sou · H5B317 · 2017-02-23 00:00:00 — och rätten att närvara vid rättegången Utredningen om vissa straffprocessuella frågor SOU och Ds kan köpas från kundservice. Beställningsadress: kundservice, 106 47 Ordertelefon: Webbplats: /offentligapublikationer För remissutsändningar av SOU och Ds svarar på uppdrag av . Svara på remiss – hur och varför Statsrådsberedningen, SB PM 2003:2 (reviderad ). En kort handledning för dem som ska svara på remiss. Häftet är gratis och kan laddas ner som pdf från eller beställas på /remisser Layout: Kommittéservice, Tryck: , 2017 Till statsrådet och chefen för Regeringen beslutade att tillkalla en särskild utredare med uppdrag att analysera hur svensk rätt förhåller sig till EU-direktivet (2016/343/EU) om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden samt EU-direktivet (2016/800/EU) om rättssäkerhetsgarantier för barn som är misstänkta eller tilltalade i straffrättsliga förfaranden. I uppdraget ingick även att bedöma behovet av författningsändringar. förordnades hovrättspresidenten som särskild utredare fr.o.m. . Som experter förordnades inspektören vid Nationella operativa avdelning, Utvecklingscentrum mitt, , kansliråden vid och , kammaråklagaren vid utvecklingscentrum i , , chefsrådmannen samt advokaten . Som sekreterare anställdes hovrättsassessorn . Utredningen, som har antagit namnet Utredningen om vissa straffprocessuella frågor, överlämnar härmed delbetänktandet Om oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid rättegången. Genomförande av EU:s oskuldspresumtionsdirektiv (SOU 2017:17). har bedrivits i nära samråd med experterna. Delbetänkandet är därför formulerat i vi-form. 1.1Förslag till lag om ändring i (1942:740)................................................................................ 1.2Förslag till förordning om ändring i förundersökningskungörelsen (1947:948) Utredningens uppdrag och arbete................................ 2.3Målet: Att garantera ett ömsesidigt erkännande av domar och rättsliga avgöranden ............................................. 2.4Det övergripande syftet: Att stärka det rättsliga skyddet av enskildas rättigheter och att garantera en Allmänt om EU-direktivet ........................................... 3.1Direktivets förhållande till EU:s rättighetsstadga och 3.2 Innehållet i direktivet ............................................................. Syfte och tillämpningsområde (artiklarna 1–2, beaktandesatserna 9–15 i direktivets ingress) ....... 3.2.2Oskuldspresumtionen (artiklarna 3–7, beaktandesatserna 16–32 i direktivets ingress) ..... Rätten att närvara vid rättegången (artiklarna 8–9, beaktandesatserna 33–43 i direktivets ingress)................................................ 3.2.4Rättsmedel (artikel 10, beaktande- satserna 44–45 i direktivets ingress) ...................... Utgångspunkter vid genomförandet av direktivet ........... Oskuldspresumtionsdirektivet och färdplanen .................... Förfaranden som omfattas av direktivet................ Personer som omfattas av direktivet...................... Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) ................................................................. 5.1Oskuldspresumtionen eller oskyldighetspresumtionen?..... Direktivets innehåll (artikel 3) .............................................. Oskuldspresumtionen i gällande rätt .................................... Den svenska regleringen i korthet ......................... 5.4.2Svensk rätt i förhållande till de övriga nordiska ländernas reglering – en jämförelse........................ 5.5 Våra överväganden.................................................................. 5.5.1Ska den allmänna rättsprincipen regleras 5.5.2Fokus på oskuldspresumtionens olika Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga (artiklarna 4 och 5) ................................ Om rättigheten att inte framställas som skyldig................... Utgångspunkter för bedömningen ........................................ 6.3.2Direktivets bestämmelser i förhållande till 6.4 Våra överväganden .................................................................. 6.4.2Domstolars skyldighet att förhålla sig objektiv och opartisk samt kraven enligt artikel 4.1 ............ 6.4.3Andra myndigheter som deltar i handlägg- ningen av brottmål och kraven enligt artikel 4.1..... 88 6.4.4Ytterligare lagreglering för att tydliggöra oskuldspresumtionens innebörd när det gäller beslut och uttalanden?............................................. Artikel 4.3; Nödvändiga uttalanden ska inte förhindras, men oskuldspresumtionen måste 6.4.6Svensk rätt medför att fysisk begränsande åtgärder ska användas restriktivt ............................ Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo (artikel 6) ...................................................... Om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo ................... Utgångspunkter för bedömningen ...................................... Den svenska regleringen....................................................... Principerna gäller utan uttryckligt lagstöd .......... Avvikelser från huvudregeln ................................. 7.4.3Huvudprinciperna är allmängiltiga och 7.5 Våra överväganden................................................................ 7.5.2Bedömning av praxis för att belysa principernas ställning i svensk rätt....................... 7.5.3Ska principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo lagfästas?..................................... 7.5.4Är den reglering där avvikelser förekommer förenlig med direktivet?........................................ 7.5.5Inom ramen för svensk rätt kan domstolen själv inhämta bevisning ......................................... Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv (artiklarna 7 och 10.2)............................................. Om rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv.... Rättigheterna enligt artikel 7................................ 8.2.2Särskilt om rättigheternas förenlighet med 8.2.3Bevis som erhållits med åsidosättande av rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv; 8.3 Utgångspunkter för bedömningen...................................... 8.3.1Direktivets bestämmelser i förhållande till 8.4 Våra överväganden och förslag ............................................ 8.4.2Utgångspunkt; den svenska rättsordningen ligger i linje med direktivet................................... 8.4.3Rättigheternas tillämpning i samband med utredning av ett brott eller ett eventuellt brott... 127 8.4.5Direktivets krav och den materiella Rätten att närvara vid rättegången m.m. (artiklarna 8–9) ....................................................... Om rätten att närvara vid rättegången................................. Direktivets innehåll (artiklarna 8–9).................................... Artikel 8 – rätt att närvara vid rättegången.......... Artikel 9 – rätt till en ny prövning ....................... Sårbara personers särskilda behov ........................ Den svenska regleringen....................................................... 9.3.2Tingsrättens möjligheter att avgöra mål i den 9.3.3Hovrättens möjligheter att avgöra mål i den Särskilt om unga lagöverträdare............................ 9.4 Våra överväganden och förslag............................................. Svensk rätt i förhållande till direktivet ................. 9.4.3På vilka sätt kan svensk rätt anpassas till direktivets krav? – En jämförelse med rättsordningarna i de nordiska länderna............... Ändrade förutsättningar att angripa ett Ändrade förutsättningar för att avgöra mål i Oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid rättegången – några gemensamma frågor (artiklarna 7.6 och 8.6 m.m.) ................................... Några situationer i direktivet berör både oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid Särskilt om skriftliga förfaranden, summariska förfaranden, åtalsunderlåtelse m.m. och deras förenlighet med direktivet ................................................... 10.2.1 Rätten till en rättvis rättegång som 10.2.2 Avgörande av mål utan huvudförhandling .......... 10.2.3 Föreläggande av ordningsbot och 10.2.4 Åtalsunderlåtelse och straffvarning ..................... Gränsöverskridande förfaranden och oskulds- Rättsmedel (artiklarna 4.2 och 10.1)......................... Om rätten till ett effektivt rättsmedel................................. Den svenska regleringen ...................................................... Ikraftträdande och övergångsbestämmelser ................ Kostnader och andra konsekvenser ............................ 14.1 Förslaget till lag om ändring i (1942:740) ............................................................................. Bilaga 2 och rådets direktiv av den om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden ..................... Europeiska unionens domstol, innan Europeiska domstolen för de mänskliga mänskliga rättigheterna, (existerade 1953–1999) 1950 angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande och flera följande sidor Fördraget om Europeiska unionens Ibidem, ”på samma ställe” lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare Nytt juridiskt arkiv, avdelning 1 Nytt juridiskt arkiv, avdelning II Europeiska unionens stadga om de (även benämnd EU:s stadgan i löptexten) Fördraget om Europeiska unionen Var och en som är misstänkt eller tilltalad för brott garanteras flera processuella rättigheter. Dessa rättigheter är i grunden sällan unika för den svenska rättsordningen. Tvärtom betraktas flera av dem som grundläggande mänskliga rättigheter och behandlas i många av de internationella konventionerna och andra rättsakter. En rättighet som är av fundamental betydelse är rätten till en rättvis rättegång. Rätten till en rättvis rättegång garanteras inte minst genom artikel 6 i . Två viktiga hörnstenar i rätten till en rättvis rättegång är oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid sin rättegång. Oskuldspresumtionen innebär att var och en som är misstänkt eller tilltalad för brott ska betraktas som oskyldig till dess skulden fastställts enligt lag. Rätten att närvara vid sin egen rättegång är en viktig förutsättning för att den misstänkte eller tilltalade ska kunna ta tillvara sin rätt och lägga fram sitt försvar m.m. Samtliga EU:s medlemsstater, inklusive , har antagit . Rätten till en rättvis rättegång – oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid sin egen rättegång – ska således upprätthållas inom hela unionen. Medlemsstaterna är också bundna av EU:s s.k. rättighetsstadga som också omfattar garantier för misstänkta och tilltalade. arbetar dock EU aktivt med att ytterligare stärka rätten till en rättvis rättegång inom medlemsstaterna. Målet är att detta ska leda till ett ökat förtroende mellan medlemsstaterna och i slutändan garantera ett ömsesidigt erkännande av domar och rättsliga avgöranden medlemsstaterna emellan. I detta arbete har EU bl.a. antagit flera direktiv. En av de rättsakter som antagits är ett direktiv som specifikt tar sikte på att förstärka vissa aspekter av oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden; och rådets direktiv /343/EU av . Vi har haft i uppgift att analysera hur svensk rätt förhåller sig till detta direktiv och föreslå de förändringar som krävs för att genomföra direktivet i svensk rätt. Direktivet omfattar bestämmelser om på vilket sätt medlemsstaterna ska garantera att oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid sin egen rättegång upprätthålls. Tongivande för samtliga bestämmelser i direktivet är och hur den kommit att tolkas av . Direktivet kan på det sättet sägas vara en precisering av praxis. Detta betyder dock inte att direktivet är identiskt med i alla avseenden. Direktivet begränsas till straffrättsliga förfaranden. Det omfattar således inte några andra typer av förfaranden. I direktivet finns också en tydlig definition av vad som avses med straffrättsliga förfaranden. Administrativa förfaranden som rör t.ex. skattetillägg, vägtrafik m.m. faller uttryckligen utanför tillämpningsområdet. Således har vi tolkat begreppet utifrån vedertagna definitioner inom straffrätten och i överensstämmelse med hur svensk rätt på området är uppbyggd. Vi har gjort bedömningen att direktivets bestämmelser är tillämpliga vid handläggningen av brottmål, både i domstol och under förundersökningen. Inom direktivets tillämpningsområde ryms vidare summariska förfaranden såsom strafföreläggande och förelägganden av ordningsbot. Även andra straffrättsliga förfaranden som inte mynnar ut i en domstolsprövning, som t.ex. en process som resulterar i åtalsunderlåtelse, omfattas. Direktivet får också visst genomslag när det gäller internationell rättslig hjälp i brottmål. Den personkrets direktivet tar sikte på är misstänkta och tilltalade i straffrättsliga förfaranden. Det är följaktligen tillämpligt på fysiska personer, varvid de särskilda behov som sårbara misstänkta eller tilltalade har ska beaktas. Direktivet gäller från det att en person blir misstänkt eller tilltalad. Vi har gjort bedömningen att den tidpunkten, för svenskt vidkommande, vanligtvis inträder när den misstänkte eller tilltalade delges skälig misstanke om brott enligt 23 kap. 18 § RB. Även innan denna tidpunkt manar dock direktivet till ett visst förhållningssätt för brottsutredande och brottsbekämpande myndigheter, domstolar m.fl. Direktivet innebär också förpliktelser i de förfaranden där någon underrättelse enligt 23 kap. 18 § RB inte aktualiseras. Rättigheterna enligt direktivet ska kunna åberopas fram till dess att ett brottmålsförfarande avslutas. Gällande rätt uppfyller i stora delar direktivets krav Direktivet kan sägas omfatta tre olika delar. Den första delen reglerar oskuldspresumtionen och dess olika aspekter. I den andra delen behandlas rätten att närvara vid sin egen rättegång. I denna del finns även bestämmelser som tar sikte på rätt till en ny rättegång i vissa fall. Den tredje delen i direktivet gäller rättsmedel. Vi har gjort bedömningen att den svenska rättsordningen i stora delar är uppbyggd på ett sådant sätt att den svarar mot direktivets krav. Både rätten att betraktas som oskyldig och rätten att närvara vid sin egen rättegång garanteras på flera sätt. Vi bedömer också att befintliga rättsmedel erbjuder ett tillräckligt skydd i de fall någon av rättigheterna åsidosätts. Oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid sin rättegång garanteras inte minst genom ställning som lag. Oskuldspresumtionen är en given utgångspunkt i ett straffrättsligt förfarande och det finns flera bestämmelser i som förstärker dess genomslag. Huvudregeln är vidare att den misstänkte eller tilltalade ska vara närvarande vid sin egen rättegång, något som framgår av 21 kap. 2 § RB. Utgångspunkten i vårt arbete har således varit att svensk rätt, , erbjuder ett starkt skydd för att upprätthålla de rättigheter som direktivet behandlar. En första och övergripande fråga när det gäller oskuldspresumtionen har varit att analysera huruvida direktivet förutsätter att den allmänna rättsprincipen lagregleras. Oskuldspresumtionen, dvs. att misstänkta och tilltalade ska betraktas som oskyldiga till dess att deras skuld fastställts enligt lag, är inte uttryckligen lagfäst på annat sätt än genom ställning som lag. Vår bedömning är att direktivet inte heller kräver att den allmänna rättsprincipen som sådan lagregleras. Vi har också stannat för att det inte skulle genereras något sådant mervärde som i sig motiverar en lagreglering. I stället bedömer vi att direktivet syftar till att förstärka vissa aspekter av oskuldspresumtionen. På detta sätt görs presumtionen verksam och användbar i straffrättsliga förfaranden. I direktivet regleras tre olika aspekter av oskuldspresumtionen: •Misstänkta och tilltalade har rätt att inte framställas som skyldiga förrän skulden fastställts enligt lag. •Bevisbördan i frågan om den misstänktes eller tilltalades skuld vilar på åklagaren och varje tvivel ska vara till den misstänktes eller tilltalades fördel. •Misstänkta och tilltalade har rätt att tiga och rätt att inte vittna mot sig själva. Lejonparten av vårt arbete har således gått ut på att analysera svensk rätt utifrån dessa olika aspekter och säkerställa att rättsordningen lever upp till kraven. Den första aspekten, att misstänkta och tilltalade inte ska framställas som skyldiga, omfattar två olika delar. För det första får myndigheter, tjänstemän och andra offentliga personer inte framställa misstänkta och tilltalade som skyldiga i beslut eller offentliga uttalanden som fattas eller äger rum förrän skuldfrågan avgörs. För det andra ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att se till att misstänkta och tilltalade inte framställs som skyldiga i domstol eller offentligt, genom användningen av fysiskt begränsande åtgärder som t.ex. hand- och fotfängsel – om det inte krävs av säkerhetsskäl. I denna del bedömer vi att några författningsändringar inte är nödvändiga för att uppfylla direktivets krav. Detta bl.a. med hänvisning till bestämmelserna om jäv i . Den svenska regleringen får vidare anses ha en restriktiv hållning när det gäller användningen av fysiskt begränsande åtgärder. Den andra aspekten som alltså handlar om åklagarens bevisbörda har lett fram till en liknande slutsats. Principerna om åklagarens bevisbörda och att varje tvivel ska vara till den misstänktes eller tilltalades fördel (den principen brukar benämnas in dubio pro reo) är Det är dock tydligt att rättstillämparen anser sig bunden av dessa. Avsteg från principerna sker i mycket begränsad omfattning och i säregna situationer. Principerna är således självklara utgångspunkter och den rättsliga ramen får sägas vara tillräckligt klar och precis för att direktivet ska anses genomfört på den punkten. Någon uttrycklig reglering av principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo bedöms alltså inte vara nödvändig för att genomföra direktivet. I fråga om den tredje aspekten av oskuldspresumtionen som direktivet behandlar, dvs. rättigheterna att tiga och att inte vittna mot sig själv, ställer direktivet krav på att misstänkta och tilltalade har reella möjligheter att utnyttja sina rättigheter. Direktivet omfattar dock inte några bevistillåtlighetsregler. Som huvudregel får det däremot inte vägas in i en domstols bedömning av skuldfrågan att en misstänkt eller tilltalad valt att tiga eller att inte bidra till utredningen av sin egen skuld. Läses direktivet i ljuset av praxis framstår innebörden vara att den tilltalades tystnad eller ovilja att bidra till utredningen inte får vara den enda och avgörande bevisningen. Det måste finnas annan tungt vägande utredning. Vi bedömer att den svenska regleringen med fri bevisprövning är förenlig med direktivets krav i denna del. Det förekommer att domstolar tillmäter den tilltalades passivitet någon negativ bevisverkan. En konsekvens av vår slutsats om att direktivet är förenligt med principen om den fria bevisprövningen är att bestämmelsen i 35 kap. 4 § RB, som medger viss bevisverkan av en tilltalads passivitet, kan behållas i sin nuvarande utformning. Den bestämmelsen bör emellertid naturligtvis, även fortsättningsvis, tolkas i ljuset av . När det gäller rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv föreslår vi en mindre förändring i förundersökningskungörelsen (1947:948). gäller att en misstänkt, när han eller hon delges skälig misstanke om brott, bl.a. ska informeras om sin rätt att inte yttra sig över brottsmisstanken. Vårt förslag innebär ett tillägg till denna informationsplikt. Det förtydligas att den misstänkte även ska informeras om sin rätt att inte heller på annat sätt behöva medverka till utredningen om sin egen skuld. I övrigt kan t.ex. konstateras att lagstiftningsåtgärder redan tidigare vidtagits för att anpassa svensk rätt till när det gäller myndigheters rätt att begära in uppgifter från enskilda. Särskilt om rätten att närvara vid rättegången Direktivet utgår från att var och en som misstänkts eller är tilltalad för brott ska ha rätt att närvara vid sin egen rättegång. Ett avgörande kan dock meddelas och verkställas även om den misstänkte eller tilltalade inte varit närvarande. Då måste emellertid vissa förutsättningar vara uppfyllda. Något förenklat måste en av två av förutsättningar vara för handen. Antingen ska den misstänkte eller tilltalade i rätt tid ha underrättats om rättegången och fått information om vad det innebär om han eller hon uteblir eller så ska han eller hon ha rätt till en ny prövning. Skulle den misstänkte eller tilltalade inte ha underrättats om rättegången på angivet sätt kan alltså ett avgörande ändå meddelas och verkställas om han eller hon har rätt till en ny rättegång eller annat rättsmedel som medger en ny prövning av sakfrågan. På den nya prövningen ställs rätt så specifika krav. Förutom att den ska medge en ny prövning av sakfrågan, inbegripet prövning av ny bevisning, ska den också kunna leda till att det ursprungliga avgörandet upphävs. Misstänkta och tilltalade ska ha rätt att närvara vid den nya prövningen, de ska kunna delta på ett effektivt sätt och ha möjlighet att utöva sin rätt till försvar. Bestämmelserna tar sikte både på rättegången i underrätt och överrätt. Svensk rätt uppfyller i stora delar kraven. Ordningen bygger på att den tilltalade ska vara närvarande vid sin rättegång. Nämnas bör också att det finns särskilda bestämmelser för unga lagöverträdare där kravet på att den tilltalade närvarar är hårt hållet. De undantag som tillåts för svenskt vidkommande, dvs. de fall där svensk rätt tillåter att målet prövas i den tilltalades utevaro, utgår ifrån att utredningen ska vara tillfredsställande. Dessutom förutsätts som huvudregel att den tilltalade frivilligt avstår från sin rätt att närvara vid rättegången. De närmare förutsättningarna för när ett brottmål kan avgöras trots att den tilltalade inte inställt sig till huvudförhandling finns i 46 kap. 15 a § RB. Den tilltalade ska, enligt 45 kap. 9 § andra stycket RB, degletts rättens stämning tillsammans med åklagarens stämningsansökan. Den tilltalade ska också ha kallats till förhandlingen och genom kallelsen ha delgetts information om rättegången och konsekvenserna av utevaro. Det finns dock en bestämmelse som medger avsteg från huvudprinciperna. Av 46 kap. 15 a § tredje stycket RB följer nämligen att ett brottmål i vissa situationer får avgöras i den tilltalades utevaro trots att han eller hon inte delgetts kallelse till förhandlingen. Det handlar om situationer där den tilltalade bevisligen avvikit eller avsiktligt håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till förhandlingen. I dessa fall kan alltså ett mål avgöras trots att den tilltalade inte underrättats om rättegången. Svensk rätt garanterar inte heller den tilltalade en automatisk rätt till en ny prövning. Denna ordning bedöms följaktligen inte leva upp till direktivets krav. Vårt förslag är därför att bestämmelsen utmönstras. Detta innebär att den tilltalade måste ha delgivits kallelse med information om att målet kan komma att avgöras trots att han eller hon uteblir även i dessa fall. Den nuvarande bestämmelsen i 46 kap. 15 a § tredje stycket RB torde tillämpas endast undantagsvis. Det finns också flera delgivningssätt att tillgå än när bestämmelsen infördes. Således bör inte en utmönstring av bestämmelsen påverka effektiviteten i brottmålsförfarandet i någon nämnvärd utsträckning. Övriga frågor som analyserats I övrigt har bl.a. bestämmelserna som medger skriftlig handläggning i ett brottmålsförfarande, regleringen kring åtalsunderlåtelse och möjligheterna att meddela strafföreläggande och föreläggande om ordningsbot analyserats. Vår bedömning är att dessa förfaranden uppfyller direktivets krav och att några författningsändringar inte är nödvändiga.