sou · H5B346 · 2017-06-01 00:00:00 — Att meddela föreskrifter som utan avseende på yttrandens innehåll närmare reglerar ett visst sätt att sprida eller ta emot ytt- randen är inte en begränsning av yttrandefriheten och informations- friheten (2 kap. 23 § regeringsformen). Det går inte att uttömmande ange vilka ordningsregler som dom- stolen får besluta med stöd av paragrafen. Sådana ordningsregler som följer av domstolens rätt att på civilrättslig grund – som nytt- janderättshavare av byggnaden eller lokalen – ställa krav på att en besökare har ett av rättsordningen godtagbart ärende till domstolen omfattas självfallet av föreskriftsrätten, t.ex. när det gäller använd- ning av domstolslokalerna som sovsal, skydd vid dåligt väder eller för att sälja varor (jfr prop. 2000/01:32 s. 29–30). Några ytterligare exempel kan också ges. Det bör t.ex. kunna ges förhållningsregler för hur inpassering till och utpassering från rättssalarna ska gå till. Sådana ordningsföreskrifter kan exempelvis innebära att ett förbud mot att stå för att fotografera eller annars uppehålla sig inom ett visst markerat område utanför dörren till en rättssal för att säker- ställa att parter, vittnen och åhörare kan passera in och ut utan att behöva trängas. Detsamma bör kunna gälla i andra utrymmen där det kan förekomma trängsel och köbildning, t.ex. i vissa korridorer, utanför säkerhetssalar eller i anslutning till säkerhetskontrollen. Om det behövs av ordningsskäl eller för att kunna kontrollera att reg- lerna följs, får bildupptagning och bildöverföring från väntrum och andra allmänna utrymmen regleras på så sätt att bildupptagning i och bildöverföring endast får ske på vissa särskilt angivna platser i domstolens lokaler. En särskild fråga är hur ordningsregler om fotografering för- håller sig till anskaffarfriheten enligt yttrandefrihetsgrundlagarna. Det handlar då om situationer där bilden eller filmen är avsedd att publiceras i grundlagsskyddade medier. Utgångspunkten är att ord- ningsregler får gälla även på det område som skyddas av anskaffar- friheten. Även den som fotograferar för att publicera eller offent- liggöra bilderna i grundlagsskyddade medier måste exempelvis rätta sig efter regler som innebär att man inte får stå i vägen utanför rättssalar och i trånga utrymmen. En förutsättning för att ordnings- regler ska kunna tillämpas utan att komma i konflikt med anskaffar- friheten är dock att tillämpningsområdet aldrig får avgränsas med utgångspunkt från innehållet i bilder eller filmer. Ordningsreglerna får alltså endast gälla det sätt på vilket uppgifterna anskaffas (1 kap. 9 § 5 tryckfrihetsförordningen och 1 kap. 12 § yttrandefrihetsgrund- lagen, jfr även NJA 2015 s. 298). Det är därför inte möjligt att genom ordningsföreskrifter förbjuda fotografering med visst inne- håll, t.ex. bilder av målsägande eller tilltalade. Utrymmet för att genom ordningsregler förbjuda t.ex. viss särskilt närgången foto- grafering i domstolens lokaler är av samma skäl mycket begränsat (jfr Lagrådets yttranden i prop. 2012/13:69 s. 61 och 66). grundlagsfästa rättigheter kan behöva beaktas vid utformningen av ordningsregler om fotografering. Ett exempel är att sådana regler måste utformas på ett sätt som inte begränsar den grundlagsfästa rätten att med egen utrustning avbilda allmänna handlingar som all- mänheten tar del av på plats i domstolens lokaler (2 kap. 12 § tryck- frihetsförordningen). I den mån ordningsregler utformas på ett sätt som berör informations- och yttrandefriheten, får de inte ta sikte på innehållet i bilder eller filmer utan endast reglera sättet att sprida eller ta emot yttranden (2 kap. 23 § regeringsformen). Ett tredje område där ordningsregler kan behövas rör föremål som lämnas kvar i domstolens lokaler. Det kan exempelvis röra sig om väskor och annat som lämnas kvar i allmänna utrymmen eller föremål som tas om hand i säkerhetskontrollen, men sedan inte hämtas ut. Domstolen bör kunna meddela regler om hur sådan egendom förvaras och hur sådana föremål hanteras. Exemplifieringen i författningskommentaren är inte uttömmande. Det finns inte något hinder mot att meddela förhållningsregler även på andra områden än de som nämnts ovan. Vad händer om någon bryter mot ordningsreglerna? I 9 kap. 5 § finns bestämmelser om straff för den som bryter mot ordningsregler som meddelats med stöd av paragrafen. Om det be- hövs för att straffbelagd bildupptagning eller bildöverföring ska kunna avvärjas, får en ordningsvakt avvisa eller avlägsna någon från visst område eller utrymme, se 13 och 29 §§ polislagen. Självfallet finns det inget som hindrar att tillsägelse används som en första åt- gärd. 9 § Rättens ordförande ska upprätthålla ordningen vid rättens samman- träden och meddela de ordningsregler som behövs. Ordföranden får också begränsa antalet åhörare i rättssalen för att undvika trängsel. Ordföranden får delegera uppgifter som avses i första stycket till en polisman eller ordningsvakt. Uppgifter som bör utföras av lagfarna domare får inte delegeras. Om säkerhetskontroll i domstol finns särskilda föreskrifter. Paragrafen innehåller grundläggande bestämmelser om ordning vid rättens sammanträden. Övervägandena finns i kapitel 4.1 och 4.4. I första stycket har bestämmelserna om utvisning av den som stör ordningen vid rättens sammanträden flyttats till 9 a §. Ett förtyd- ligande har också gjorts för att klargöra att ordföranden är skyldig att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att med- dela de ordningsregler som behövs. I detta ligger att ordföranden aktivt ska se till att ordningsreglerna följs och ingripa med adekvata åtgärder vid störande beteende. Ordföranden bör exempelvis und- vika att begränsa sig till upprepade tillsägelser, om dessa inte får avsett resultat. Det finns inte något krav på att sammanträdet hålls i domstolens egna lokaler. Bestämmelsen är därför tillämplig även vid t.ex. syn på stället och sammanträden som hålls i lokaler utan- för den egna domstolen. Bestämmelsen i andra stycket klargör att rättens ordförande får delegera uppgiften att upprätthålla ordningen till någon annan. Be- stämmelsen är främst avsedd att tillämpas i situationer som om- fattas av ordförandens skyldighet att hålla ordning i rättssalen, men där han eller hon i praktiken måste överlåta uppgiften till någon annan. Så kan exempelvis vara fallet om någon deltar i sammanträdet genom en ljud- och bildöverföring från en annan domstol (10 §) eller följer sammanträdet från en sidosal (12 och 13 §§). Delegering av uppgiften att hålla ordning inne i en rättssal bör normalt inte före- komma. I vissa fall kan det dock finnas ett behov av att kunna dele- gera även sådana uppgifter. Så kan exempelvis vara fallet om för- handlingen hålls i en rättssal där åhörarna sitter bakom en glasvägg. Delegering får ske av uppgifter och befogenheter som ankom- mer på rättens ordförande. Beslut som fattas av fullsutten rätt får inte delegeras. Det är i övrigt upp till ordföranden att avgöra vilka slags beslut och uppgifter som får delegeras och att ställa upp de andra begränsningar som behövs, t.ex. i vilka lokaler det gäller. En behovs- och lämplighetsbedömning måste alltid göras. Tydliga exem- pel på vad som kan vara lämpligt att delegera är att övervaka ord- ningen, reglera in- och utpassering och att meddela tillsägelser i enlighet med ordförandens anvisningar. Men även mer ingripande beslut som t.ex. att visa ut en åhörare som uppträder störande i en sidosal eller inte rättar sig efter de ordningsregler som ordföranden meddelat bör kunna delegeras. Hit hör situationer där det störande beteendet bör leda till att personen visas ut och där det inte är möj- ligt eller lämpligt att låta ordföranden besluta i frågan. Uppgifter som bör utföras av lagfarna domare får inte delegeras. Det är knappast möjligt att uttömmande ange vilka slags uppgifter och beslut som hör hit. Ordföranden får i stället, om det i det enskilda fallet finns behov av en åtgärd, avgöra om uppgiften är möjlig och lämplig att delegera. En tumregel kan vara att uppgifter som är rättsligt komplicerade, av stor betydelse för enskilda eller kräver särskilda intresseavvägningar inte bör delegeras. Exempel på uppgifter som faller utanför det delegeringsbara området är beslut om avvisning från domstolens lokaler och, som framgår nedan, längre utvisningsbeslut (9 a §). Det kan också röra sig om beslut av mer övergripande karaktär som t.ex. att självständigt meddela ordnings- regler (9 §). Det finns inget som hindrar att ett beslut att delegera sker formlöst, t.ex. på så sätt att ordföranden utan att närmare preci- sera sig ger en ordningsvakt i uppgift att hålla ordning i en sidosal. Det måste emellertid stå klart att den som tar emot delegeringen vet vilka befogenheter som han eller hon har. Om ordföranden inte bestämmer något annat, upphör ett beslut om utvisning att gälla när sammanträdet har avslutats (9 a §). Som framgår av författningskommentaren till 9 a § gäller detta även sammanträden som pågår under mer än . Det kan dock inte anses lämpligt att andra än lagfarna domare fattar beslut om att ut- visa någon än samma förhandlingsdag. Om den för- ordnade visar ut någon ska ordföranden informeras om och ompröva beslutet så snart detta lämpligen kan ske, t.ex. i samband med nästa planerade förhandlingspaus. I praktiken måste omprövning ske senast , eftersom en ordningsvakt eller polisman aldrig själv- ständigt får visa ut någon än så. Uppgifterna får delegeras till en polisman eller ordningsvakt. Det finns inget krav på att den som tar emot delegeringen är anställd av domstolen. Delegering kan därför ske även till inhyrda ordnings- vakter eller ordningsvakter vid andra domstolar. Ansvaret för att de delegerade uppgifterna utförs på ett riktigt sätt vilar i första hand på den som utför uppgiften. Men rättens ordförande har också ett ansvar. Han eller hon måste exempelvis ge tydliga instruktioner, förvissa sig om att mottagaren har förstått, se till att det finns förutsättningar att utföra uppgiften och agera om det kommer fram att de delegerade uppgifterna inte utförs på ett Detta gäller särskilt om beslutet att delegera sker formlöst. 9 a § Rättens ordförande får visa ut den som stör ett sammanträde eller på annat sätt uppträder olämpligt. Om en part visas ut gäller 36 kap. 18 § tredje stycket i tillämpliga delar. Om någon som har visats ut återvänder till rättssalen eller om någon i övrigt inte rättar sig efter en tillsägelse av ordföranden, får ord- föranden besluta att han eller hon ska avvisas från domstolens lokaler eller de andra lokaler som används vid sammanträdet. Om ordföranden inte bestämmer något annat, upphör ett beslut om utvisning att gälla när sammanträdet har avslutats och ett beslut om avvisning när sammanträdet avslutats för dagen. I paragrafen, som är ny, finns bestämmelser om att personer som stör ett sammanträde eller på annat sätt uppträder olämpligt får visas ut ur rättssalen och avvisas från domstolens lokaler. Övervägan- dena finns i kapitel 4.3. Bestämmelser som delvis motsvarar första stycket fanns tidigare i 9 § första stycket. De har ändrats i sak på så sätt att reglerna om medhörning i 36 kap. 18 § tredje stycket gjorts tillämpliga när en part visas ut med stöd av första stycket. Ett exempel kan vara en part som hindrar den som har ordet genom att falla honom eller henne i talet eller avbryta under t.ex. sakframställningar eller slut- anföranden. Första stycket anpassas därmed till vad som är praxis i domstolarna. Ordet ”otillbörligt” har bytts ut mot ”olämpligt”, vilket sänker tröskeln för utvisning något. Bestämmelsen har också moderni- serats språkligt. Det finns inte något krav på att sammanträdet hålls i domstolens egna lokaler. Bestämmelsen är därmed tillämplig även vid t.ex. syn på stället och sammanträden som hålls i lokaler utanför den egna domstolen. Det ställs heller inte upp något krav på att det störande beteendet äger rum inne i rättssalen. Även störningar under exem- pelvis in- och utpassering eller i väntrummen kan störa ett samman- träde i den mening som avses i första stycket. Några exempel på detta är hotfullt beteende, försök att påverka vittnen eller trakas- serier av en part i väntrummen. Störningar utan tydlig anknytning till ett visst sammanträde eller som berör flera sammanträden faller däremot under domstolschefens övergripande ansvar för ordningen Det kan exempelvis röra sig om ungdomsgäng som beter sig störande och hotfullt utan tydlig koppling till någon rätte- gång. Gränsdragningen får avgöras utifrån en helhetsbedömning, där störningens art och konsekvenser för en viss rättegång är exem- pel på omständigheter av betydelse. Även andra än åhörare får visas ut med stöd av bestämmelsen. Särskild hänsyn måste då tas till att sammanträdet ändå ska kunna genomföras på ett rättssäkert sätt. Om det är en part som stör eller uppträder olämpligt och av den anledningen bör visas ut ska parten, som nämnts, om möjligt få följa sammanträdet genom en ljudöver- föring eller en ljud- och bildöverföring. Är detta inte möjligt måste parten på annat sätt informeras om vad som hänt under hans eller hennes frånvaro, se 36 kap. 18 § tredje stycket. I andra stycket har det införts en möjlighet att avvisa störande personer från domstolens lokaler eller de andra lokaler som används vid sammanträdet. Bestämmelsen är avsedd att tillämpas vid sidan av den möjlighet som bl.a. domstolens ordningsvakter har att avvisa eller avlägsna personer som genom sitt uppträdande stör den all- männa ordningen eller utgör en fara för densamma (13 § polis- lagen). Möjligheten att häkta den som försöker tränga sig in i rätts- salen eller i övrigt inte rättar sig efter en tillsägelse som meddelats för att upprätthålla ordningen har tagits bort. Ett avvisande innebär att personen ska avlägsnas från lokalerna och inte får återvända så länge beslutet gäller. Beslut om avvisande får, för det första, fattas om någon som har utvisats återvänder till rättssalen. Med rekvisitet återvänder till rättssalen avses att ta sig tillbaka in i rättssalen, oavsett hur personen går tillväga eller om något motstånd måste övervinnas. Typfallet är en person som, efter att först ha visats ut, under lugna former går tillbaka in i rättssalen när målet senare ropas på. Detta bör normalt inte tillåtas, men det finns inget som hindrar ordföranden från att när som helst ändra det tidigare beslutet och låta personen närvara. Avvisande från domstolens lokaler får, för det andra, ske om någon i övrigt inte rättar sig efter en tillsägelse av rättens ord- förande. Med detta avses att inte följa ordningsregler, förbud och andra tillsägelser som rättens ordförande har meddelat för att upp- rätthålla ordningen, oavsett om åtgärden sker med stöd av 9–9 d §§ eller någon annan bestämmelse. Tillsägelsen behöver inte vara för- anledd av ett ingripande utan kan lämnas redan i början av samman- Många domare använder tillsägelse som första åtgärd mot störningar. Om personen trots tillsägelsen fortsätter att störa sam- manträdet finns det i många fall förutsättningar både att utvisa personen ur rättssalen och att avvisa honom eller henne från dom- stolens lokaler. Valet av åtgärd beror ytterst på en bedömning som ordföranden får göra utifrån vad som behövs och är proportio- nerligt i varje enskilt fall. Eftersom avvisande från domstolens lokaler är en mer ingripande åtgärd bör normalt utvisning ur rätts- salen övervägas i första hand. Inget hindrar dock att avvisning från domstolens lokaler används som första åtgärd efter en tillsägelse. Detta kan vara motiverat om utvisning ur rättssalen inte kan antas leda till att störningarna upphör eller om det ordningsstörande beteendet är så allvarligt att det motiverar en mer ingripande reak- tion. Som exempel kan nämnas trakasserier eller hotfullt uppträd- ande mot parter eller förhörspersoner. Avvisningsbeslutet omfattar domstolens lokaler eller de andra lokaler som används vid samman- trädet. Med andra lokaler som används vid sammanträdet avses bl.a. förhandlingssalar som en domstol har ställt till en annan domstols förfogande, sidosalar i andra lokaler än domstolens egna och lokaler där rätten håller syn på stället. För att beslutet ska bli verknings- fullt bör ordföranden informera domstolens ordnings- eller expedi- tionsvakter om beslutet och hur länge det gäller. Det ställs dock inte upp något formellt krav på detta. Avvisningsbestämmelsen i andra stycket är avsedd att tillämpas vid sidan av bestämmelserna i polislagen som reglerar under vilka förutsättningar domstolens ordningsvakter får avvisa eller avlägsna den som stör den allmänna ordningen (13 och 29 §§). Av tredje stycket framgår hur länge beslut om utvisning och av- visning gäller. Om inte något annat bestämts upphör ett beslut om utvisning att gälla när sammanträdet har avslutats. Ett sammanträde som pågår i avslutas efter den sista sammanträdesdagen. På motsvarande sätt upphör ett beslut om avvisning att gälla, om inte annat bestämts, när sammanträdet har avslutats för dagen. Av detta följer att ett beslut om avvisning under alla omständigheter upphör att gälla senast när sammanträdet har avslutats. Något sär- skilt beslut krävs inte för detta. Det är inte möjligt att med stöd av bestämmelsen neka någon tillträde till domstolens lokaler annat än som sammanträdet pågår, t.ex. under förhandlingsfria dagar i ett flerdagarsmål. I vissa fall kan det finnas skäl att begränsa utvisningstiden enligt tredje stycket. Särskilt gäller detta vid samman- träden som pågår i . En helhetsbedömning får göras i det enskilda fallet, där såväl störningens allvar som sammanträdets längd måste beaktas. Ljud- eller ringsignaler från mobiltelefoner, korta samtal mellan åhörare eller kommentarer som inte kan upp- fattas som kränkande är exempel på störningar där beslutet om ut- visning bör kunna begränsas till . Vid mer allvarliga stör- ningar saknas normalt skäl att begränsa beslutet i tiden. Det kan då exempelvis röra sig om åhörare som aktivt söker kontakt med en part i målet, använder elektronisk utrustning på ett otillåtet sätt, skrattar, kommenterar, applåderar eller avbryter under förhandlingen. Andra situationer där huvudregeln bör gälla kan t.ex. vara åhörare som trakasserar förhörspersoner eller försöker att påverka rätte- gången. Detsamma gäller om störningarna upprepas. Det finns inget som hindrar att beslut om utvisning och avvisning kombineras med varandra. Ett beslut om avvisning ska som regel kombineras med ett beslut om utvisning om avsikten är att personen inte heller efter det att avvisningsbeslutet upphört att gälla ska få komma tillbaka till rättssalen. Det kan förekomma att någon som har avvisats enligt andra stycket begär att få tillträde till domstolens lokaler. En sådan be- gäran får hanteras inom ramen för tredje stycket. I praktiken kom- mer antagligen begäran att framföras till domstolens ordnings- eller expeditionsvakter. En anmälan bör då göras till rättens ordförande, som får avgöra om beslutet ska omprövas och om den som har av- visats ska få tillträde. Ett visst dröjsmål, t.ex. till nästa planerade paus i förhandlingen, måste godtas för att förhandlingen inte ska behöva avbrytas i onödan. Prövningen ska ske med stor restrik- tivitet. Ett exempel när tillstånd måste ges är om personen är kallad att medverka i en annan förhandling i domstolen, eller riskerar att drabbas av rättsförluster om han eller hon inte får tillträde. En av- visad persons önskan att t.ex. följa andra rättegångar som åhörare är normalt inte tillräckliga skäl för att låta honom eller henne få till- träde till domstolen. Tillträdesfrågan prövas av den ordförande som meddelade avvis- ningsbeslutet eller, om den avvisade begär att få närvara vid en annan förhandling, av ordföranden i det målet. I enklare fall bör frågan även kunna avgöras av domstolens ordnings- eller expeditionsvakter. Ett exempel kan vara att bevilja tillträde till den som kan visa upp en kallelse, elektronisk påminnelse från domstolen eller liknande. 9 b § En bildupptagning i eller in i en rättssal är tillåten endast om det följer av lag. När sammanträde inte pågår, får rättens ordförande tillåta att bilder tas upp i eller in i en rättssal. En bildupptagning av någon som befinner sig i andra lokaler eller utrymmen i en domstol som är tillgängliga för allmänheten är tillåten endast om den med hänsyn till syftet och övriga omständigheter är för- svarlig. Det som sägs om bildupptagningar i första och andra stycket gäller även bildöverföringar från sådana lokaler och utrymmen. Paragrafen är delvis ny och reglerar frågor om bildupptagning i och bildöverföring från rättssalar och andra lokaler och utrymmen i en domstol som är tillgängliga för allmänheten. Syftet är att förhindra att sammanträden störs av att någon fotograferar eller filmar, men ska också skydda parter, vittnen och andra som medverkar i en rättegång från det obehag eller den integritetskränkning som det kan innebära att bli fotograferad under och i anslutning till ett dom- stolssammanträde. Övervägandena finns i kapitel 7.1 och 7.2. I första stycket anges under vilka förutsättningar en bildupptagning i en rättssal är tillåten. Genom hänvisningen i tredje stycket är be- stämmelsen även tillämplig på bildöverföring från en rättssal. Del- vis motsvarande bestämmelser fanns tidigare i 9 § andra stycket. I första stycket har förtydligats att regleringen är tillämplig även i den situationen när någon fotograferar in i en rättssal. Första stycket har även ändrats på så sätt att det införts en möjlighet för rättens ordförande att tillåta bildupptagning i och bildöverföring från rätts- salen när sammanträde inte pågår. Med termen bildupptagning avses, liksom tidigare, fotografering och sådan inspelning med videotek- nik eller liknande som gör att upptagningen kan användas . Med bildöverföring avses alla former av direktsänd- ning av bild t.ex. via sociala medier och tv-sändningar (jfr prop. 2004/05:131 s. 223). Huvudregeln är att det inte är tillåtet att fotografera i en rättssal. Med rättssal avses den sal där rätten befinner sig (prop. 2004/05:131 s. 227). I första stycket har klargjorts att förbudet även träffar den situationen när någon, t.ex. genom en öppen dörr eller genom en fönsterruta, fotograferar in i en rättssal. I gällande rätt har det funnits viss tveksamhet om förbudet även är tillämpligt i sådana situationer (JO 2001/02 s. 46, SOU 2001:103 s. 104 och 318 och bet. 2004/05:JuU29 s. 18–19, jfr dock RH 2007:55 och , Offentlighet och sekretess i rättegång, 2001, s. 300). Förbudet gäller så länge rätten befinner sig i salen, oavsett om det pågår något sammanträde eller inte. Detta innebär att förbudet normalt är tillämp- ligt inte bara under pågående sammanträde utan också under in- och utpassering i samband med pårop, pauser och efter avslutat samman- träde. förarbetsuttalanden av annan innebörd är därmed överspelade (jfr prop. 1979/80:87 s. 12 och NJA II 1943 s. 63). En bildupptagning i eller in i en rättssal får ske endast om det följer av lag. Sådana lagregler finns i bl.a. 6 kap. 6 § och 6 kap. 6 a § och tar som regel sikte på domstolens behov av att ta upp bilder i en rättssal, exempelvis för att dokumentera ett förhör i bevissyfte. När sammanträde inte pågår, får rättens ordförande tillåta att bilder tas upp i eller in i en rättssal. Avsikten är att ordföranden ska ha möjlighet att tillåta bildupptagning som inte stör eller påverkar sam- manträdet. Ett exempel kan vara att ordföranden själv är tillgänglig för media eller tillåter att nyhetsbilder tas i salen före samman- trädet eller efter att en dom har avkunnats i ett uppmärksammat mål. Bestämmelsen ger inte möjlighet att tillåta tv-sända rättegångar eller liknande direktsändningar med bild över internet. Bestämmelsen i andra stycket är ny och reglerar bildupptagning av personer som befinner sig i andra lokaler och utrymmen i en dom- stol som är tillgängliga för allmänheten.