sou · H5B310 · 2017-02-22 00:00:00 — Därvid kan juridiska och praktiska hinder uppstå eftersom svenska myndigheter inte kan utöva sin myndighet i andra länder. Det är bara från svenska forskningsutförare som kan tilldelas en rätt att begära ut material som också kan göras möjlig att verkställa. Även om reglerna om utredning av oredlighet i forskning alltså principiellt skulle kunna omfatta även internationella situationer, anser utredningen att endast bör åläggas uppdrag som den kan förutsättas ha en möjlighet att kunna genomföra. bör därför bara få till uppgift att utreda misstänkt oredlighet i forskning inom ramen för internationella samarbeten för vilken det gäller att en svensk forskningsutförare kan lämna ut forskningsdata till nämnden. För att det ska vara möjligt ska ansvaret för forskningen och dokumentationen av den ligga hos den svenska forskningsutföraren. Om en utredning är praktiskt och juridiskt genomförbar får överlämnas till att avgöra i varje enskilt fall. Ovanstående resonemang leder också till slutsatsen att det inte är all forskning som har utförts i som kan prövas av . Även här gäller att den måste ha utförts av en svensk forskningsutförare som kan lämna ut forskningsdata till nämnden. Frågan vem som äger forskningsdata inom internationella forskningssamarbeten verkar inte kunna besvaras på ett generellt plan. Det är beroende av datans karaktär och därmed olika från fall Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? Svenska forskningsutförare bör tydligt precisera ansvar och ägarskap gällande forskning och forskningsdata i sina internationella samarbeten. Enligt den information utredningen har fått så regleras frågan om data i flertalet av universitetens och högskolornas samarbetsavtal inom internationellt forskningssamarbete, t.ex. inom samarbeten som får stöd av EU:s ramprogram för forskning och innovation Horisont 2020. Någon särskild reglering av detta bedömer vi inte behövs eftersom den föreslagna lagen ska tillämpas på den forskningsverksamhet som utförs av de utpekade forskningsutförarna. I denna forskningsverksamhet ska då begreppsmässigt ingå även den forskningsverksamhet som utförs utomlands. Vi vill påpeka att alla problem kring utredning av misstänkt oredlighet i internationella forskningssamarbeten inte kan lösas genom en reglering av verksamhet. Svenska forskare kan t.ex. utföra forskning utomlands som bisyssla. Då utförs forskningen inte inom ramen för den ordinarie anställningen. Det skulle liksom tidigare beskrivits då inte vara möjligt för att begära in relevant utredningsmaterial. Nämnden bör därmed inte få till uppgift att utreda misstänkt oredlighet i sådan forskning. Utredningen vill dock påpeka att forskare med anknytning till genom anställning självfallet bör arbeta med samma etiska förhållningssätt oavsett var hen bedriver sin forskning. Dessutom kommer det, liksom är fallet , att kunna uppstå situationer där misstänkt oredlighet i forskning som utförts i eller utomlands prövas av både ett svenskt och ett utländskt organ. Det skulle också kunna uppstå situationer där det inte finns någon ansvarig instans i det andra landet. Dessa båda fall skulle visserligen vara olyckliga, men kan inte lösas inom ramen för denna utredning. Inom pågår ett arbete om förbättring av och internationellt utbyte kring hur medlemsländerna ska utreda misstankar om oredlighet i forskning. Inom detta arbete har en arbetsgrupp haft särskilt fokus på att underlätta utredningar av misstänkt ored- SOU 2017:10 Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? lighet i internationellt forskningssamarbete. Gruppen konstaterade i sin slutrapport att en harmonisering av olika länders system för utredning av misstänkt oredlighet är högst osannolik och kanske inte heller önskvärd. Däremot förespråkade den vissa principer om utredning av misstänkt oredlighet som bör följas i internationella forskningssamarbeten och medvetandehöjande åtgärder kring detta. Gruppen föreslår att man i varje avtal gällande internationellt forskningssamarbete ska ta upp frågan om god forskningssed och beskriva de principer och procedurer som ska gälla för utredningar av misstänkt oredlighet i projektet.15 Liknande rekommendationer ges i en nyligen publicerad rapport av Science Europe.16 Utredningen ansluter sig till dessa synpunkter. 9.4Bör det finnas en bortre gräns för när utredningar ska få initieras? Utredningens förslag: ska inte pröva oredlighet i forskning som grundas på omständigheter som är äldre än , om det inte finns särskilda skäl för en sådan prövning. Utredningen har haft i uppdrag att ta ställning till om det bör finnas en bortre gräns för när utredningar om oredlighet i forskning ska få initieras. Kommittédirektivet pekar vidare på att det är allvarligt om forskningsresultat som bygger på fusk eller annan oredlighet i forskning har publicerats och resultaten ligger till grund för föreskrifter och policyutformning eller för hur processer, metoder och produkter utformas, och att det i internationella sammanhang har förekommit att artiklar dragits tillbaka decennier efter konstaterad oredlighet. konstateras att vissa myndigheter i , t.ex. Office of Research Integrity, använder en sexårsgräns för hur länge efter påstådd oredlighet i forskning som anmälningar kan göras och undersökningar genomföras. 15OECD, , , Final Report s. 6, /sti/sci-tech/42713295.pdf 16Science Europe, Research Integrity Practices in , Survey Report, . Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? 9.4.1En jämförelse med andra regleringar För forskning som utförs med stöd av () i gäller att anmälningar och utredningar av påstådd oredlighet i forskning måste göras efter det att den påstådda oredligheten har begåtts. Sexårsregeln gäller dock inte om den anklagade inom tidsgränsen har fortsatt att citera eller återanvända den aktuella forskningen för egen nytta eller om den påstådda oredligheten skulle ha väsentlig negativ effekt på allmänhetens liv och hälsa. I dessa fall kan anklagelserna utredas även om det gått än sex år.17 I vare sig eller finns någon preskriptionsgräns gällande utredning av misstänkt oredlighet. Universitetens och högskolornas hantering finns ingen föreskriven bortre gräns för när utredningar om oredlighet i forskning får initieras av statliga universitet och högskolor. Expertgruppen för oredlighet i forskning yttrade sig t.ex. 2011 i ett ärende som avsåg misstankar om oredlighet i forskning utförd –2005.18 I övrigt har det inte kommit till utredningens kännedom att ett universitet eller en högskola har utrett misstänkt oredlighet som påstås ha inträffat långt tillbaka i tiden, och inte heller känner vi till något fall där ett universitet eller en högskola har avstått från att utreda misstänkt oredlighet till följd av att alltför har förflutit. Exempel på andra typer av begränsningsregler i svensk rätt När olika former av personligt ansvar regleras i svensk rätt finns det ett flertal exempel på tidsbegränsande regleringar. Vid brott finns t.ex. preskriptionsbestämmelser, med undantag för vissa särskilt allvarliga brott.19 1742 Code of Federal Regulations 93.105. 18Centrala , Expertgruppen för oredlighet i forskning, yttrande , Dnr O 3-2010. 1935 kap. 1 och 2 §§ (1962:700). SOU 2017:10 Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? Disciplinpåföljder för offentligt anställda arbetstagare som uppsåtligen eller av oaktsamhet har åsidosatt sina skyldigheter i anställningen kan bara meddelas om arbetstagaren från förseelsen skriftligen har underrättats om vad som anförs mot honom eller henne.20 I fråga om klagomål mot hälso- och sjukvården och dess personal ska Inspektionen för vård och omsorg inte utreda händelser som ligger , om det inte finns särskilda skäl.21 Skälet för den begränsningen är att det sällan är möjligt att utreda händelser som ligger längre tillbaka i tiden, eftersom personal kan ha bytts ut eller rutiner förändrats. Det anges att det därför med hänsyn till patientsäkerheten sällan finns skäl att lägga ner omfattande resurser på utredning av händelser som inträffade . Särskilda skäl för att inleda en utredning av en händelse som ligger längre tillbaka i tiden än , kan vara att klagomålet rör en händelse som fått allvarliga konsekvenser för en enskild, att det finns skäl att misstänka att ett brott har begåtts eller att det finns skäl att befara att anmälda missförhållanden alltjämt består.22 I frågan om skydd för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden på sin arbetsplats har regeringen bedömt att det inte finns något skäl till att uttryckligen tydliggöra hur långt tillbaka i tiden som ett missförhållande ska kunna gälla utan att mer börja framstå som ett historiskt intresse snarare än ett larm i egentlig mening.23 9.4.2Argument för och emot en bortre gräns Ett huvudsyfte med utredningar av oredlighet i forskning är att värna forskningens kvalitet och tillförlitlighet samt god forskningssed. För att uppnå detta syfte måste oredlig forskning förebyggas och upptäckas, och publicerade felaktiga resultat dras tillbaka. Felaktiga resultat på grund av oredlighet skulle kunna leva kvar länge och kunna bidra till exempelvis felaktiga medicinska behandlingar och ineffektivt använda forskningsresurser. 2017 § lagen (1994:260) om offentlig anställning. 217 kap. 12 § patientsäkerhetslagen (2010:659). 2009/10:210 s. 218. 2015/16:128 s. 27. Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? erna är det rimligt att det inte bör finnas någon bortre gräns för när oredlighet i forskning inte längre ska kunna utredas. Som har anförts i avsnitt 8.3 bör en utredning om oredlighet i forskning emellertid anses innefatta såväl en objektiv som en subjektiv del. Det är inte bara forskningen som ska påvisas ha varit oredlig eller inte, utan ska också ta ställning till vilken eller vilka forskare som har varit ansvariga för en oredlighet. I likhet med det som redovisats ovan, finns det därför skäl för att införa en bortre gräns för prövningar av oredlighet i forskning, så att en forskare ska kunna känna sig trygg i sitt liv efter att en viss har gått och inte längre ska kunna riskera att drabbas av hårda konsekvenser för någon gammal felaktighet. En forskare skulle t.ex. kunna ha begått en felaktighet tidigt i sin karriär och därefter haft av obefläckad yrkesverksamhet. Det kan då tyckas orimligt att personen ska utredas för ett mycket gammalt fall av misstänkt oredlighet. Ett ytterligare argument för att införa en bortre gräns är att samhället ska prioritera att lägga resurser på nya fall snarare än gamla fall av oredlighet i forskning. Ett tredje skäl för en sådan bortre gräns för prövningar av oredlighet i forskning är att det generellt är svårare att utreda äldre händelser än färskare händelser. Det kan t.ex. finnas svårigheter med att inhämta relevanta handlingar eller att få information från inblandade forskare. En utredningsskyldighet för en myndighet måste vara praktiskt genomförbar, vilket ytterligare talar för att ha någon form av bortre gräns för utredningen. Det finns skäl som talar både för och emot att införa en bortre gräns för när utredningar av misstänkt oredlighet i forskning ska kunna initieras. Viktiga skyddsbehov för både samhället och forskaren behöver vägas mot varandra när man ska ta ställning till en eventuell bortre gräns. Det går inte utan vidare att jämföra situationen vid prövning av oredlighet i forskning med t.ex. brotts- eller disciplinpåföljder, bl.a. eftersom inte ska besluta om eventuella konsekvenser av en konstaterad oredlighet. SOU 2017:10 Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? Vi bedömer emellertid att grundtankarna för resonemangen om preskriptionstider ändå är relevanta vid överväganden om en bortre gräns för när utredningar om oredlighet i forskning ska kunna initieras, eftersom individers ansvar ändå ska bedömas. Det ska i det sammanhanget också påpekas att forskning kan vara fel av många andra skäl än att den är oredlig. Det är emellertid inte uppgift att uttala sig om felaktigheter i forskning, utan just om oredlighet i forskning, vilket innefattar ett moment av skuld. Nämndens utredningsuppdrag får med andra ord inte riskera att övergå i någon mer allmän utredningsskyldighet av felaktiga forskningsresultat, oavsett hur gamla eller skuldbefriade de skulle kunna vara. Utredningen anser därför att en utgångspunkt bör vara att forskare inte ska kunna riskera att drabbas av utpekanden och konsekvenser av alltför gamla oegentligheter. Hänsynen till forskarna talar enligt utredningen därför för att det ska finnas någon form av bortre gräns för när en utredning om oredlighet i forskning ska kunna initieras. Eftersom vetenskapliga resultat ständigt prövas och omprövas av andra forskare och skadeverkningarna av felaktiga forskningsresultat blir betydligt mindre med tiden allteftersom vetenskapen utvecklas kan det också hävdas att äldre fall inte är lika viktiga att utreda som nya. Värnandet av samhällets resurser talar därmed också för en bortre gräns för prövningar av oredlighet i forskning. Det kan också vara förenat med större svårigheter att utreda alltför gamla händelser. Utredningen bedömer därför att det bör finnas någon form av bortre gräns för prövningarna av oredlighet i forskning. Dock kan följdverkningarna av oredlighet i forskning få stora negativa konsekvenser och det ligger i samhällets intresse att felaktig forskning dras in eller rättas. Den bortre gränsen bör därmed ändå sättas relativt långt fram i tiden. Utredningen har inte kunnat finna några helt relevanta jämförelseobjekt som kan vägleda i frågan om när prövning av oredlighet i forskning inte längre ska kunna initieras. En samlad bedömning gör att vi anser att är en rimlig tid, räknat från det att anmälan har gjorts eller misstankar har framförts. Vi bedömer emellertid att som ett undantag bör kunna utreda även äldre fall, om det skulle finnas Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? särskilda skäl för en sådan prövning. Ett sådant särskilt skäl skulle kunna vara att den påstådda oredligheten har haft allvarliga konsekvenser i form av t.ex. skadeverkningar för samhället eller risker för sådana skadeverkningar. Det skulle också kunna anses viktigt att i vart fall i vissa fall kunna gå tillbaka och granska tidigare forskning av personer som har konstaterats varit oredliga. Ett alternativ hade annars varit att det som huvudregel inte ska finnas någon uttalad bortre gräns för när utredningar om oredlighet i forskning ska kunna initieras, men att det införs en möjlighet för att avstå från att utreda sådana misstankar om det finns särskilda skäl. Ett sådant särskilt skäl skulle i så fall kunna vara att det just har förflutit alltför sedan den misstänkta oredligheten har begåtts och att man t.ex. av hänsyn till forskaren eller till att oredligheten eller skadeverkningarna bedöms som ringa inte bör utreda saken. Gemensamt för båda modellerna är att kommer att behöva göra en prövning av huruvida de ska ta upp ett äldre fall till utredning. Att ange en tidsgräns för när en sådan prövning ska ske blir tydligare för alla parter än om det överlämnas till att utarbeta praxis i frågan. Vi förordar därmed att det som huvudregel ska finnas en bortre gräns för när utredningar om oredlighet ska kunna initieras och att den bortre gränsen bör vara . 10Mer om utredningarna om oredlighet i forskning Utredningen har haft i uppdrag att bedöma om det bör vara möjligt för enskilda att vända sig till ett oberoende organ för att anmäla misstänkt oredlighet i forskning. Den frågan övervägs i det här kapitlet. Vi överväger också på vilka andra sätt en utredning om oredlighet i forskning bör kunna initieras. Dessutom behandlas några aspekter av utredningarnas genomförande, vad den föreslagna bör besluta om och vad som bör hända efter besluten. Slutligen diskuteras forskningsfinansiärernas roll i det föreslagna systemet. Utredningens förslag: och högskolor, enskilda utbildningsanordnare som har tillstånd att utfärda vissa examina, övriga statliga myndigheter, statliga bolag och stiftelser, kommuner och landsting samt kommunala bolag, föreningar och stiftelser som genom en anmälan eller på något annat sätt får kännedom om en påstådd avvikelse från god forskningssed i forskningsverksamheten ska, om avvikelsen avser misstanke om oredlighet i forskning, överlämna ärendet för prövning av . Enskilda ska ha möjlighet att anmäla misstankar om oredlighet i forskning till . ska även få pröva frågor om oredlighet i forskning som den har fått kännedom om på något annat sätt än genom överlämnande eller anmälan. Mer om utredningarna om oredlighet i forskning bedömer att en anmälan inte rör oredlighet i forskning men kan gälla andra avvikelser från god forskningssed, ska ärendet lämnas över till berörd forskningsutförare för vidare hantering. 10.1.1Forskningsutförarna ska ha skyldighet att anmäla Som redogjorts för i kapitel 7 och 9 föreslår vi att ska utreda alla misstankar om oredlighet i forskning vid statliga universitet och högskolor, enskilda utbildningsanordnare som har tillstånd att utfärda vissa examina, övriga statliga myndigheter, statliga bolag och stiftelser, kommuner och landsting samt kommunala bolag, föreningar och stiftelser. För att ska kunna utreda alla fall måste dessa forskningsutförare vara skyldiga att till nämnden anmäla alla misstankar om oredlighet i forskning inom den egna forskningsverksamheten som kommit till deras kännedom. Forskningsutförarna kan få kännedom om misstankar genom t.ex. en intern eller extern anmälan eller genom att någon i ledande funktion själv fattar en sådan misstanke. Misstankar om gärningar som inte faller inom definitionen av oredlighet ska forskningsutföraren däremot själv ta hand om. Hur ska då gränsdragningen kring om ett ärende handlar om oredlighet eller andra avvikelser från god forskningssed göras i praktiken? I inledningen av ett ärende, hur forskningsutföraren än har fått kännedom om det, står det inte alltid klart om misstanken rör oredlighet eller annan avvikelse från god forskningssed. Det är i detta sammanhang angeläget att det finns en tydlig ordning för vem som ska avgöra den frågan. I annat fall finns risk för att samma händelse utreds av både och forskningsutföraren och att det fattas två kanske motstridiga beslut om huruvida oredlighet eller annan avvikelse från god forskningssed har skett. Man skulle därför kunna tänka sig ett system där alla misstankar om avvikelser från god forskningssed lämnas till , som tar ställning till vad ärendena handlar om och behåller de som avser oredlighet och överlämnar de som avser andra avvikelser från god forskningssed till forskningsutförarna. För Oredlighetsnämndens praxisbildning skulle det kunna vara en fördel att nämnden får se alla fall av misstänkta avsteg från god forskningssed. Mer om utredningarna om oredlighet i forskning bedömer dock att en sådan hantering skulle vara onödigt betungande för . Det kommer troligen att initieras många ärenden om misstänkta avvikelser från god forskningssed som ligger långt från oredlighet i forskning och sådana anmälningar bör inte onödigt tynga . Ett sådant system föreslås därför inte. För att i så stor utsträckning som möjligt undvika att forskningsutföraren gör en uppgift som har, dvs. bedömer om något är att betraktas som oredlighet i forskning, bör en forskningsutförare som får in en anmälan som är rubricerad som misstankar om oredlighet i forskning överlämna den till . I oklara fall kommer forskningsutföraren att behöva göra en första bedömning av huruvida en anmälan rör misstänkt oredlighet. Om forskningsutföraren i en sådan första bedömning, eller senare under sin egen behandling av ärendet, kommer fram till att anmälningen rör misstänkt oredlighet, ska forskningsutföraren överlämna ärendet till . 10.1.2Enskilda ska ha möjlighet att anmäla Utredningen har haft i uppdrag att bedöma om det bör vara möjligt för enskilda att vända sig till ett oberoende organ för att anmäla misstänkt oredlighet i forskning. Det som framför allt talar för att enskilda ska ha en sådan möjlighet är att det ökar chansen att alla misstänkta fall av oredlighet i forskning verkligen utreds. En möjlighet för enskilda att vända sig till skulle också innebära ett slags kontrollfunktion över att forskningsutförarna inte gör en felaktig bedömning av om ett ärende bör prövas av eller hanteras av forskningsutföraren. Ett annat skäl som talar för att enskilda ska kunna vända sig till är att den som misstänker oredlighet inte alltid är säker på vem som har begått oredligheten och till vilken forskningsutförare forskningen hör. I både och kan också enskilda anmäla misstanke om oredlighet till det centrala organ som i respektive land ansvarar för utredning av sådana misstankar. En vanlig invändning som många har framfört under utredningens gång är emellertid att en möjlighet för enskilda att anmäla Mer om utredningarna om oredlighet i forskning kan komma att utnyttjas av vissa personer på ett icke önskvärt sätt för att göra grundlösa anmälningar av kolleger, konkurrenter eller andra enbart i syfte att misskreditera dessa. Sådana grundlösa anklagelser kan visserligen framföras även till forskningsutförarna, men det finns en farhåga om att de skulle kunna öka i antal om man inte behöver vända sig direkt till den forskningsutförare det berör, som kanske dessutom känner till vem man är. Vi bedömer dock att antalet grundlösa anmälningar inte skulle öka markant om enskilda tillåts anmäla misstänkt oredlighet direkt till , eftersom anmälningar kan göras anonymt till forskningsutförarna . Vidare anser vi att fördelarna med att enskilda kan anmäla direkt till överväger nackdelarna. Det bör därför finnas en möjlighet för enskilda att anmäla misstänkt oredlighet direkt till . Till utredningen har även framförts farhågor om att risken för falska anklagelser ökar om anmälaren kan vara anonym. Detta knyter an till den pågående samhällsdebatten kring att anonymitet på internet i många fall har den negativa konsekvensen att människor uttrycker hat, hot och personangrepp i större utsträckning än de skulle ha gjort om de inte hade varit anonyma. På motsvarande sätt skulle det kunna finnas människor som utnyttjar möjligheten att anonymt lämna in en anmälan om oredlighet i forskning, i mer eller mindre uttalat syfte att skada en eller flera forskare. Här vill utredningen peka på att det inte finns någon möjlighet att förbjuda enskilda att lämna in anonyma anmälningar eller tips till myndigheter om de vill göra det. Det finns många exempel på att myndigheter tar upp anmälningar till bedömning även om anmälan har inlämnats anonymt. Vi har t.ex. sett flera exempel på att universitet och högskolor utreder anonyma anmälningar om oredlighet i forskning. Utredningen bedömer att en anonym anmälan i sig inte utgör något absolut hinder mot att pröva misstankar om oredlighet i forskning. Vare sig en anmälan är anonym eller undertecknad blir det som får avgöra om den anser att det föreligger skäl för att utreda misstankarna eller inte. Mer om utredningarna om oredlighet i forskning Det finns dock problem med anonyma anmälningar och anonymitet bör därför inte uppmuntras. Vi hoppas att personer som misstänkter oredlighet i forskning men drar sig för att anmäla kan stöttas av de åtgärder som universitet och högskolor ska vidta för att främja medarbetares möjligheter att få råd och stöd i frågor om god forskningssed och avvikelser från sådan sed, se vidare avsnitt 14.3.2. Om den nya visselblåsarlagen blir tillämplig på personer som anmäler misstänkt oredlighet i forskning innebär det också att dessa har ett särskilt skydd mot repressalier från arbetsgivaren. ska själv kunna initiera ärenden