sou · H5B372 · 2017-09-27 00:00:00 — Som framgått ovan i avsnitt 7.3.3 kan gärningar som ska vara straff- bara enligt direktivet i vissa fall begås i medier som omfattas av den särskilda regleringen i TF och YGL. I dessa grundlagar finns ett särskilt system för straffrättsligt ansvar som bygger bl.a. på principer om ensamansvar, om en särskild brottskatalog och om en särskild rättegångsordning. Enligt artikel 23.2 i direktivet får medlemsstater- na fastställa villkor som är nödvändiga till följd av, och är förenliga med, grundläggande principer som rör pressfrihet och andra mediers frihet och som reglerar pressens eller andra mediers rättigheter och ansvar samt processrättsliga skyddsregler för dem, när dessa villkor hör samman med fastställande eller begränsning av ansvar. Bestäm- melsen, som finns i en liknande form rambeslut268, har införts i direktivet på initiativ från . Den behandlas närmare i 267Europaparlamentets och rådets direktiv /38/EG av om unionsmed- borgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlems- staternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven /221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG. 268Se artikel 2 enligt vilken rambeslutet inte ska medföra krav på att medlemsstaterna ska vidta åtgärder som står i strid med grundläggande principer som rör yttrandefrihet, särskilt tryckfrihet och yttrandefrihet i andra medier såsom följer av konstitutionella traditioner eller regler om pressens eller andra mediers rättigheter, ansvar samt om en särskild rättegångs- ordning för dem, när dessa regler hör samman med fastställande eller begränsning av ansvar. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … samband med redogörelsen för de artiklar där den bedöms ha relevans, se artikel 5 (offentlig uppmaning till terroristbrott) och artikel 21 (åtgärder mot internetinnehåll som utgör en offentlig uppmaning till terroristbrott) samt avsnitten 7.3.3 och 7.8 ovan. Innebörden av artikel 23.2 får för del anses vara att det inte ställs krav på lagstiftningsåtgärder som på något sätt berör den särskilda regler- ingen i TF respektive YGL. Sammantaget innebär det sagda att tilläggsprotokollets och direk- tivets bestämmelser om villkor och garantier/grundläggande fri- och rättigheter i sig inte medför något behov av lagstiftning. Bedömning: Tilläggsprotokollets avslutande bestämmelser (artik- larna 10–14) och direktivets slutbestämmelser (artiklarna 27–31) medför i sig inget krav på lagstiftning. Hänvisningar till ram- beslutet i olika författningar bör emellertid ersättas med hänvis- ningar till direktivet. Tilläggsprotokollets bestämmelser om förebyggande åtgärder, internationell rättslig hjälp, utredning, utlämning och informa- tionsutbyte medför inte heller något krav på lagstiftning. I tilläggsprotokollets avslutande bestämmelser (artiklarna 10–14) och direktivets slutbestämmelser (artiklarna 27–31) finns sedvanlig reg- lering av bl.a. införlivandetid och rapportering. Med undantag för artikel 27 kräver bestämmelserna inte någon lagstiftning. Enligt direktivets artikel 27 ska, för de medlemsstater som är bundna av direktivet, hänvisningar till rambeslut /475/RIF anses som hänvisningar till detta. Hänvisningar till rambeslutet i olika för- fattningar bör därför ersättas med hänvisningar till direktivet. Terrorismkonventionens bestämmelser om internationell rättslig hjälp, utredning, utlämning, informationsutbyte och förebyggande Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … åtgärder (artiklarna 3,4, 15, 17–19) är genom hänvisningen i tilläggs- protokollets artikel 9 tillämpliga även i relation till de gärningar som ska kriminaliseras enligt protokollet.269 Bestämmelserna medför inte heller något krav på lagstiftning. 269 Se prop. 2009/10:78 s. 35 f. och direktivet i svensk rätt Syftet med tilläggsprotokollet är att komplettera bestämmelserna i terrorismkonventionen när det gäller kriminalisering av de handlingar som beskrivs i artiklarna 2–6 i protokollet, och därigenom öka parter- nas ansträngningar att förebygga terrorism och terrorismens nega- tiva inverkan på människors möjligheter att fullt ut utöva sina mänsk- liga rättigheter, särskilt rätten till liv, såväl genom åtgärder som ska vidtas på nationell nivå som genom internationellt samarbete, med tillbörlig hänsyn till befintliga tillämpliga multilaterala eller bilaterala avtal eller överenskommelser mellan parterna (artikel 1). I kapitel 6 har föreslagits att ska tillträda tilläggsprotokollet. Syftet med terrorismdirektivet är bl.a. att fastställa minimiregler om fastställande av brottsrekvisit och påföljder på området för terro- ristbrott, brott med anknytning till en terroristgrupp och brott med anknytning till terroristverksamhet (artikel 1).1 Eftersom direktivet avser att tillskapa minimiregler utgör det alltså inte något hinder mot att ha nationella straffrättsliga regler som går längre än vad direk- tivet kräver. Ett direktiv är bindande för medlemsstaterna såvitt gäller det re- sultat som ska uppnås, men överlåter åt staterna att bestämma form och tillvägagångssätt för genomförandet.2 Detta innebär att staterna 1Som framgått är direktivet avsett att – i förhållande till de medlemsstater som blir bundna av detsamma – ersätta terrorismrambeslutet. 2Se artikel 288 i EUF-fördraget. Genomförande av tilläggsprotokollet och direktivet i svensk rätt inte är bundna av sådant som direktivets terminologi och systema- tik, om väl det avsedda resultatet uppnås med en annan terminologi och systematik.3 Vid genomförandet ska beaktas att unionen utgör ett område med frihet, säkerhet och rättvisa med respekt för de grund- läggande rättigheterna och de olika rättssystemen och rättsliga tra- ditionerna i medlemsstaterna.4 har genomfört terrorismkonventionen och terrorismram- beslutet, som i vissa delar har motsvarande innehåll som terrorism- direktivet. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt och behovet av lagändringar har behandlats i kapitel 7. Som följer av bedömningarna där behövs lagändringar i vissa delar för att instrumentens bestämmelser fullt ut ska vara genomförda i svensk rätt. De närmare övervägandena i fråga om denna lagstiftning redo- visas nedan i avsnitt 8.2–8.5. I övrigt görs bedömningen att svensk rätt uppfyller åtagandena i tilläggsprotokollet och direktivet. 8.1.2Lagteknisk lösning och definitioner Bestämmelser om terroristbrott och brott med anknytning till terro- rism finns, som framgått ovan, främst i terroristbrottslagen, rekry- teringslagen och finansieringslagen. Som redogjorts för bl.a. i kapitel 3 har denna lagstiftning tillkom- mit vid skilda tillfällen och huvudsakligen för att genomföra olika internationella förpliktelser inom ramen för bl.a. FN, och EU. Lagstiftningen uppfyller, enligt regeringen, dessa åtaganden men systematiken med flera lagar, som innehåller ingående definitioner av den brottslighet som straffansvaret omfattar och olika hänvisning- ar till varandra, gör att det kriminaliserade området blir svårt att över- blicka. Som tidigare nämnts har en utredare därför fått i uppdrag att göra en översyn av den straffrättsliga terrorismlagstiftningen. Syftet är att åstadkomma en ändamålsenlig, effektiv och överskådlig reg- lering som är förenlig med ett väl fungerande skydd för grundläggande fri- och rättigheter. Den föreslagna regleringen bör samlas i ett regelverk. Uppdraget ska redovisas senast den 31 januari 2019.5 Mot denna bakgrund görs här inledningsvis bedömningen 3Se t.ex. dom Kücükdeveci, C-555/07, EU:C:2010:21, punkt 48 och där an- given rättspraxis. 4Se artikel 67.1 i EUF-fördraget. 5En översyn av den straffrättsliga terrorismlagstiftningen (dir. 2017:14). Genomförande av tilläggsprotokollet och direktivet i svensk rätt att det nu finns skäl att söka finna en lösning som är förenlig med tilläggsprotokollets och direktivets krav men som, i avvaktan på den mer samlade översynen av lagstiftningen, utgår från att den även fortsättningsvis finns i dels terroristbrottslagen, dels rekryteringslagen och finansieringslagen. Straffansvaret för flertalet av de gärningar som ska utgöra brott enligt tilläggsprotokollets och direktivets bestämmelser ska vara tillämpligt i förhållande till vad som enligt instrumenten utgör terro- ristbrott. Som framgått, bl.a. i kapitel 4 och 5, definieras terrorist- brott på skilda sätt i tilläggsprotokollet respektive direktivet. Direk- tivets bestämmelse om terroristbrott finns i dess artikel 3. Som framgått i avsnitt 7.3.1 ovan är de gärningar ska utgöra brott enligt artikeln i svensk rätt i stor utsträckning kriminaliserade som terro- ristbrott enligt 2 § terroristbrottslagen. I tilläggsprotokollet definieras terroristbrott, på samma sätt som i terrorismkonventionen, i stället genom hänvisningar till de brott som omfattas av vissa angivna inter- nationella instrument på terrorismbekämpningens område och som räknas upp i bilagan till konventionen.6 Finansieringskonventionen innehåller en liknande definition. Terrorismkonventionens/tilläggsprotokollets och finansierings- konventionens metod för att definiera terroristbrottslighet, som alltså skiljer sig från den i direktivet, återspeglas i rekryteringslagen och finansieringslagen och dess bestämmelser om särskilt allvarlig brottslighet (2 § i båda lagarna)7. Inledningsvis bör nämnas att gällande ordning, med två olika definitioner av särskilt allvarlig brottslighet i två skilda lagar, vid sidan om bestämmelsen om terroristbrott i ter- roristbrottslagen, enligt regeringen är en bidragande orsak till att den samlade straffrättsliga lagstiftningen mot terrorism brister i över- skådlighet. Den utredare som har fått i uppdrag att göra översynen av terrorismlagstiftningen ska därför analysera möjligheterna att på ett enklare sätt genomföra de bestämmelser i relevanta internationella instrument som anger vad som avses med terroristbrottslighet och som kommit till uttryck genom regleringen om särskilt allvarlig 6Se artikel 9 i tilläggsprotokollet och artikel 1 i terrorismkonventionen. 7Hit hör bl.a. terroristbrott enligt 2 § terroristbrottslagen. Lagarna innehåller fullständiga redogörelser för den brottslighet som straffansvaret enligt de olika internationella instrumenten ska omfatta. Frågan om hur tillämpningsområdet ska komma till uttryck har behandlats ingå- ende i förarbetena, se tillträde till internationella konvention om bekämpande av terrorism (prop. 2001/02:149) s. 38 f. och Straffrättsliga åtgärder till före- byggande av terrorism (prop. 2009/10:78) s. 38 f. Genomförande av tilläggsprotokollet och direktivet i svensk rätt brottslighet.8 Mot denna bakgrund, och eftersom rekryteringslagen och finansieringslagen var för sig uppfyller de krav som kan ställas på utformningen av en strafflag, görs först bedömningen att det även i denna del finns skäl att söka finna en lösning som är förenlig med tilläggsprotokollets och direktivets krav men som, i avvaktan på den mer samlade översynen, tar sin utgångspunkt i nuvarande ord- ning med definitionerna av särskilt allvarlig brottslighet i dessa lagar vid sidan om bestämmelsen om terroristbrott i terroristbrottslagen. Nästa fråga är hur tilläggsprotokollets och direktivets definitioner av terroristbrott ska komma till uttryck i svensk rätt i de delar de avser brottslighet som straffansvar för andra brott, t.ex. utbildning, ska vara tillämpligt i förhållande till. Tilläggsprotokollets definition är sammantaget mer vidsträckt än direktivets. En hänvisning till en- bart bestämmelsen i 2 § terroristbrottslagen skulle inte träffa alla de gärningar som enligt tilläggsprotokollet ska utgöra terroristbrott, och en hänvisning till bestämmelserna om särskilt allvarlig brottslighet i rekryteringslagen och finansieringslagen skulle träffa fler gärningar än de som enligt direktivet ska utgöra sådant brott. Att i detta av- seende söka skilja mellan brott enligt tilläggsprotokollet och brott enligt direktivet skulle leda till en än mer svåröverskådlig reglering. Härtill kommer att, som har framgått och kommer att framgå, många av de bestämmelser som anses eller föreslås genomföra direktivets kriminaliseringskrav är placerade i rekryteringslagen och finansierings- lagen som redan hänvisar till vad som enligt respektive lag avses med särskilt allvarlig brottslighet. Mot denna bakgrund görs samman- taget bedömningen att det i svensk rätt, även i förhållande till direk- tivets kriminaliseringskrav, vid genomförandet är rimligt att använda sig av regleringen om särskilt allvarlig brottslighet. 8.1.3Förslagens förhållande till grundläggande fri- och rättigheter En grundläggande förutsättning vid utformningen av ny lagstiftning är att den sker i enlighet med internationella förpliktelser vad avser såväl åtaganden att kriminalisera vissa gärningar som åtagan- den till skydd för mänskliga rättigheter. Vikten av att respekt för 8 Dir. 2017:47 s. 5 f. Genomförande av tilläggsprotokollet och direktivet i svensk rätt mänskliga rättigheter och grundläggande friheter upprätthålls vid genomförande av instrumenten framgår även direkt av dessa, se arti- kel 8 i tilläggsprotokollet, artikel 23 och skäl 35 i direktivet och avsnitt 7.10 ovan. Av skäl 35 i direktivet framgår att det respekterar de principer som erkänns i artikel 2 i och grundläg- gande rättigheter och friheter samt iakttar de principer som erkänns särskilt i EU-stadgan, inbegripet de som anges i avdelningarna II, III, V och VI i denna, som omfattar bl.a. rätt till frihet och säkerhet, yttrandefrihet och informationsfrihet, föreningsfrihet och tankefri- het, samvetsfrihet och religionsfrihet, det allmänna förbudet mot diskriminering (särskilt på grund av ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, genetiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning), rätt till respekt för privatlivet och familje- livet och rätt till skydd av personuppgifter. Vidare framgår att direk- tivet respekterar legalitetsprincipen och proportionalitetsprincipen i fråga om brott och påföljder, som också omfattar kravet på pre- cision, klarhet och förutsebarhet inom straffrätten, oskuldspresum- tionen samt fri rörlighet, såsom den beskrivs i artikel 21.1 i EUF- fördraget och i rörlighetsdirektivet. Slutligen framgår att direktivet måste genomföras i enlighet med dessa rättigheter och principer samt med beaktande av , av den internationella kon- ventionen om medborgerliga och politiska rättigheter och av andra skyldigheter på området för mänskliga rättigheter enligt internatio- nell rätt. Även i artikel 8 i tilläggsprotokollet anges att genomföran- det av protokollet måste ske med respekt för mänskliga rättigheter såsom de anges i bl.a. . Av central betydelse i sammanhanget är således Europakonven- tionen, med de ändringar och tillägg som har gjorts genom tilläggs- respektive ändringsprotokoll. gäller som lag i (lagen [1994:1219] om den europeiska kon- ventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna). De grundläggande fri- och rättigheterna som behandlas i konventionen kommer även till uttryck i RF. De grundläggande rättigheterna, såsom de garanteras i Europakonven- tionen, och såsom de följer av medlemstaternas gemensamma kon- stitutionella traditioner ska vidare, enligt artikel 6.3 i , Genomförande av tilläggsprotokollet och direktivet i svensk rätt ingå i unionsrätten som allmänna principer.9 EU-stadgan, som antogs , speglar också (men är inte begränsad till) de rättigheter som finns i Europakonventionen.10 innehåller i artikel 10 bestämmelser till skydd för yttrandefriheten. Denna rätt sägs innefatta åsiktsfrihet samt frihet att ta emot och sprida uppgifter och tankar utan offentlig myndig- hets inblandning och oberoende av territoriella gränser. Av artikeln framgår emellertid också att de nämnda friheterna får underkastas vissa inskränkningar. Det anges att friheterna får underkastas sådana formföreskrifter, villkor, inskränkningar eller straffpåföljder som är föreskrivna i lag och som i ett demokratiskt samhälle är nödvändiga med hänsyn bl.a. till den allmänna säkerheten, till förebyggande av oordning eller brott eller till skydd för hälsa eller moral. Alla in- skränkningar måste vara proportionerliga i förhållande till de intres- sen som är avsedda att skyddas.11 Av relevans i detta sammanhang är vidare artikel 2 i det fjärde tilläggsprotokollet till som reglerar rätten att fritt röra sig, i det följande benämnd rörelsefrihet. Där fastställs bl.a. att var och en är fri att lämna varje land, inbegripet sitt eget. Även denna frihet får inskränkas i lag om det i ett demokratiskt samhälle är nödvändigt av hänsyn till statens säkerhet eller den allmänna säkerheten, för att upprätthålla den allmänna ordningen, för att för- hindra brott, för att skydda hälsa eller moral eller för att skydda annans fri- och rättigheter. Vidare stadgas i artikel 3.2 i nämnda tilläggsprotokoll att ingen får förvägras rätten att resa in i den stat som han eller hon är medborgare i. Denna rätt är däremot absolut, och kan alltså inte inskränkas. Rättigheten kan endast åberopas i förhållande till den egna medborgarskapsstaten. 9Alla EU:s medlemsstater har anslutit sig till och lutar sig mot konventionen när den avgör räckvidden för skyddet av de mänskliga rättigheterna i EU:s lagstiftning. Se En handbok i europeisk diskrimineringsrätt, Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter och , 2010, s. 17 f. Se även dom Kadi och mot rådet och kommissionen, C-402/05 P och C-415/05 P, EU:C:2008:461, punkt 263 och där angiven rättspraxis. 10Jfr artikel 52 i EU-stadgan. När Lissabonfördaget trädde 2009 ändrades statusen för EU-stadgan så att den blev ett bindande dokument. EU-institutionerna är därför skyl- diga att följa stadgan. Även EU:s medlemsstater är skyldiga att följa stadgan, men bara när de genomför lagstiftning. Se En handbok i europeisk diskrimineringsrätt s.15 f. 11Artikel 11 i EU-stadgan överensstämmer väsentligen med artikel 10 i . Av artiklarna 52.1 och 52.3 i stadgan följer att systematik är styrande för rättighetsbegränsningar enligt stadgan. Genomförande av tilläggsprotokollet och direktivet i svensk rätt Enligt artikel 21.1 i EUF-fördraget ska varje unionsmedborgare ha rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier, om inte annat följer av de begränsningar och villkor som föreskrivs i fördragen och i bestämmelserna om genomförande av fördragen. Bestämmelsen återspeglas i artikel 45 i EU-stadgan. De begränsningar som anges i fördragen får anses vara legitima begräns- ningar i förhållande även till den fria rörligheten i EU-stadgan. EUF- fördraget medger att medlemsstaterna begränsar den fria rörligheten för personer om begränsningarna kan motiveras utifrån hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa. Utförligare bestämmelser åter- finns i rörlighetsdirektivet, som i allt väsentligt får anses kodifiera praxis på området. Enligt detta direktiv har EU-medborgare rätt att resa in i och lagligt uppehålla sig i andra medlemsstater, men denna rätt kan begränsas med hänsyn till allmän ordning, säkerhet eller hälsa.12 Därutöver förtjänar även artikel 2.1 att nämnas. Där stadgas om allas rätt till liv och att denna rätt ska skyd- das genom lag. Därmed innebär konventionen inte endast en begräns- ning av statens rätt till maktutövning utan även en skyldighet för staten att skydda medborgarna till liv och hälsa, bl.a. mot terro- rismhandlingar.13 I sammanhanget ska också nämnas de förbud mot diskriminering som finns i de här behandlade instrumenten. Ett förbud mot diskri- minering finns i artikel 14 i enligt vilken åt- njutandet av de fri- och rättigheter som anges i konventionen (och dess tilläggsprotokoll) ska säkerställas utan någon åtskillnad såsom på grund av kön, ras, hudfärg, språk, religion, politisk eller annan åskådning, nationellt eller socialt ursprung, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd eller ställning i övrigt.14 För att man ska kunna tala om diskriminering måste de personer som jämförs med varandra befinna sig i en likartad situation. I fråga om rätten att 12Ulf och , Europarättens grunder, 2014, s. 382 f. Jfr artiklarna 45.3, 52och 62 i EUF-fördraget samt artiklarna 5 och 27 i rörlighetsdirektivet. Eventuella in- skränkningar måste vara proportionerliga och uteslutande grundade på den berördas per- sonliga beteende vilket i sig måste utgöra ”ett verkligt, faktiskt och tillräckligt allvarligt hot mot ett grundläggande samhällsintresse”. 13Artikel 2 i EU-stadgan motsvarar artikel 2 i konventionen, med skillnaden att den även förbjuder dödsstraff och utomrättsliga avrättningar. 14Det tolfte tilläggsprotokollet till utvidgar förbudet mot diskriminering genom att garantera lika behandling vid åtnjutande av alla rättigheter (inklusive rättigheter enligt nationell lagstiftning). har ännu inte ratificerat protokollet. Genomförande av tilläggsprotokollet och direktivet i svensk rätt vistas och vara bosatt i ett land tillhör detta lands medborgare och utlänningar olika kategorier, och skillnaderna mellan deras rättig- heter är därför i allmänhet inte diskriminerande. Många andra distink- tioner mellan egna medborgare och utlänningar, bl.a. i fråga om rätten att bedriva vissa typer av ekonomisk eller annan verksamhet, ska inte heller ses som diskriminerande, trots att artikel 14 i princip förbjuder skillnad på grund av nationalitet i fråga om rättigheterna i konventionen. Själva idén bakom nationalitetsbegreppet är att ett lands medborgare ska åtnjuta vissa rättigheter som inte tillkommer utlänningar men också ha skyldigheter som inte gäller för utlänningar. Ett lands medborgare och utlänningar är därför i fråga om rättsställ- ning inte i alla avseenden jämförbara. Rättigheterna i konventionen och dess tilläggsprotokoll ska i princip tillkomma alla människor oav- sett nationalitet, men det finns alltså undantag. Dit hör bl.a. rätten att vistas på ett lands territorium som enligt artikel 3 i det fjärde tilläggsprotokollet, som framgått ovan, är knuten till medborgarskap. För att en skillnad i behandlingen av jämförbara fall ska utgöra en kränkning av artikel 14 förutsätts vidare att skillnaden inte har en objektiv och godtagbar grund (”objective and reasonable justifi- cation”).15 Även artikel 21.1 i EU-stadgan innehåller ett förbud mot diskri- minering som omfattar diskriminering p.g.a. bl.a. kön, ras, hudfärg, etniskt eller socialt ursprung, genetiska särdrag, språk, religion eller övertygelse, politisk eller annan åskådning, tillhörighet till nationell minoritet, förmögenhet, börd, funktionshinder, ålder eller sexuell läggning. Enligt artikel 21.2 ska också, inom tillämpningsområdet för fördragen och utan att det påverkar tillämpningen av någon särskild bestämmelse i dem, all diskriminering på grund av nationalitet vara förbjuden. Denna bestämmelse återspeglar artikel 18 i EUF-för- draget. EU-lagstiftningens förbud mot diskriminering på grund av nationalitet gäller endast i samband med fri rörlighet för personer och endast för EU-medborgare. Diskriminering innebär, även enligt , att en person behandlas sämre än en person i en jämför- bar, eller på annat sätt liknande situation. Lika situationer får inte 15 , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, En kommentar till Europakon- ventionen om de mänskliga rättigheterna, 2015, s. 549 f. och 561 f. med där angivna hän- visningar, bl.a. dom i det s.k. belgiska språkmålet, (Case ”relating to certain aspects of the laws on the use of languages in education in ”) mot . Genomförande av tilläggsprotokollet och direktivet i svensk rätt behandlas olika och olika situationer får inte behandlas lika, såvida det inte finns sakliga skäl för en sådan behandling.16 Som nämnts finns även i 2 kap. RF bestämmelser om grundläg- gande fri- och rättigheter, bl.a. yttrande- och informationsfrihet samt rätten till rörelsefrihet.