sou · H5B339 · 2017-05-12 00:00:00 — I artikel 80.2 däremot, ges medlemsstaterna en frivillig möjlighet att ge ideella organisationer talerätt, dvs. rätt att utan den registre- rades mandat utöva dennes rättigheter. I den delen är frågan om en sådan ordning vore lämplig och önskvärd. Ideella organisationer som ombud för den registrerade Ideella organisationer kan, än så länge, företräda enskilda i förvaltningsärenden I förvaltningsärenden får den enskilde enligt 9 § förvaltningslagen anlita ombud eller biträde, men ska medverka personligen, om myn- digheten begär det. Visar ett ombud eller biträde oskicklighet eller oförstånd eller är han olämplig på något annat sätt, får myndigheten avvisa honom som ombud eller biträde i ärendet. I förarbetena till förvaltningslagen anges att reglerna inte innebär något hinder mot att juridisk person fungerar som ombud.18 Förvaltningslagen ställer inte heller upp några principiella krav eller begränsningar avseende ombu- dets kvalifikationer eller dennes relation till huvudmannen. I propo- sitionen om ny förvaltningslag, prop. 2016/17:180, föreslås dock 1971:30 del 2 s. 362. bestämmelser som förhindrar juridiska personer att agera ombud i förvaltningsärenden (14 §). Det finns därmed enligt gällande rätt möjlighet för den enskilde att ge en ideell organisation i uppdrag att för hans eller hennes räk- ning lämna in klagomål till tillsynsmyndigheten. Detsamma gäller vid utövande av rätten att hos Justitiekanslern begära skadestånd, när en personuppgiftsansvarig statlig myndighet har åsamkat den enskilde skada genom överträdelser av dataskyddsförordningen. Denna möj- lighet kommer dock att försvinna om antar förslaget om ny förvaltningslag. En juridisk person kan inte vara ombud i domstol Det förhåller sig emellertid annorlunda, enligt gällande rätt, när det gäller möjligheten för en juridisk person såsom en ideell organisation att företräda en enskild i domstol, dvs. i ett förvaltningsmål rörande tillsynsmyndighetens dröjsmål eller i ett skadeståndsmål i allmän domstol. Bestämmelserna om rättegångsombud i 12 kap. rättegångs- balken utgår nämligen från förutsättningen att ombudet är en fysisk person. En ideell organisation skulle därmed sannolikt avvisas som ombud i ett skadeståndsmål i allmän domstol. Detsamma gäller även i mål i allmän förvaltningsdomstol. Bestämmelser om ombud finns bland annat i 48 och 49 §§ förvaltningsprocess- lagen (1971:291) och av förarbetena till den nuvarande lydelsen fram- går att det inte längre kommer att vara möjligt att i allmän förvalt- ningsdomstol använda sig av juridiska personer som ombud eller biträden.19 En företrädare för en ideell organisation kan dock företräda den enskilde, både i förvaltningsärenden och i domstol Ett rättegångsombud ska enligt 12 kap. 2 § vara lämplig med hänsyn till redbarhet, insikter och tidigare verksamhet. I 48 § förvaltningsprocesslagen anges endast att ombudet ska vara lämpligt för uppdraget. Det finns varken i eller i förvaltningsprocesslagen, eller i förslaget till ny förvaltningslag, något 2012/13:45 s. 106 f. krav på att ombudet ska vara advokat eller jurist. Den företrädare för den ideella organisationen som skulle ha fört talan om organisationen själv hade godkänts som rättegångsombud skulle därmed normalt godkännas som ombud för den registrerade.20 I förarbetena till ändring av förvaltningsprocesslagen anges att ett uppdrag som ombud eller biträde i domstol bör vara för- enat med ett personligt uppdrags- och ansvarsförhållande.21 Vi instämmer i denna bedömning. Även om en ideell organisation skulle få anlitas som ombud skulle det i realiteten vara en fysisk person som för den enskildes talan. Fullmakten till organisationen kan därmed utan olägenhet utformas så att den också omfattar den fysiska per- sonen som faktiskt utför uppdraget. Mot denna bakgrund anser vi att det saknas skäl att föreslå några bestämmelser som avviker från och förvaltningsprocesslagen. Ideella organisationer ska inte ges talerätt Medlemsstaterna får enligt dataskyddsförordningen meddela natio- nella föreskrifter som ger ideella organisationer en självständig tale- rätt avseende registrerades rättigheter. En sådan talerätt skulle ge dessa organisationer möjlighet att utan den registrerades mandat ge in klagomål till tillsynsmyndigheten samt föra talan mot myndigheten om dess dröjsmål, om organisationen anser att den registrerades rättigheter har kränkts. En liknande ordning gäller enligt svensk rätt i fråga om kränk- ningar i form av diskriminering. Enligt 6 kap. 2 § diskriminerings- lagen får en ideell förening som enligt sina stadgar har att ta till vara sina medlemmars intressen och som inte är en arbetstagarorganisa- tion, som part föra talan om diskriminering. En förutsättning är dock att den enskilde medger detta. Ett annat exempel som kan nämnas är möjligheten till organisationstalan enligt lagen (2002:599) om grupp- rättegång. I 5 § i den lagen anges att organisationstalan får väckas av en ideell förening som i enlighet med sina stadgar tillvaratar kon- sument- eller löntagarintressen i tvister mellan konsumenter och en 2002/03:65 s. 167. 2012/13:45 s. 106 f. näringsidkare om någon vara, tjänst eller annan nyttighet som närings- idkaren erbjuder till konsumenter. När det gäller skyddet för den personliga integriteten har det börjat bli vanligare med ideella organisationer som är verksamma inom dataskyddsområdet. I är dock denna typ av verksamhet än så länge liten. Mot denna bakgrund, och då det inom ramen för vår utredning inte finns möjlighet att närmare analysera behovet av talerätt för sådana organisationer och vilka konsekvenser det i så fall skulle få, lämnar vi inget sådant förslag. Beroende på hur den ideella sektorn utvecklas är det dock inte uteslutet att det i fram- tiden kan komma att finnas skäl att utreda denna fråga särskilt. Om en behörig domstol i en medlemsstat har information om att ett förfarande pågår i en domstol i en annan medlemsstat, rörande sam- ma sakfråga och samma personuppgiftsansvarig eller personupp- giftsbiträde, ska den förstnämnda domstolen enligt artikel 81.1 i data- skyddsförordningen kontakta den andra domstolen för att få det bekräftat. I artikel 81.2 anges att om förfaranden som rör samma sakfråga och samma personuppgiftsansvarig eller personuppgiftsbiträde pågår i en domstol i en annan medlemstat, får alla andra behöriga domstolar än den där förfarandet först inleddes vilandeförklara förfarandena. Om ett förfarande prövas i första instans får domstolen, utom den domstol vid vilken förfarandena först inleddes, enligt artikel 81.3 för- klara sig obehörig på begäran av en av parterna. Detta gäller under förutsättningen att den domstol vid vilken förfarandet först inleddes är behörig att pröva de berörda förfarandena och dess lagstiftning tillåter förening av dessa. I skäl 144 till förordningen anges att förfarandena ska anses vara relaterade, om de är så nära förenade att en gemensam handlägg- ning och dom är påkallad för att undvika att oförenliga domar med- delas. Utredningens bedömning: En svensk domstol kan förklara ett mål vilande, om ett förfarande rörande samma sakfråga pågår i en domstol i en annan medlemsstat. Däremot kan domstolen inte förklara sig obehörig att handlägga målet. Domstolen kan förklara ett mål vilande I 32 kap. 5 § finns en bestämmelse som innebär att rätten får förklara ett mål vilande, om det för prövning av målet är av synnerlig vikt att en fråga som är föremål för annan rättegång eller behandling i annan ordning först avgörs. Någon motsvarighet till denna bestämmelse finns inte i förvaltningsprocesslagen. Det innebär dock inte att förvaltningsdomstolar är förhindrade att förklara ett mål vilande av motsvarande skäl. Vid införandet av förvaltningsprocess- lagen ansågs detta tvärtom så självklart att lagtexten inte behövde belastas med någon hänvisning till rättegångsbalken.22 Möjligheten till vilandeförklaring har inte bara utnyttjats när flera relaterade mål förekommit i samma domstol eller i olika svenska domstolar, utan har också använts för att invänta dom i ett annat mål avseende en för målet central rättsfråga.23 får enligt 36 a § förvaltningsprocesslagen meddela prövningstillstånd som begränsas till att gälla en viss fråga eller en viss del av målet. I avvak- tan på att prövning sker i enlighet med ett sådant begränsat pröv- ningstillstånd får förklara frågan om meddelande av prövningstillstånd rörande målet i övrigt helt eller delvis vilande. Med anledning av ett påpekande under remissbehand- lingen från Högsta förvaltningsdomstolens ledamöter underströks i förarbetena att den omständigheten att denna typ av vilandeförkla- ring numera uttryckligen regleras i förvaltningsprocesslagen inte inskränker allmän förvaltningsdomstols möjligheter att även i andra sammanhang vilandeförklara mål.24 1971:30 del 2 s. 600. RÅ 2005 ref. 33 och Kammarrättens i dom i mål nr 1724-13. 2012/13:45 s. 139. Mot bakgrund av att förvaltningsdomstolarna redan på grundval av förvaltningsprocessrättsliga principer och praxis kan förklara mål vilande när ett mål rörande samma sakfråga pågår i en annan domstol, även en utländsk sådan, finns det enligt vår bedömning inget skäl att införa några särskilda bestämmelser i svensk rätt med anledning av artikel 81.2 i dataskyddsförordningen. Hur sådana situationer ska hanteras i praktiken får lämnas till domstolarna att avgöra.25 Domstolen kan inte förklara sig obehörig Om förfaranden som rör samma sakfråga pågår i flera domstolar, får varje domstol utom den där förfarandet först inleddes förklara sig obehörig på begäran av en av parterna (artikel 81.1). Detta förutsätter dock dels att den domstol där förfarandet först inleddes är behörig att göra prövningen, dels att dess lagstiftning tillåter förening av förfa- randena. Enligt 7 § förvaltningsprocesslagen kan ett mål överlämnas till en annan domstol om domstolen finner att den saknar behörighet att handlägga målet men att en annan motsvarande domstol skulle vara behörig. Vidare följer det av 8 a och 14 §§ lagen (1972:289) om all- männa förvaltningsdomstolar att mål under vissa omständigheter kan överlämnas, om det vid mer än en förvaltningsrätt eller kammarrätt förekommer mål som har nära samband med varandra. Det finns där- emot inte några bestämmelser i svensk förvaltnings- processrätt som möjliggör för en domstol att förklara sig obehörig att handlägga ett mål på den grunden att det vid en utländsk domstol förekommer ett mål som rör samma sakfråga. En svensk domstol skulle därmed inte kunna överlämna ett mål till en utländsk domstol i den situation som beskrivs i artikel 81.1 i dataskyddsförordningen och förklara sig obehörig att handlägga målet. I bestäm- melsen anges dock endast att domstolen ”får” förklara sig obehörig. Förordningen är således i detta avseende inte tvingande och det finns därmed inte någon skyldighet för medlemsstaterna att införa process- rättsliga bestämmelser som möjliggör ett sådant överlämnade. Vi ser därför inte något skäl att lämna ett förslag i denna del. 25 Jfr prop. 2011/12:70 s. 68. I våra direktiv förutsätts att personuppgiftslagen måste upphävas redan i samband med att dataskyddsförordningen börjar tillämpas. Regeringen anser därför att det kan finnas behov av övergångsbe- stämmelser som i första hand innebär att lagen fortsätter att gälla för sådan personuppgiftsbehandling som inte täcks av förordningens tillämpningsområde. 20.2Ikraftträdande- och övergångsbestämmelser i förordningen Av förordningens artikel 99.1 följer att förordningen träder i kraft den tjugonde dagen efter det att den har offentliggjorts i Europeiska unionens officiella tidning, vilket skedde . Av artikel 99.2 följer att förordningen ska tillämpas . I artikel 94 anges vidare att dataskyddsdirektivet ska upphöra att gälla med verkan från och med och att hänvisningar till det upphävda direktivet ska anses som hänvisningar till förordningen. I skäl 171 anges att behandling som redan pågår den dag då för- ordningen börjar tillämpas bör bringas i överensstämmelse med för- ordningen av från det att förordningen träder i kraft. Om behandlingen grundar sig på samtycke enligt dataskydds- direktivet anges vidare att det inte är nödvändigt att den registrerade på nytt ger sitt samtycke för att den personuppgiftsansvarige ska kunna fortsätta med behandlingen i fråga efter det att förordningen börjar tillämpas, om det sätt på vilket samtycket gavs överensstäm- mer med villkoren i denna förordning. Beslut av kommissionen som antagits och tillstånd från tillsynsmyndigheterna som utfärdats på grundval av dataskyddsdirektivet ska enligt samma skäl vara fortsatt giltiga tills de ändras, ersätts eller upphävs. I artiklarna 95 och 96 finns vissa bestämmelser av övergångs- karaktär när det gäller förhållandet till direktiv /58/EG om inte- gritet och elektronisk kommunikation samt internationella avtal. Utredningens förslag: Dataskyddslagen ska träda i kraft , som personuppgiftslagen ska upphöra att gälla. Personuppgiftslagen ska dock fortfarande gälla i den ut- sträckning som det i en annan lag eller förordning finns bestäm- melser som innehåller hänvisningar till den. Äldre föreskrifter, dvs. personuppgiftslagen, personuppgiftsför- ordningen och föreskrifter som har meddelats med stöd av dessa, ska fortfarande gälla för ärenden som har inletts hos Datainspek- tionen men inte avgjorts före ikraftträdandet. Äldre föreskrifter ska också gälla för överklagande av beslut som har meddelats med stöd av dessa föreskrifter liksom för överträdelser som har skett före ikraftträdandet. Bestämmelserna om skadestånd i personuppgiftslagen ska gälla för skada som har orsakats före ikraftträdandet. Utredningens bedömning: Någon övergångsbestämmelse som rör personuppgiftsbehandling som inte täcks av förordningens tillämpningsområde behöver inte införas. Enligt dataskyddsförordningens artikel 99 ska förordningen tillämp- as . Vi föreslår därför att den nya lagen med kompletterande bestämmelser till förordningen ska träda ikraft . bör personuppgiftslagen upphöra att gälla (avsnitt 5.2.1). Personuppgiftsbehandling utanför förordningens tillämpningsområde När det gäller behandling av personuppgifter utanför förordningens tillämpningsområde innebär vårt förslag i avsnitt 6.4 att dataskydds- förordningen i den ursprungliga lydelsen samt dataskyddslagen ska tillämpas vid behandling av personuppgifter även i verksamhet som faller utanför förordningens tillämpningsområde enligt artikel 2.2 a och b. Förutsatt att denna del av våra förslag genomförs ser vi inget behov av någon särskild övergångsbestämmelse för sådan behandling. Hänvisningar till personuppgiftslagen förekommer i ett stort antal sektorsspecifika författningar. Eftersom dataskyddsförordningen är direkt tillämplig och personuppgifts- lagen kommer att upphävas är det naturligtvis av stor bety- delse att de hänvisningar som finns i gällande författningar till den nuvarande personuppgiftslagen ändras och anpas- sas till dataskyddslagen och förordningen. Ett omfattande översyns- arbete pågår just nu i utredningar och inom , men arbetet med att se över de följdändringar som kan behövas i både lag och förordning kommer att bli omfattande och ta tid. Vi bedömer därför att någon form av övergångsreglering när det gäller befintliga hänvisningar till personuppgiftslagen behövs. En övergångsreglering som innebär att befintliga hänvisningar i stället ska avse förordningens och dataskyddslagens bestämmelser bedömer vi inte som möjlig eftersom regleringen skiljer sig för myck- et åt i sak. För att undvika osäkerhet med brister i integritetsskyddet som följd talar, enligt vår mening, övervägande skäl för att låta den nuvarande personuppgiftslagen övergångsvis fortsätta att gälla i den utsträckning som det fortfarande finns hänvisningar kvar till den lagen. Som framhålls ovan bör självklart befintlig reglering skynd- samt anpassas till förordningen och dataskyddslagen. Ärendehandläggning och överklagande av beslut En utgångspunkt i förordningen är som nämnts att behandling som pågår den dag då förordningen börjar tillämpas ska ha bringats i över- ensstämmelse med förordningen när förordningen börjar tillämpas . Personuppgiftsansvariga och personuppgiftsbiträden får därför förutsättas ha ordnat sin behandling så att exempelvis en begäran om information från en registrerad som inkommit men inte hunnit besvaras före kan tillmötesgås i enlighet med förordningens bestämmelser. Även tillsynsmyndighetens verksam- het bör i möjligaste mån ha anpassats till förordningens regelverk . Tillsynsärenden kan dock pågå och det är inte självklart att tillsynsmyndigheten helt kan styra över när underlaget är så fullständigt att beslut i ärendet kan fattas. Före- lägganden om exempelvis säkerhetsåtgärder eller radering kan inte baseras på förordningens bestämmelser innan dessa är tillämpliga, utan måste utformas i enlighet med personuppgiftslagen fram till dess att förordningen börjar tillämpas. Det är lämpligt att sådana ärenden handläggs enligt personuppgiftslagen till dess de är avgjorda. Vi ser därför ett behov av en övergångsbestämmelse som tydlig- gör att ärenden som har inletts hos Datainspektionen – genom att de anhängiggjorts av myndigheter eller enskilda, eller på inspektionens eget initiativ − före ikraftträdandet av dataskyddslagen men som ännu inte har avgjorts, ska handläggas enligt person- uppgiftslagen och föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen. Detsamma bör gälla för överklagande av beslut som har meddelats med stöd av äldre föreskrifter. I 48 § PUL finns bestämmelser om skadeståndsskyldighet för per- sonuppgiftsansvariga och möjlighet att jämka sådan ersättningsskyl- dighet i vissa fall. Dessa bestämmelser bör fortsätta att gälla för skada som har orsakats före upphävandet av personuppgiftslagen. I svensk rätt har det ansetts att det följer av allmänna rättsgrundsatser att nya skadeståndsbestämmelser blir tillämpliga i fråga om skadestånd till följd av skadefall som inträffar efter ikraftträdandet, och att det inte behöver regleras i särskilda övergångsbestämmelser.1 Avsaknad av en övergångsbestämmelse i detta avseende riskerar dock att orsaka osäkerhet om förhållandet mellan dataskyddsförordningens och per- sonuppgiftslagens bestämmelser om skadestånd. Det förhållandet att ett stort antal sektorsspecifika författningar innehåller hänvisningar till 48 § PUL gör också att det är lämpligt med en så tydlig reglering som möjligt. Vi menar mot denna bakgrund att det bör införas en särskild övergångsbestämmelse om detta. Eftersom vårt förslag innebär att den straffrättsliga regleringen upp- hävs och i praktiken ersätts med en administrativ sanktionsavgift, upp- kommer frågan om vad som ska gälla för straffbelagda gärningar som har begåtts vid behandling som upphört före men där överträdelsen inte lagförts innan de nya reglerna ska börja tillämpas. Vid bedömningen av behovet att meddela övergångsbestämmelser för den nu nämnda situationen behöver bestämmelserna i såväl 2 kap. 10 § regeringsformen som 5 § andra stycket lagen (1964:163) om in- förande av beaktas. I 2 kap. 10 § regeringsformen finns ett förbud mot retroaktiv straff- och skattelagstiftning. Förbudet mot retroaktiv skattelag anses analogivis tillämpligt beträffande straffliknande administrativa påfölj- der.2 Att ta ut sanktionsavgifter för överträdelser som begåtts före skulle således strida mot retroaktivitetsförbudet. Av 5 § andra stycket lagen om införande av framgår att straff ska bestämmas enligt den lag som gällde när gärningen före- togs. Detta är dock inte fallet om annan lag gäller när dom meddelas, under förutsättning att den nya lagen leder till frihet från straff eller till lindrigare straff. Denna bestämmelse har enligt förarbetena gene- rell räckvidd, dvs. den gäller även utanför tillämpnings- område.3 Bestämmelsen ger uttryck för den lindrigaste lagens princip. Bestämmelserna i dataskyddsförordningen och dataskyddslagen innebär att överträdelser mot den gällande dataskyddsregleringen överförs från det straffrättsliga området till ett system med enbart 1972:5 s. 593. 1975/76:209 s. 125. 1964:10 s. 99. Formellt sett får sanktionsavgiften anses lindrigare och borde därmed få genomslag bakåt i tiden. 2007/08:107, Administrativa sanktioner på yrkesfiskets område, före- slogs motsvarande ändringar beträffande sanktionssystemet. Lagrådet anförde i sitt yttrande över lagförslaget att om avsikten med lagänd- ringarna inte var ägnade att ändra synen på vad som var straffbart utan önskemålet i stället var att skapa en annan och mer effektiv sanktionsform, faller motiven för en tillämpning av den lindrigaste lagens princip bort.4 När det gäller dataskyddsförordningens och dataskyddslagens system med kraftfulla sanktionsavgifter torde detta i många fall anses som en svårare sanktion än exempelvis ett bötesstraff enligt regle- ringen i personuppgiftslagen. Huvudsyftet med att överträdelser mot dataskyddsregleringen föreslås avkriminaliseras är framför allt effek- tivisering, och ska inte ses som ett uttryck för att överträdelserna ska bedömas lindrigare . Vi menar därför att lindrigaste lagens princip inte gör sig gällande i detta fall. Äldre bestämmelser bör där- för tillämpas på överträdelser som skett före dataskyddslagens ikraft- trädande. Det följer av allmänna principer och i någon mån av förordningens skäl 171 att förelägganden och förbud som har meddelats av tillsyns- myndigheten med stöd av personuppgiftslagen fortsätter att gälla efter upphävandet av den lagen. Det behövs därför inte någon sär- skild övergångsbestämmelse i den delen.5 Inte heller i övrigt finns det behov av ytterligare övergångsbestämmelser med anledning av personuppgiftslagens upphävande. 2007/08:107 s. 66. 2015/16:72 s. 56. En utredning ska enligt kommittéförordningen (1998:1474) redovisa vilka konsekvenser förslagen i ett betänkande kan få i olika avse- enden. I 14−15a §§ föreskrivs bland annat att för det fall förslagen i ett betänkande påverkar kostnaderna eller intäkterna för staten, kommuner, landsting, företag eller andra enskilda, ska en beräkning av dessa konsekvenser redovisas i betänkandet. Om förslagen innebär samhällsekonomiska konsekvenser i övrigt så ska dessa redovisas. Vidare ska eventuella konsekvenser för den kommunala självstyrel- sen, för brottsligheten och det brottsförebyggande arbetet, samt för bland annat sysselsättning och offentlig service i olika delar av landet redovisas. Detsamma gäller små företags arbetsförutsättningar, kon- kurrensförmåga eller villkor i övrigt i förhållande till större företag och för jämställdheten mellan kvinnor och män. Regeringen ska enligt 16 § kommittéförordningen ange närmare i utredningsuppdraget vilka konsekvensbeskrivningar som ska finnas i ett betänkande. Enligt våra direktiv ska vi bedöma de ekonomiska konsekvenserna av förslagen för det allmänna och för enskilda. Det är alltså konsekvenserna av våra förslag till dataskyddslag med till- hörande förordning samt förslagen till ändringar i offentlighets- och sekretesslagen och arkivförordningen som vi har att bedöma enligt direktiven. Om förslagen kan förväntas leda till kostnadsökningar för det allmänna, ska vi föreslå hur dessa ska finansieras. Vi ska särskilt ange konsekvenser för företagen i form av kostnader och ökade admi- Vi ska också redovisa förslagens konsekvenser för den personliga integriteten. Konsekvenser utanför vårt uppdrag Det står klart att dataskyddsförordningens direkt tillämpliga bestäm- melser kommer att leda till konsekvenser, både för det allmänna och för enskilda i . Förordningens bestämmelser kan bland annat förväntas öka kostnaderna för myndigheter och enskilda som är personuppgiftsansvariga eller personuppgiftsbiträden, i form av ökad administration och ökade kostnader initialt för anpassning av befint- liga it-system. Det kommer särskilt initialt att krävas ökade resurser till utbildningsinsatser och eventuellt nyrekryteringar till tjänster som dataskyddsombud både för det allmänna och i den privata sektorn.