstånd till tvångsmedlet kan emellertid meddelas även utan att det finns en skäligen misstänkt person om syftet med övervakningen är att utreda vem som skäligen kan misstänkas för brottet. Det krävs då att förundersökningen avser brott som kan leda till hemlig avlyssning av elektronisk kommunikation. Det ska alltså vara fråga om ett brott vars minimistraff är fängelse , vissa särskilt angivna samhällsfarliga brott som bekämpas av Säkerhetspolisen, försök, förberedelse eller stämpling till sådana brott om detta är straffbart, eller ett annat brott om brottets straffvärde med hänsyn till omstän- digheterna kan antas överstiga fängelse. När hemlig övervakning av elektronisk kommunikation används för att hämta in uppgifter om meddelanden i syfte utreda vem som skäligen kan misstänkas för ett brott får övervakningen bara avse Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet uppgifter i förfluten tid (27 kap. 20 § andra stycket RB). En bas- stationstömning får avse kommunikationsutrustning, telefon- nummer eller annan adress och göras även när utrustningens iden- tifikationsnummer är okänt (27 kap. 20 § första stycket 1 samt prop. 2011/12:55 s. 128). Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation som avser en skäligen misstänkt person får endast avse ett telefonnummer, en annan adress eller en elektronisk kommunikationsutrustning som innehas eller har innehafts eller annars kan antas ha använts eller komma att användas av den misstänkte tillståndet till övervakning gäller (27 kap. 20 § första stycket 1 RB). Tvångsmedlet får enligt huvudregeln användas endast efter för- handsprövning och beslut av domstol. Tingsrätten prövar frågan efter ansökan av en åklagare (27 kap. 21 § RB). Om det kan befaras att det skulle innebära en fördröjning av väsentlig betydelse för utredningen att inhämta rättens tillstånd, får tillstånd ges interi- mistiskt av åklagaren i avvaktan på domstolens prövning. Ett sådant beslut ska utan dröjsmål anmälas till rätten som skyndsamt ska pröva om det finns skäl för åtgärden. Om domstolen vid sin prövning bedömer att det inte finns skäl för åtgärden ska den upphäva beslutet. I sådana fall får uppgifter som redan har inhämtats med stöd av det interimistiska beslutet inte användas i en förundersökning till nack- del för den som har omfattats av övervakningen (27 kap. 21 a § RB). I ett beslut att tillåta hemlig övervakning av elektronisk kom- munikation ska det anges vilken tid åtgärden avser. Tiden får inte bestämmas längre än nödvändigt och får, när det gäller tid som infaller efter beslutet, inte överstiga en månad. Tiden kan dock för- längas genom ett nytt beslut. I beslutet ska också anges vilket telefon- nummer eller annan adress, vilken elektronisk kommunikations- utrustning eller vilket geografiskt område tillståndet avser (27 kap. 21 § RB). Möjligheterna att använda uppgifter som kommit fram vid hemlig övervakning av elektronisk kommunikation för att inleda förunder- sökning om ett annat brott än det som legat till grund för beslutet (överskottsinformation) är begränsade. Förundersökning får näm- ligen normalt endast inledas om det är föreskrivet fängelse för brottet (27 kap. 23 a § RB). Uppgifterna får dock alltid använ- das för att förhindra förestående brott eller i pågående förunder- sökningar. Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet IHL reglerar , och möjligheter att hämta in uppgifter om elektronisk kommunikation i underrättelseverksamhet. Lagen reglerar enbart inhämtning från den som enligt LEK tillhandahåller ett elektroniskt kommunikationsnät eller en elektronisk kommunikationstjänst och ger alltså inte stöd för de brottsbekämpande myndigheterna att hämta in uppgifter med hjälp av egna tekniska hjälpmedel. Inhämtning av uppgifter enligt lagen utgör definitionsmässigt ett hemligt tvångsmedel (prop. 2011/12:55 s. 111). De uppgifter som får hämtas in med stöd av lagen är •historiska uppgifter om meddelanden •uppgifter om vilka elektroniska kommunikationsutrustningar som har funnits inom ett visst geografiskt område (basstations- tömning) •uppgift om i vilket geografiskt område en viss elektronisk kom- munikationsutrustning finns eller har funnits. Uppgifter får hämtas in om omständigheterna är sådana att åtgärden är av särskild vikt för att förebygga, förhindra eller upptäcka brotts- lig verksamhet som innefattar brott vilka har ett straffminimum på fängelse (2 §). Enligt en särskild bestämmelse (3 §) är inhämt- ning av uppgifter också möjlig vid brottslig verksamhet som inne- fattar vissa särskilt angivna samhällsfarliga brott inom Säkerhets- polisens ansvarsområde med lägre straffminimum, t.ex. sabotage och spioneri. Denna bestämmelse är tidsbegränsad och gäller till utgången av 2019. Genom rekvisitet ”brottslig verksamhet” framgår att det inte ställs krav på att det ska finnas en misstanke om ett specifikt brott (prop. 2011/12:55 s. 123). Det föreligger därmed en principiell skillnad i förhållande till tillämpningsområdet för straffprocessuella tvångsmedel enligt RB. Beslut om inhämtning fattas av myndigheten själv utan förhands- kontroll av någon utomstående oberoende myndighet. Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet I vissa fall får hemlig övervakning av elektronisk kommunikation användas också utan att en förundersökning pågår, då i syfte att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. Enligt preventivlag får tillstånd till bl.a. hemlig övervakning av elektronisk kommuni- kation meddelas om det finns en påtaglig risk för att en person kommer att utöva brottslig verksamhet som innefattar vissa särskilt angivna brott. Det rör sig främst om sådan samhällsfarlig brotts- lighet som bekämpas av Säkerhetspolisen, t.ex. sabotage, spioneri och terroristbrottslighet, men även vissa våldsbrott och brott mot fri- het och frid som begås i syfte att påverka offentliga organ eller jour- nalister (systemhotande brottslighet). Även om lagen främst rör brottslig verksamhet inom område kan också använda lagen. Det sker dock mycket sällan. Till- stånd får meddelas endast om åtgärden är proportionerlig och av syn- nerlig vikt för att förhindra sådan brottslig verksamhet (1 och 5 §§). Hemlig övervakning enligt preventivlag får avse endast ett telefonnummer eller annan adress eller en viss elektronisk kom- munikationsutrustning som tillståndet omfattar inne- has eller har innehafts av den som kan antas komma att utöva den brottsliga verksamheten eller som annars kan antas ha använts eller komma att användas av honom eller henne. Hemlig övervakning får också avse ett telefonnummer, en annan adress eller en viss kom- munikationsutrustning som det finns synnerlig anledning att anta att han eller hon tillståndet avser har kontaktat eller kom- mer att kontakta. Frågan om tillstånd till tvångsmedel enligt lagen prövas av dom- stol () efter ansökan av åklagare (6 §). Till- ståndet får – som beträffande övriga hemliga tvångsmedel – inte ges än nödvändigt och får, i fråga om tid efter beslutet, inte överstiga en månad för beslutet (7 §). Om tiden inte räcker, får tillstånd sökas på nytt. Om det inte längre finns skäl för ett tillstånd till tvångsmedelsanvändning, ska åklagaren eller rätten häva beslutet. Polisen ska underrätta åklaga- ren om omständigheter som har betydelse för om beslutet ska hävas (10 §). Reglerna i RB om handläggning vid domstol av frågor om tvångsmedel i brottmål och om överklagande av beslut i sådana frågor Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet tillämpas på förfarandet, om inte annat sägs i lagen. Handläggningen ska ske skyndsamt (15 §). Enligt LSU får en utlänning utvisas ur landet bl.a. om det med hänsyn till vad som är känt om utlänningens tidigare verksamhet och övriga omständigheter kan befaras att han eller hon kommer att begå eller medverka till terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott eller försök, förberedelse eller stämpling till sådant brott (1 §). Om ett beslut om sådan utvisning tills vidare inte ska verkställas på grund av inhibition eller ett tidsbegränsat uppehållstillstånd, får eller regeringen besluta att vissa tvångsmedelsregler som finns i lagens 19–22 §§ ska tillämpas på utlänningen. Detsamma gäller om det utvisningsbeslut som inte ska verkställas har fattats enligt 8 kap. utlänningslagen (2005:716) och det finns sådana om- ständigheter avseende utlänningen som nämnts ovan (11 och 11 a §§). Av 19 och 20 §§ framgår att tvångsmedelsreglerna när de är tillämpliga medför att rätten under vissa förutsättningar kan meddela tillstånd enligt 27 kap. RB till hemlig avlyssning av elektronisk kom- munikation eller, om det är tillräckligt, hemlig övervakning av elek- tronisk kommunikation. Sådant tillstånd får meddelas om det är av betydelse för att utröna om utlänningen eller en organisation eller grupp som han eller hon tillhör eller verkar för planlägger eller för- bereder terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terro- ristbrott och det finns synnerliga skäl. Yrkande om tillstånd hos domstol görs av Säkerhetspolisen eller . En särskild regel gäller beträffande forum (21 §). Tillståndet ska, som beträffande övriga hemliga tvångsmedel, med- delas att gälla för som inte får överstiga en månad. Om tiden inte räcker får en ny ansökan göras. I fråga om förfarandet i övrigt tillämpas 27 kap. RB (21 §). 6.3Säkerheten för lagrade uppgifter Vid genomförandet av datalagringsdirektivet i (avsnitt 8.1.4) konstaterades att det i LEK redan fanns regler om såväl driftsäkerhet (5 kap. 6 a §) som integritetsskydd (6 kap. 3 §). Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet melse, som genomför artikel 4.1 i direktiv /58, reglerar leveran- törernas skyldighet att vidta lämpliga åtgärder för att säkerställa att behandlade uppgifter skyddas. Åtgärderna ska vara ägnade att säker- ställa en säkerhetsnivå som, med beaktande av tillgänglig teknik och kostnaderna för åtgärderna, är anpassad till risken för integritets- intrång. Detta grundskydd ansågs dock inte tillräckligt för uppgifter som skulle lagras enligt datalagringsdirektivet (prop. 2010/11:46 s. 54). Det angavs, mot bakgrund av det nya syfte för vilket uppgifter skulle lagras samt den mängd uppgifter det rörde sig om, att kravet på säkerheten borde höjas samt att säkerhetsnivån borde preciseras. Resultatet blev att det infördes en ny bestämmelse i 6 kap. 3 a § LEK av vilken det framgår att den som är lagringsskyldig ska vidta de sär- skilda tekniska och organisatoriska åtgärder som behövs för att skydda de lagrade uppgifterna vid behandling. I förarbetena angavs att det därav följer att bestämmelsen, till skillnad från vad som gäller enligt 6 kap. 3 § LEK, inte lämnar något utrymme att bestämma säkerhetsnivån genom en avvägning mellan teknik, kostnader och risken för integritetsintrång (prop. 2010/11:46 s. 75). I 6 kap. 3 a § andra stycket LEK bemyndigas regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer att komplettera lagbestämmelsen med ytterligare föreskrifter om säkerheten. Detta har regeringen gjort i 37 § FEK. Av bestämmelsen framgår att den som är lagrings- skyldig ska vidta åtgärder för att säkerställa att de lagrade uppgifterna är av samma kvalitet och föremål för samma säkerhet och skydd som vid den behandling som skett före lagringen. Vidare framgår att åtgärder ska vidtas för att skydda uppgifterna mot oavsiktlig eller otillåten förstöring och oavsiktlig förlust eller ändring samt för att förhindra otillåten lagring, behandling av eller tillgång till och otillåtet avslöjande av uppgifterna. Slutligen får uppgifterna göras tillgängliga endast för personal med särskild behörighet. PTS får efter att ha hört , Säkerhetspolisen och Datainspektionen meddela närmare föreskrifter om de åtgärder som ska vidtas. PTS har med stöd av bemyndigandet i 37 § FEK meddelat sådana föreskrifter (PTSFS 2012:4). Dessa går i korthet ut på att den lagringsskyldige ska bedriva ett kontinuerligt och systematiskt säker- hetsarbete med beaktande av de särskilda risker lagringsskyldigheten medför (3 §). Rutiner ska finnas som säkerställer att bara personal med särskild behörighet har tillgång till lagrade uppgifter och de system som hanterar uppgifterna (4 §). Den utrustning som används Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet för att lagra uppgifter ska också placeras i ett särskilt skyddat ut- rymme för att förhindra förlust av eller otillåten tillgång till upp- gifterna (5 §). Vidare ska all behandling av lagrade uppgifter loggas i krypterad form och på ett sådant sätt att det går att följa upp vem som har haft tillgång till uppgifterna och (6 §). Lagrade uppgifter ska också säkerhetskopieras (7 §). PTS har även fått i uppdrag att utöva tillsyn över leverantörernas lagring av trafikuppgifter. Det ansågs att myndighetens tillsynsbe- fogenheter var ändamålsenliga och tillräckliga (prop. 2010/11:46 s. 58). Av dessa följer att myndigheten bl.a. har rätt att förelägga en leverantör som bedriver verksamhet som omfattas av LEK att till- handahålla myndigheten upplysningar och handlingar som behövs för att kontrollera lagens efterlevnad, att meddela förelägganden och för- bud som får förenas med vite och, om ingen rättelse sker, återkalla ett tillstånd att bedriva verksamhet. De tillsynsbeslut som PTS fattar får överklagas hos allmän förvaltningsdomstol. När det gäller behand- lingen av personuppgifter utövar även Datainspektionen tillsyn. För att skydda personers integritet och upprätthålla en hög grad av rättssäkerhet innehåller regelverket kring myndigheternas tillgång till uppgifter om elektronisk kommunikation ett antal kontrollmeka- nismer och rättssäkerhetsgarantier. Dessa beskrivs nedan. Det ska i sammanhanget framhållas att andelen människor i som oroar sig för att myndigheterna ska kränka deras personliga integritet har minskat. Däremot har oron för att stora internetföretag ska kränka den ökat.3 Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation De brottsbekämpande myndigheternas tillgång till trafik- och loka- liseringsuppgifter i en förundersökning om brott förutsätter som regel att tingsrätten, efter prövning av en ansökan från åklagaren, har 3 i och internet 2016, avsnitt 11. Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet meddelat tillstånd till inhämtningen (27 kap. 21 § RB). Vid denna prövning har domstolen att kontrollera om de villkor som gäller för övervakningen av elektronisk kommunikation är uppfyllda, bl.a. vilken typ av gärning som brottsmisstanken avser, vilka telefonnum- mer och andra adresser som ska övervakas, om övervakningen avser en person som är skäligen misstänkt eller i stället syftar till att klar- lägga vem som skäligen kan misstänkas för brottet, om åtgärden är av synnerlig vikt för utredningen etc. Prövningen görs med utgångs- punkt i ett konkret brott, och en bedömning görs normalt även av om omständigheterna i det enskilda fallet med tillräcklig grad av styrka (skälig misstanke) talar för att en viss person kan misstänkas för brottet. Innan övervakning av elektronisk kommunikation får utföras enligt preventivlag måste domstolsbeslut inhämtas från (6 §). Om det kan befaras att inhämtande av rättens tillstånd skulle medföra en fördröjning av väsentlig betydelse för möjligheterna att förhindra den brottsliga verksamheten, får tillstånd till åtgärden ges av åklagaren i avvaktan på rättens beslut (6 a §). Frågan om tillstånd till hemlig övervakning av elektronisk kommuni- kation inom ramen för särskild utlänningskontroll prövas av på yrkande av Säkerhetspolisen eller Polis- myndigheten (21 §). Beslut enligt IHL fattas av myndigheten själv och är inte föremål för någon utomstående förhandskontroll (4 §). Det är myndighets- chefen eller annan person som har fått uppgiften delegerad till sig som fattar beslutet. Myndighetschefen får delegera uppgiften att fatta beslut bara till sådana personer som har den särskilda kompe- tens, utbildning och erfarenhet som behövs. Den som enligt delega- Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet tion har fått rätt att hämta in uppgifter får inte fatta beslut om in- hämtning i sådan operativ verksamhet som han eller hon själv deltar i. Beslutet ska vara preciserat och tiden för beslutet får, när det gäller tid som infaller efter beslutet, inte överstiga en månad (5 §). Tillsynen över de brottsbekämpande myndigheternas tillämpning av lagar och andra författningar i den brottsbekämpande verksamheten delas mellan flera myndigheter. () har i uppdrag att utöva tillsyn över bl.a. de brottsbekämpande myndigheternas använd- ning av hemliga tvångsmedel, däribland hemlig övervakning av elek- tronisk kommunikation, 1 § lagen (2007:980) om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet. Tillsynen omfattar även verksamhet hos dessa myndigheter som hänger samman med tvångsmedels- användningen. Det innebär att tillsynen ska avse även den vidare hanteringen av inhämtade uppgifter hos myndigheterna, bl.a. när det gäller hantering av överskottsinformation. SIN:s uppdrag omfattar också tillsyn över , Säkerhetspolisens och Eko- brottsmyndighetens behandling av personuppgifter enligt polisdata- lagen (2010:361) och lagen (2010:362) om polisens allmänna spanings- register. Exakt hur tillsynen av personuppgiftsbehandlingen för Polis- myndigheten ska regleras är nu föremål för överväganden (se betän- kandena Ett samlat ansvar för tillsyn över den personliga integriteten, SOU 2016:65, och Brottsdatalag, SOU 2017:29, samt Utredningen om 2016 års dataskyddsdirektiv, dir. 2016:21). SIN bedriver sin verksamhet genom inspektioner och andra under- sökningar som sker på eget initiativ (2 § lagen om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet). När nämnden beslutar att inleda tillsyn på eget initiativ görs detta främst utifrån bedömningen av var risken för en felaktig rättstillämpning hos de granskade myndig- heterna är som störst (se för detta och det följande SIN:s årsredo- visning 2016 s. 7–8). Bedömningen baseras på nämndens egna erfarenheter men även andra myndigheters (t.ex. Datainspektionens) iakttagelser kan beaktas. Nämnden kan även inleda tillsyn på eget initiativ, t.ex. efter att någon företeelse inom nämndens tillsyns- Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet område har uppmärksammats i medierna. Nämnden har rätt att få de uppgifter och det biträde som nämnden begär av den myndighet som omfattas av tillsynen samt begärda uppgifter av andra myndigheter och domstolar (4 § lagen om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet). Inriktningen på nämndens tillsyn på eget initiativ sker även med beaktande av de uppdrag som myndigheten får från regeringen. Med utgångspunkt från ovanstående beslutar nämnden om fokusområden för sin tillsyn. Nämndens ambition är att sprida sina tillsynsinsatser såväl geo- grafiskt som verksamhetsmässigt. Tillsynsärendena kan utmynna i uttalanden om konstaterade förhållanden eller behov av förändringar i verksamheten (2 § lagen om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet). Dessa avgöranden är varken bindande eller överklag- bara utan nämnden ska i stället anmäla sina iakttagelser och över- lämna relevanta delar av det som har framkommit i tillsynsärendet till den myndighet som ansvarar för frågan (6 § lagen om tillsyn över viss brottsbekämpande verksamhet och prop. 2006/07:133 s. 70 och 83). Till grund för tillsynsverksamheten ligger även de anmälningar som de brottsbekämpande myndigheterna gör om inhämtning enligt IHL (6 §) och då underrättelse till enskilda som varit föremål för en övervakningsåtgärd har underlåtits på grund av sekretess, 14 b § för- undersökningskungörelsen (1947:948) och förordningen (2007:1144) om fullgörande av underrättelseskyldighet enligt lagen (2007:979) om åtgärder för att förhindra vissa särskilt allvarliga brott. Datainspektionen är tillsynsmyndighet enligt personuppgifts- lagen, 2 § personuppgiftsförordningen (1998:1191). Myndigheten har rätt att få tillgång till de personuppgifter som behandlas samt upp- lysningar och dokumentation om behandlingen, 43 § personuppgifts- lagen (1998:204). Om Datainspektionen konstaterar att person- uppgifter behandlas på ett olagligt sätt ska myndigheten genom påpekanden eller liknande förfaranden försöka att åstadkomma rättelse (45 §). Datainspektionen kan begära hos domstol att olagligt behandlade personuppgifter ska förstöras (47 §). Myndighetens tillsynsansvar omfattar all behandling av personuppgifter som är helt eller delvis automatiserad eller som ingår i register. Data- inspektionen och SIN har således delvis överlappande tillsynsansvar när det gäller , Säkerhetspolisens och Ekobrotts- myndighetens behandling av personuppgifter. Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet pande myndigheters behandling av personuppgifter står under tillsyn enbart av Datainspektionen. Förutom den specifika tillsyn som redogjorts för utövar Riks- dagens ombudsmän () och Justitiekanslern () tillsyn över att myndigheterna följer lagar och andra författningar. JO:s arbete styrs av lagen (1986:765) med instruktion för Riks- dagens ombudsmän. JO ska särskilt se till att de grundläggande fri- och rättigheterna inte överträds i den offentliga verksamheten men också verka för att brister i lagstiftningen avhjälps. JO får därför göra framställningar till riksdag och regering om författningsändringar. Ombudsmännens tillsyn baseras på anmälningar från allmänheten och på initiativärenden och inspektioner. I sin tillsyn får JO närvara vid en myndighets överläggningar och ha tillgång till myndighetens protokoll och handlingar. Myndigheter och tjänstemän är också skyldiga att lämna de upplysningar och yttranden som JO begär. JO avgör ärenden genom beslut. I ett beslut kan JO uttala sig om en åtgärd av en myndighet eller en befattningshavare strider mot lag eller annan författning eller annars är felaktig eller olämplig, en s.k. erinran. JO har inte befogenhet att själv meddela straffrättsliga sanktioner eller disciplinära påföljder. JO är inte heller någon besvärs- myndighet och får därför inte överpröva eller på annat sätt ändra de granskade besluten. Beslut i JO:s ärenden är inte rättsligt bindande. I formellt hänseende är besluten inte något annat än ett uttryck för ombudsmannens personliga uppfattning i de behandlade frågorna. JO får även göra uttalanden som avser att främja enhetlighet och ändamålsenlig rättstillämpning. Enligt sin instruktion kan JO över- lämna ett ärende till en annan myndighet för handläggning, om ären- det är av sådan karaktär att det är lämpligt att det utreds och prövas av någon annan myndighet än JO, och den myndigheten inte tidigare prövat saken. Överlämnanden av detta slag görs emellertid inte sär- skilt ofta på det brottsbekämpande området eftersom det där i stor utsträckning saknas ämnesspecifika tillsynsmyndigheter. JK har i likhet med JO tillsyn över myndigheter och deras tjänste- män.