sou · H5B392 · 2017-11-28 00:00:00 — Barn som har föräldrar som på angivet sätt inte följer de rådande normerna har behov av motsvarande skydd. Vid ett möte som utredningen hade med en representant för framförde myndigheten att de hade börjat notera att fler och fler unga transpersoner hörde av sig till dem genom myndighetens webbplats. Frågorna från unga transpersoner handlar om normativitet, om att man känner sig pressad att vara på ett visst sätt med avseende på till exempel könsuttryck. brukar då svara, uppgav representanten, ungefär att ”enligt får alla barn vara som de vill, man måste inte vara pojke eller flicka på något särskilt sätt, och det står ingenstans att man måste välja mellan pojke eller flicka heller”. Det är också ett antal skolor som hört av sig till Barnombuds- mannen med frågor om unga transpersoner och unga hbtq-personer generellt, uppgav myndighetens representant. Frågorna hade då gällt till exempel unga som saknade stöd hemifrån. Myndigheten hade också haft kontakt med nyanlända unga transpersoner. Myndigheten har också satsat på fortbildning och har bland annat haft kontakt med RFSL Ungdom i detta syfte. Myndighetens representant betonade att de försökte ha fokus i arbetet på olika grup- per av barn och att en grupps storlek inte spelar någon roll, utan snarare fokuserar myndigheten bland annat på graden av utsatthet. Att särskilt uppmärksamma unga transpersoner är i det avseendet rimligt. Skolan upptar en stor del av de flesta barn och ungas tid. Detta präglar flera av de berättelser som har skickats till utredningens webb- plats från unga transpersoner. De vittnar om svåra förhållanden i skolan som för många är oacceptabla. Det ligger inte i utredningens direktiv att särskilt kartlägga eller utreda transpersoners situation i skolan men inom ramen för vårt uppdrag att kartlägga levnadsvill- koren för transpersoner med ett livscykelperspektiv vill vi ändå in- kludera också denna aspekt av unga transpersoners liv. I de berättelser som inkommit till utredningen beskrivs situa- tioner där skolpersonal har använt ett könande språk som inte har Fler perspektiv på transpersoners levnadsvillkor tagit hänsyn till självidentifikation, att transpersoner har osynlig- gjorts i undervisningen och i läromedel, att transpersoner har otill- räcklig eller ingen tillgång till omklädningsrum, samt att barn och unga som är transpersoner har erfarenheter av utsatthet för trakas- serier, våld och hot om våld i skolan. En 15-årig transkille berättar exempelvis att han har blivit in- trängd i ett hörn av två andra elever som sedan frågat om han är kille eller tjej. När han försökte ta sig loss blev han slagen. Han be- skriver att händelsen gjorde honom väldigt rädd och att han därför åkte hem från skolan. Samma person beskriver hur lärare har ställt privata frågor till honom om hans kropp, hur den ser ut och funge- rar. Detta skapar en för honom otrygg skolmiljö: Jag hatar skolan på grund av att jag känner mig så otrygg efter alla trans- foba situationer som jag varit med om (berättelse 1). En annan ung transperson beskriver att denna förvägrats möjlighet att byta om avskilt i skolan och att en lärare har bemött elevens behov av enskilt omklädningsrum med att be eleven att ”sluta tramsa” (berättelse 15). En annan har blivit outad som transperson av sina lärare utan att själv ha gett tillåtelse till detta (berättelse 40, trans- kille ). Berättelserna visar också att synliggörande av och till- gång till kunskap om transidentiteter kan vara en förutsättning för att förstå sig själv, och att skolan kan ha en viktig roll i detta: Jag är en transman som fyller 20 . Jag är ganska nöjd med mitt liv, men det har tagit ett tag att komma till där jag är . Jag kom ut när jag var 16 och jag tror att okunskap var anledningen till att jag inte insåg att jag var trans . Jag försökte väldigt mycket för att trycka in mig i de normer som samhället förväntade sig av en ung tjej, men en trekant passar inte in i ett fyrkantigt hål. Hade jag fått lära mig mer om trans i skolan och från media, till exempel att transmän existerar, så hade det nog varit lättare (berättelse 77). Flera lyfter särskilt problem de har haft på skolan där lärare har vägrat att använda de namn de själva önskar bli tilltalade med. I högstadiet på min skola berättade jag i början av åttonde klass, på höstterminen, att jag ville bli kallad för ett killnamn i stället för mitt tilldelade tjejnamn, och att jag ville bli kallad han. En lärare sa ”Jag känner mig inte bekväm med det, går det bra att jag kallar dig för ditt efternamn i stället?” En annan lärare sa ”Nja det namnet låter så himla maskulint … Går det bra att jag säger samma namn men med lite mer feminin/könsneutral böjning?” Eftersom jag sa att jag ville bli kallad för Fler perspektiv på transpersoners levnadsvillkor ett killnamn och försökte stå på mig, anordnade rektorn ett möte med alla lärare på skolan. Rektorn berättade för lärarna att det var strikt för- bjudet att kalla mig för det jag ville bli kallad, oavsett vad jag sa, efter- som jag inte hade lämnat in ett papper från skatteverket om att jag bytt förnamn (det räckte inte för dem när jag lämnade in ett som visade att jag ändrat mitt mellannamn till det killnamn jag ville kallas …) En lärare till mig hade en bra strategi som fick resten av lärarna att hänga på och börja säga rätt: han började kalla mig för alla möjliga killnamn han kunde komma på, eftersom rektorn bara sa specifikt: ”kalla inte elev x för namnet y”. Så jag hette , , , , , … allt möjligt under kanske , och det fick personer på min skola att tänka om. Till slut fick jag också mitt himla förnamns- byte på papper på riktigt också, efter att ha sparat ihop pengar till PRV- namnbyte, och då var alla lärare tvungna att säga rätt (berättelse 83) Några vittnar även om mobbning där skolpersonal inte har ingripit för att sätta stopp för mobbningen. På mellanstadiet blev andra i min ålder som var cispersoner mer köns- stereotypa medan jag stack ut allt mer från mängden och där började mobbningen. Lärare ryckte aldrig in då mobbningen alltid handlade om att jag är trans och de såg min transidentitet som ”dumheter” eller något jag själv ”hittat på” för att jag har ”livlig fantasi” och att jag ”faktiskt får förklara mig” /…/ I denna ålder började självskadebeteende och bero- endeproblem hos mig. Jag var då och kunde inte se någon framtid för mig då jag inte visste ens vem jag var (berättelse 88). Jag började använda en binder. [---] Denna orsakade och fortsätter att orsaka fysisk smärta och andningssvårigheter (speciellt i samband med fysisk aktivitet). Företagen som säljer binders varnar för att anstränga sig för mycket när en bär binder. Och jag klarar inte av sociala samman- hang utan att min bröstkorg ser platt ut (jag klarar knappt av att se mig själv i spegeln för att det är så fel). Detta förklarade jag för min idrotts- lärare . Jag förklarade varför jag måste ta det lugnt på idrotts- lektionerna. Men läraren struntade i att bedöma mig utifrån mina förut- sättningar och gav mig ett F (berättelse 90). En mamma till en 10-årig transtjej berättar om hur hennes dotter har det i skolan: På gympan har min dotter ett eget omklädningsrum, som går att låsa. Kanske inte det roligaste att byta om själv, men det är iaf bättre än att byta om i killarnas omklädningsrum som hon tidigare gjort /…/. En sak som måste ändras i skolan är att på klasslistorna så finns en liten rad längst ner där det står ”Antal pojkar” och ”Antal flickor”. Denna lilla rad skadar så otroligt mycket. Vår lärare har använt tippex på denna rad Fler perspektiv på transpersoners levnadsvillkor innan hon skickat ut dem till alla vårdnadshavare, men när rektorn skick- ade ut de nya listorna via posten då fanns raden där igen. Då mådde min tjej så dåligt, hon blev så ledsen (berättelse 109). Utöver berättelser om utsatthet i skolan finns berättelser om posi- tiva upplevelser som visar hur en öppen och inkluderande skola kan bemöta unga transpersoner. På mitt gymnasium respekterade alla mina lärare namn och pronomen, och jag behövde inte simma med de andra eleverna så länge jag visade ett intyg på att jag kunde simma, och de respekterade att jag bara ville vara ute som en man och inte som en TRANSman på gymnasiet. Det var inga problem att få ledigt när jag behövde åka in till [för könsbekräftande behandling, utredningens anmärkning], och de var väldigt förstående rörande gymnastiklektioner utöver simning jag inte kunde delta i. Det var fantastiskt, och jag gick från att skolka ofta under högstadiet till att ha väldigt hög närvaro på gymnasiet, för att jag var accepterad som den jag var och respekterad (berättelse 50, transman). av de studier som gjorts om hbtq-personers levnads- villkor och livskvalitet är datamaterialet om äldre hbtq-personer be- gränsat, i vissa rapporter mer eller mindre obefintligt. Den forskning som har gjorts om äldre hbtq-personer har tenderat att utgå främst från sexualitet och sexuell läggning utan att inkludera kön, köns- identitet eller könsuttryck som en variabel som undersökts särskilt. Detta innebär att transperspektivet sällan finns med (Siverskog, 2013). En annan faktor som spelar in är underrepresentation av äldre respondenter i undersökningar om hbtq-personers levnadsvillkor och i de studier som fokuserat specifikt på transpersoner. Folk- hälsomyndigheten slår exempelvis fast i rapporten och hälsans bestämningsfaktorer för transpersoner (2015a) att trots det relativt stora antalet respondenter i undersökningen är de äldre åldersgrup- perna underrepresenterade. I undersökningen var över två tredjedelar av respondenterna i åldern . I de studier som gjorts om äldre rent generellt, oberoende av sexualitet och könsidentitet, är frågor som rör sexualitet och könsidentitet en relativt liten del. Äldreforskningen är också kvantitativt inriktad, sexualiteten eller identiteten diskuteras bara i förhållande till äldreomsorgen, det är främst fokus på de yngre äldre och studierna har en heteronormativ utgångspunkt. Det saknas därför kunskap om äldre hbtq-personer, Fler perspektiv på transpersoners levnadsvillkor och i synnerhet äldre transpersoner (Siverskog 2016; 2009; 2014; Fredriksen-Goldsen, , , Erosheva, Emlet, , Goldsen och Muraco 2013). Den forskning som har gjorts kan ändå ge vissa indikationer om hur målgruppens situation ser ut. I och med att forskningen om äldre transpersoner är än mer begränsad i än den är i flera andra länder kommer vi att i det följande hänvisa till viss internationell forskning. Allmän livskvalitet och hälsa I (2015a) enkätundersökning skattade majoriteten av respondenterna sin livskvalitet som god. Den vanli- gaste skattningen var 7 på en skala 0–10. De äldre åldersgrupperna rapporterade den högsta livskvaliteten överlag. Siverskog (2016) menar att en möjlig förklaring är att många upplever det som enklare att komma ut som transperson efter att ha gått i pension. Då be- höver man inte förhålla sig till kollegor och pensionsåldern ger större möjligheter att själv välja sitt umgänge. Många transpersoner enga- gerar sig i föreningar eller andra forum där transpersoner möts. Att själv välja sammanhang och umgänge skapar större utrymme att få vara sig själv utan risk för diskriminering eller trakasserier. I studier från rapporterar i gruppen äldre hbtq- personer att de har blivit nekade vård, eller fått sämre vård på grund av sin identitet. har upplevt stigmatisering i kontakt med vården (Cartwright, Hughs & Lienert, 2012; Porter, Krinsky, 2014). Något som också framkommit är att hbtq-personer ogärna berättar för vårdpersonal om sin bakgrund då de är oroliga för att bemötas dåligt, eller få sämre vård, eller för att de inte anser det vara relevant för vården de söker. Det har dock visat sig att för att man ska kunna identifiera vissa specifika symptom så är det en fördel om man kan vara öppen inför sin läkare. Det är ett antal sjukdomar som har högre prevalens bland äldre transpersoner än bland äldre som grupp, så som diabetes, hjärt- och kärlsjukdomar och leverproblem (Cartwright, Hughs & Lienert, 2012; Rawling 2012; Daley, et al., 2017). Ett liv präglat av stigmatisering och diskriminering kan skapa vårdbehov som relaterar till olika psykiska sjukdomar och besvär. Fler perspektiv på transpersoners levnadsvillkor Bland äldre transpersoner finns det en högre prevalens av PTSD, ångest, depression och självmordstankar/självmordsförsök än bland äldre homo- och bisexuella (, 2017; Rawling, 2012; Porter, Krinsky, 2014). Dåligt bemötande inom vården, brist på fysisk aktivitet, klinisk fetma, högre grad av utsatthet och internaliserat stigma korrelerar signifikant med psykisk ohälsa, högre sannolikhet för förvärvad funktionsnedsättning, depressiva symptom och upplevd stress (Fredriksen-Goldsen et. al., 2013). Livsmanuset: cis- och heteronormativa förväntningar i livets olika skeden Även om äldre transpersoner skattar sin livskvalitet som relativt god präglas transpersoners ålderdom av en mängd olika faktorer som har samband med normativitet. En utgångspunkt för Siverskogs (2016) avhandling är hur människor förväntas ha en viss livscykel eller leva efter vad och (2010) definierar som ett ”livsmanus”. I livsmanuset vävs normer kring kön, sexualitet och ålder samman genom förväntningar om hur livet ska se ut, vad som ska ske och när (2010; Siverskog 2016). Livsmanuset präglas av cis- och heteronormativitet. Människor för- väntas uttrycka sig och vara i fas med det kön man tilldelats vid födelsen i livets olika skeden(Siverskog 2016). Transpersoner blir tidigt medvetna om vikten av att presentera sig i enlighet med cis- och heteronormativa könsnormer, och denna medvetenhet följer en resten av livet (Siverskog 2016). I det förväntade livsmanuset är det olikkönade äktenskapet och att få barn centralt. I en studie från , som baseras på Trans MetLife Survey on Later-Life Preparedness and Perceptions in Trans- gender-Identified Individuals, svarade av 1 963 respon- denter från hela världen att de har varit gifta i sitt liv. Resterande svarade att de inte varit gifta (2014). av respondenterna uppgav att de har barn. Av de transmaskulina respondenterna svarade att de hade barn och bland de transfeminina respondenterna hade 70 pro- cent barn, en statistiskt signifikant skillnad (2014). För de transpersoner som inte levt i en heteronormativ relation i en ålder då det förväntades av dem har många fått frågor och upplevt på- tryckningar från omgivningen och familjen som handlat om att det Fler perspektiv på transpersoners levnadsvillkor var dags att ingå äktenskap och få barn (Siverskog 2016). Ett tyd- ligt motiv för att ingå olikkönat äktenskap och att få barn är en önskan om att vara ”normal” (Siverskog 2016). Den cis- och hetero- normativa färdvägen är starkt kopplad till ett löfte om att normalitet skapar stabilitet och därigenom lycka, vilket i sin tur styr personer mot vissa och olika livsval (Siverskog 2016). Jag är född man 1941 och genomgick min könsutredning –2001. Jag gifte mig i ett slags underförstådd förhoppning om att min köns- dysfori skulle upphöra. Detta skedde inte och efter bröllopet och två egna söner berättade jag om mina känslor men bara för min hustru (berättelse 81). För att få kunskap om transpersoners åldrande måste transper- soners specifika utmaningar ses ur ett livscykelperspektiv, eller med andra ord: det måste analyseras utifrån det cis- och heteronorma- tiva livsmanusets ramverk och begränsningar (Fredriksen-Goldsen et al. 2016; , 2016; Möllerop 2013; Rawlings 2012; Siverskog 2016). Hur dessa begränsningar påverkar transpersoners åldrande är centralt om vi vill förstå vilka särskilda utmaningar äldre transpersoner möter i sin vardag. Livsmanusets begränsningar påverkar även hur vi ser på våra krop- par. Ålders- och könskodade kroppsnormer är något som alla på något sätt måste förhålla sig till (Möllerop 2013). Det är stereotypa föreställningar om hur kroppen ska se ut och hur den ska fungera i livets olika skeden och på så sätt skapas definitioner av vad som är den fullkomliga kroppen och när den är möjlig att uppnå (Möllerop 2013). Kroppen är central för många transpersoner, och många äldre transpersoner upplever att det med en åldrande kropp blir svårare att uttrycka sig och bli läst i enlighet med sin könsidentitet (Siverskog 2016). Tvåkönsnormativa, cisnormativa och heteronormativa förväntningar om hur kroppen ska se ut och vara skapar begränsningar för alla transpersoner, även äldre (Siverskog 2016). Intersektionerna mellan ålder, kropp och kön är mycket komplexa och det finns ett stort behov av att förstå dessa Fler perspektiv på transpersoners levnadsvillkor intersektioner utifrån äldre transpersoners egna erfarenheter och inte utifrån yngre åldrar (Siverskog 2013; 2014). I (2015a) enkätundersökning angav cirka en fjärdedel av de runt 800 respondenterna att de alltid eller för det mesta döljer sin transerfarenhet. Att dölja sin transerfarenhet var vanligast i de äldre åldersgrupperna. Övriga respondenter uppgav att de alltid eller för det mesta är öppna. Det är vanligt att äldre transpersoner har erfarenheter av könsnormer som genom hela livet har upplevts som begränsande, vilket lett till att många under större delar av sitt liv inte kunnat leva öppet, och med rädsla för och hot om att bli ”upptäckta” (Siverskog 2013). Några av Siverskogs (2016) respondenter har levt dolt och en del har även dolt sin transidentitet inför partners och barn. Fredriksen-Goldsen et al. gjorde 2013 en kvantitativ studie om äldre hbt-personers hälsa (N = 2 560). I studien gjordes jäm- förelser mellan de äldre transpersonernas svar och de äldre homo- och bisexuella personernas svar i syfte att undersöka skillnader mellan grupperna. Fredriksen-Goldsen et al. konstaterar, i likhet med Siverskog (2016), att äldre transpersoner rapporterar en högre grad av livslång utsatthet och internaliserat stigma, och att gruppen i större utsträckning döljer sin transidentitet i jämförelse med hur homo- och bisexuella äldre döljer sin sexuella läggning. Det ökar sannolikheten för psykisk ohälsa och stress (Fredriksen-Goldsen et al. 1996 blev även det år då min transvestism blev upptäckt av min hustru. Hon var tillfälligt borta och då passade jag på att tvätta mina kvinno- kläder. Medan tvätten kördes i tvättmaskinen slappade jag framför TVn. Hon kom hem, jag var försjunken i något program och hade alldeles glömt vad som pågick i källaren. Plötsligt kom jag på allt och skyndade ner. Hittar min hustru hängandes mina kläder och när hon ser mig finns bara en fråga. ”Vems är de här kläderna?” (berättelse 16). Fler perspektiv på transpersoners levnadsvillkor Konsekvenser av att göra avsteg från Avsteg från det cis- och heteronormativa livsmanuset kan få stora materiella och sociala konsekvenser för individen. Det handlar om känslor av skam och rädsla för att bli socialt förskjuten hos den enskilda, avståndstagande från närstående, transfobi i samhället och på arbetsplatsen (Siverskog 2016). Transpersoner i alla åldrar berättar om fysiskt våld som de blivit utsatta för i det offentliga rummet. Enligt Fredriksen-Goldsen et al. (2013) har transpersoner i genom- snitt upplevt elva incidenter av diskriminering och utsatthet under sin livstid, jämfört med sex sådana incidenter för äldre homo- och bisexuella. De vanligaste händelserna som rapporterades var verbala kränkningar (), hot om fysiskt våld (), att inte anställas av en arbetsgivare (), bli nekad befordran (39 pro- cent) och att bli trakasserad av polisen (). före jag fyllde , blev trycket att vara och klä sig som den tjej jag faktiskt var, så stor att jag bestämde mig för att vistas ute, på en promenad i stan. Det var i , 1987. Klänningen hade jag sytt själv. Den var välsydd och fin. Min lärarinna på syslöjden hade givit mig bästa betyget för den. När jag sydde den, sa jag förstås att det skulle bli en present till mamma. Den klänningen överlevde tre timmars vistelse i staden, sedan blev den en blodig sönderriven trasa, som jag dumpade i en papperskorg i den lilla parken bredvid . Jag hade tittat i skyltfönster, på skor och kläder, och gått på café. Efter kaffet blev jag antastad av en buse på gatan. Då var jag på . Han tyckte jag var klädd som tjej (sic!) och sa åt mig att gå hem och byta om till något mer passande. Det verkade dock inte som om han var intresserad av att prata, utan det hade bara varit en inledning för att misshandla mig. Efter att jag blivit nerslagen, låg jag på gatan när han sparkade och trampade vilt överallt på kroppen (berättelse 12). Många av dem som har utsatts för våld, trakasserier eller diskrimi- nering rapporterar att stödet och uppföljningen från samhälls- instanser som polisen varit bristfälligt och transfobiskt. En kvinna hade kurage nog för att rycka honom i armen och vädja att han skulle sluta sparka mig. Busen drog iväg då, och kvinnan sprang till en telefonkiosk , och ringde polisen. Polisen kom och hämtade mig, och satte mig på en bänk på polis- stationen. Kvinnan följde med. Hon ville att de skulle köra mig till Allmänna Sjukhuset, eftersom jag grät, spydde och blödde som en stucken gris. Vakthavande sa: ”Ah, det ser väl inte så farligt ut”. Kvin- nan sa de skulle upprätta en anmälan, och försöka hitta busen som gjort det. Polisen tittade åt mitt håll då, och sa att jag fick skylla mig Fler perspektiv på transpersoners levnadsvillkor själv, för att jag genom så grovt provocerande, varit orsak till miss- handeln. Provocerandet bestod uppenbarligen i min klädsel. En pojke (sic!) ska ju inte spatsera omkring offentligt i klänning och ballerina- skor … (berättelse 12). Det är värt att understryka att berättelsen ovan beskriver en inci- dent och att kompetens och bemötande inom polisen rent generellt förmodligen förändrats . Problemet är dock att, oberoende av eventuella åtgärder som genomförts inom polisväsen- det , är transpersoners förtroende för viktiga sam- hällsinstanser fortfarande mycket lågt, vilket gör att många vägrar att uppsöka polisen om de blivit utsatta för brott (RFSL 2017). I enkätundersökning (2015a) uppgav en fjärde- del av respondenterna att de blivit utsatta för fysiskt våld av en polis under yrkesutövning. Transpersoners utsatthet för hatbrott, trakasserier och diskriminering samt gruppens förtroende för sam- hällsinstanser diskuterades mer utförligt i utredningens kapitel om transpersoners levnadsvillkor. Nära relationer och emotionellt stöd Som även diskuteras i föregående kapitel uppgav en fjärdedel av re- spondenterna i enkätundersökning (2015a) att de saknar emotionellt stöd. Andelen är dubbelt så hög som i be- folkningen som helhet. Det konstateras även att det är de äldre åldersgrupperna 45–() och 65–() som i störst utsträckning saknar emotionellt stöd. Vanligt förekommande inom den forskning som fokuserar på homosexuellas och bisexuellas åldrande är den så kallade valda famil- jen. Bromseth (2013) definierar den valda familjen som ”de som en person själv anser vara viktiga i dens liv, något som står i motsats till det traditionella familjebegreppet där familjen oftast refereras till som ursprungsfamilj och biologiska band”. refereras det till partners, vänner och barn när den valda familjen beskrivs. Hur det ser ut bland transpersoner är mer varierande eftersom många har levt till synes heteronormativa liv med partners (Siverskog 2016). För de transpersoner som haft möjlighet att vara öppna med sin könsidentitet för kärlekspartners har relationen varit mycket betydelsefull (Siverskog 2016). En del har inte varit Fler perspektiv på transpersoners levnadsvillkor öppna med sin könsidentitet i den relation de levt och hälften av respondenterna uppger att de inte har någon kärleksrelation. För några av Siverskogs (2016) respondenter är uppväxtfamiljen och rela- tioner till ens släkt viktiga, och dessa definieras av respondenterna som familj. Dessa respondenter har oftast haft en bra relation till sin familj, kunnat vara öppna med sin könsidentitet inför dem och fått stöd.