sou · H5B346 · 2017-06-01 00:00:00 — Frågor om förverkande tas i allmänhet upp i samband med åtal för det brott som förverkandet grundar sig på. Förfarandet regleras då av de allmänna reglerna om rättegången i brottmål. Rör förverkandefrågan däremot någon som inte är tilltalad för brott, regleras förfarandet i lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. En möjlighet att förverka hjälpmedel vid brottsliga störningar Det förekommer att föremål av olika slag används som hjälpmedel vid åsidosättande av straffsanktionerade ordningsregler och förbud i domstolarna. Som exempel kan nämnas mobiltelefoner och annan elektronisk utrustning som används vid brott mot fotograferings- förbudet eller lämnas kvar för att spela in en förhandling inom stängda dörrar eller rättens enskilda överläggningar. Knappt hälften () av de professionella aktörerna håller helt eller delvis med om att detta förekommer i domstol. När utredningen följt upp enkätsvaren under domstolsbesöken har dock bara ett fåtal kända fall lyfts fram. Vi vet därför inte säkert hur vanligt förekommande detta är. Med dagens regelverk är det inte tydligt vad rätten får göra med föremål som används som hjälpmedel vid störningar och otillåtet beteende. Detta försvårar fasta och tydliga ingripanden. Vi ser det som fullt rimligt att den som exempelvis öppet trotsar fotogra- feringsförbudet och tar en bild i rättssalen ska kunna fråntas kameran. Den möjligheten finns inte . Det bör också vara möjligt att ta hand om mobiltelefoner som i strid med ordförandens tillsägelser lämnats kvar på åhörarplats och misstänks kunna användas för att spela in en förhandling som hålls inom stängda dörrar eller rättens enskilda överläggningar. Oklarheterna i lagstiftningen kan få orim- liga konsekvenser, som t.ex. att rätten byter förhandlingssal eller flyttar överläggningen till något annat rum i stället för att ta hand om eller avlägsna det föremål som rättsstridigt lämnats kvar. På område gäller att rätten får förverka föremål som används som hjälpmedel vid brott. Den möjligheten bör finnas även vid brott mot ordningsbestämmelserna och de särskilda för- buden i RB. En möjlighet att förverka föremål kan ge vissa indirekta preventiva effekter, öka domstolens auktoritet och ge rätten större möjligheter att anpassa skärpan i ett ingripande till vad situationen kräver. Vår bedömning är därför att det bör finnas en möjlighet att förverka egendom som används som hjälpmedel vid brott mot ansvarsbestämmelserna i eller andra brott som begås inför rätta. Ett beslut om förverkande innebär att den som avses med beslutet berövas rätten till den förverkade egendomen. Det är fråga om ett ingrepp från det allmännas sida i enskildas äganderätt. Av detta följer att det måste ställas höga krav på förutsebarhet och rätts- säkerhet. Det är ett grundläggande rättsstatligt krav att en sådan reglering lämnar utrymme för proportionalitetsöverväganden, t.ex. där föremålets värde ställs mot gärningens allvar. Beslut om för- verkande bör också få överklagas särskilt. Straffet för rättegångsförseelse bör generellt inte skärpas Nästa fråga är då om straffet för rättegångsförseelse bör skärpas, så att de allmänna förverkandereglerna i blir tillämpliga eller om det bör införas en särskild bestämmelse. Den nuvarande straffskalan för rättegångsförseelser omfattar en- bart penningböter. Penningböter ska bestämmas till lägst tvåhundra kronor och högst (25 kap. 3 § BrB). Det som främst talar för en straffskärpning är att detta kan stärka domstolens auktoritet och bidra till att reglerna upprätthålls på ett bättre sätt. Så kan särskilt vara fallet när det gäller störande personer som öppet visar att de inte rättar sig efter reglerna. Ett annat viktigt skäl är att en straffskärpning öppnar för att använda tvångsmedel. I vissa fall kan respekten för rättsskipningen naturligtvis kräva att det finns möjlighet att döma ut straff och dagens straffnivåer kan framstå som väl låga. Man kan t.ex. fråga sig om kränkande tillmälen eller beskyllningar mot motparten under en rättegång inte ska kunna ge samma straff direkt i rättssalen som om motsvarande uttalanden hade fällts i ett annat sammanhang och bedömts som förolämpning (jfr 5 kap. 3 § BrB). En bidragande orsak till att ordningsstörningar sällan bestraffas är dock att rätten behöver tillgång till personuppgifter. Detta gör bestämmelserna svåra att tillämpa på andra än parter. Med nuvarande straffskala är det, som påpekats från någon domstol, ofta inte heller möjligt att gripa personen för att identifiera honom eller henne. De regler som styr möjligheten för domstolens ordnings- vakter att gripa någon kräver nämligen att fängelse kan följa på brottet (24 kap. 7 § RB). En polisman har visserligen möjlighet att gripa någon oberoende av brottets beskaffenhet, men även om en polisman skulle vara närvarande i domstolen kan det strida mot proportionalitetsprincipen att gripa någon för en förseelse som endast kan medföra penningböter (24 kap. 2 och 7 §§ RB, JO 2015/16 s. 99). Med fängelse i straffskalan ökar möjligheten för domstolens ord- ningsvakter att gripa personen, som det blir möjligt att besluta om kroppsvisitation och husrannsakan i t.ex. väskor (28 kap. 1 § och 11 § RB). Vi anser emellertid att det inte finns tillräckliga skäl för en generell straffskärpning. Det finns inget som tyder på att skärpta straff på något avgörande sätt skulle bidra till att komma tillrätta med de ordnings- och säkerhetsproblem som finns i domstolarna. Även med en höjning av maximistraffet till exempelvis böter eller fängelse skulle straffvärdet för sådana gärningar, om det rör ett enstaka brott, endast motivera penningböter. För de allvarligare gärningarna finns bestämmelser i brotts- balken som t.ex. hot mot tjänsteman (17 kap. 1 §) och störande av förrättning (16 kap. 4 §). Ju allvarligare gärningen är, desto starkare skäl talar för att ansvarsfrågan inte prövas i förenklad form utan efter förundersökning och åtal. Om påföljden inte kan stanna vid penningböter, behöver rätten dessutom tillgång till dagsbotsuppgifter eller upplysningar om tidigare brottslighet och andra personliga förhållanden som kan ligga till grund för t.ex. en villkorlig dom. Ur disciplinär synpunkt är det knappast lämpligt att uppehålla sig vid personalia när rätten ingriper mot en störande person. Vid sidan av de situationer där allvarligare ordningsstörningar redan är kriminali- serade ser vi – med ett undantag – inget behov av att kunna be- straffa rättegångsförseelser med strängare påföljder än penningböter. Vår utgångspunkt är att utvisning från rättssalen och avvisning från domstolsbyggnaden ofta är mer effektiva verktyg. Maximistraffet för brott mot fotograferingsförbudet höjs Den gällande straffskalan för brott mot fotograferingsförbudet om- fattar enbart penningböter. I praxis bestäms penningböterna ofta i den lägre delen av intervallet (se t.ex. tingsrätts dom i mål B 8698-16 och tingsrätts dom i mål B 98-17). Straffbestämmelsen omfattar gärningar av väldigt varierande svår- hetsgrad. Av betydelse för bedömningen av brottets straffvärde i det konkreta fallet är bl.a. i vilken grad sammanträdet störts av fotograferingen eller kränkt eller riskerat att kränka någons person- liga integritet. Om det enbart rör sig om en ordningsförseelse av mindre allvarlig karaktär bör straffet, liksom , normalt endast motivera penningböter. När det finns försvårande omständigheter begränsar den nuvarande straffskalan emellertid domstolens möjlighet att göra en nyanserad straffmätning. Utrymmet för en gradering efter brottets allvar är alltför begränsat i dessa fall, vilket innebär att straffet i vissa fall inte kommer att kunna återspegla brottets allvar. Som vi återkom- mer till längre fram (7 kap.) har samhällsförändringar och den snabba tekniska utvecklingen inneburit att domstolarna ställs inför större utmaningar än vad gäller behovet att skydda parter, vittnen och andra från att fotograferas och filmas i rättegångs- situationer. Nästan alla som besöker en domstol har den utrustning som krävs för att filma, direktsända, sprida och kommentera känsligt bildmaterial på sociala medier. På internet kan känsliga bilder och filmer snabbt spridas och när detta väl har skett är materialet ofta svårt att ta bort. Den som fotograferas kan uppleva ett stort obehag av att ha blivit fotograferad i en känslig situation och inte veta eller kunna kontrollera hur bilderna sprids eller används. Detta kan även bidra till att parter och vittnen inte kommer till domstolen, vilket är av grundläggande betydelse för rättsskipningen. Den skada som otillåten fotografering i domstol kan leda till är större än när fotograferingsförbudet infördes . Vår bild är att samhällets syn på allvaret i att mot sin vilja bli filmad i en känslig och utlämnad situation också har förändrats. En konsekvens av att höja maximistraffet är att detta öppnar för möjligheten att gripa en misstänkt och använda andra tvångsmedel. En höjning av maximi- straffet ger också större möjlighet att förverka mobiltelefoner och andra hjälpmedel vid brott mot fotograferingsförbudet utan att detta strider mot proportionalitetsprincipen. Frågan är då vilka fall som är så allvarliga att de bör bestraffas med en mer ingripande påföljd än penningböter. Ett exempel är när någon filmar eller med bild direktsänder en part eller vittne när han eller hon lämnar sin berättelse inför domstolen. Det kan t.ex. röra sig om ett brottsoffer som berättar om hur hon utsatts för våld i hemmet i ett åtal för grov kvinnofridskränkning. En jämförelse kan här göras med det starka sekretesskydd som gäller för bilden i dom- stolens inspelning av förhöret (43 kap. 4 § OSL). Straffskalan för fotograferingen bör också i viss mån anpassas till vad som föreslås gälla för spridning av sådana uppgifter (SOU 2016:7, där straffet för spridning av liknande bilder och uppgifter föreslås vara böter eller fängelse i högst ). Vi föreslår att maximistraffet för brott mot fotograferings- förbudet höjs från penningböter till fängelse . I de all- varligare fallen, där penningböter inte är tillräckligt, framstår det som naturligt att frågan på sedvanligt sätt prövas efter förunder- sökning och åtal. Om frågan självmant tas upp av rätten begränsar kraven på tillgång till personalia i realiteten möjligheterna för rätten att välja någon annan påföljd än penningböter. Någon formell be- gränsning bör dock inte ställas upp. fall ska inte längre vara straffbara Möjligheten att straffa den som stör eller inte rättar sig efter reg- lerna används med stor restriktivitet i domstolarna. Så har länge varit fallet (jfr prop. 2000/01:32 s. 59). Som nämnts kan detta del- vis bero på att möjligheten att döma ut böter bygger på att rätten kan få fram personuppgifter, vilket i praktiken kan vara svårt när det gäller åhörare. Kriminaliseringen i 9 kap. 5 § RB är vid och om- fattar bl.a. alla slags ordningsregler som ordföranden meddelar. Vi anser inte att alla gärningar som omfattas av straffbestämmelsen är så klandervärda att de över huvud taget bör straffas. Ett exempel kan vara en person som tar upp en mobiltelefon ur sin väska och svarar på ett textmeddelande. Ett annat exempel är personer som lämnar kvar kläder och andra tillhörigheter under en förhandlings- paus. I dessa fall framstår det som alltför långtgående att regel- mässigt döma till ansvar och andra reaktioner bör väljas i stället. Det kan heller inte uteslutas att det med den kriminalisering av brott mot domstolens ordningsföreskrifter som vi föreslår skulle kunna uppkomma situationer där ett visst handlande omfattas av det straff- belagda området, men där det skulle framstå som alltför långtgående att döma till ansvar. Sådana fall skulle t.ex. kunna röra regler om mat och dryck och kvarlämnade föremål i domstolens lokaler. fall bör därför undantas från det straffbara området. Detta är väl i linje med hur straffbestämmelsen tillämpas. Det finns inte anledning att befara att en ventil för ringa fall kan leda till att straffansvaret begränsas på ett oönskat sätt. Principen bör vara att rätten, på samma sätt som när den dömer till ansvar för rättegångsförseelse, snabbt och enkelt ska kunna för- verka egendom om förutsättningarna för detta är uppfyllda. Lagen om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. är inte utformad med tanke på förverkandefrågor som prövas i samband med att brott begås inför rätten. En jämförelse kan här göras med reglerna om förundersökning och väckande av åtal, som inte alltid tillämpas vid sådana brott som begås inför rätten. Vissa bestämmelser i förfarandelagen går knappast heller att upprätthålla inom ramen för ett förenklat förfarande i domstol, t.ex. åklagarens möjlighet att själv besluta i frågan. I stället bör huvudsakligen samma regler tillämpas som inför rättens beslut att på eget initiativ döma någon till ansvar för rättegångsförseelse. I normalfallet bör det alltså vara tillräckligt att rätten redogör för att frågan har uppkommit och ger berörda parter möjlighet att yttra sig. I författningskommentaren till 9 kap. 5 a § RB berörs frågor om hur det kan gå till i praktiken och vissa andra tillämpningsfrågor. 5Större trygghet för parter och vittnen I detta kapitel lämnar vi förslag som syftar till att öka tryggheten i domstol för parter och vittnen och motverka hot och annan otillåten påverkan. Vi tar också ställning till om det bör införas ett förbud mot att i domstol bära kläder och symboler som kan uppfattas som hotfulla. Förslag: Av lagtexten ska tydligt framgå att sidosal får användas av ordnings- och säkerhetsskäl. Om det finns skäl för det, ska rättens ordförande få besluta att åhörarna ska få följa ett samman- träde genom en ljud- och bildöverföring i en sidosal i stället för i rättssalen. Vid bedömningen av om det finns skäl för ett beslut om sidosal ska det särskilt beaktas 1.om det kan antas att åhörarna kommer att störa samman- trädet eller på annat sätt uppträda olämpligt i rättssalen, 2.om någon som ska delta i förhandlingen känner rädsla för åhörarna, och 3.om det kan antas att någon som ska delta i sammanträdet utsätts för påtryckningar. Rättens ordförande ska, om det finns särskilda skäl, kunna tillåta vissa åhörare att närvara i rättssalen. Större trygghet för parter och vittnen Enligt gällande regelverk ska rätten se till att de, som ska delta i ett sammanträde och som inte kan beredas plats i rättssalen, kan följa sammanträdet genom en ljud- och bildöverföring i en lokal som ställts i ordning för detta ändamål (sidosal). Rätten får även låta åhörare som inte kan beredas plats i rättssalen följa sammanträdet genom en ljudöverföring eller en ljud- och bildöverföring i en sido- sal (5 kap. 12 § RB). Möjligheten att använda sidosal infördes i samband med reformen En modernare rättegång (EMR-reformen). Bakgrunden var att det förekommit flera stora och uppmärksammade rättegångar där de som skulle delta i förhandlingarna eller ville följa sammanträdet som åhörare inte fick plats i rättssalen (prop. 2004/05:131 s. 101). Be- stämmelserna trädde 2008 och har inte ändrats . I utvärderingen av EMR-reformen konstaterades att allmänhetens insyn i rättegångar väsentligt förbättrats genom möjligheten till ljud- och bildöverföring i de fall åhörarplatserna inte räcker till och en sidosal kan ställas i ordning (prop. 2015/16:39). Sidosal ska få användas av ordnings- och säkerhetsskäl Domstolar runt om i landet använder sidosal för ända- mål som inte uttryckligen framgår av lagtexten. Främst handlar det då om att förebygga ordningsstörningar och höja säkerheten i vissa mål. I praktiken går det till så att åhörarna hänvisas till en sidosal där de kan följa sammanträdet genom en ljud- och bildöverföring från rättssalen. Nära anhöriga till parter och företrädare för media tillåts ofta vara kvar i rättssalen. Flera domstolar lyfter fram posi- tiva erfarenheter av och ser fördelar med att kunna använda sidosal av ordnings- och säkerhetsskäl. Såväl domare som ordningsvakter pekar på att detta bidrar till att skapa en lugn och trygg stämning i rättssalen, som det förebygger störningar från och bland åhörarna som påverkar förhandlingen. De nackdelar man kunnat se är att det inte alltid finns tillgång till lokaler för sidosalar och att det ofta behövs en ordningsvakt eller någon annan som kan över- Större trygghet för parter och vittnen vaka ordningen i sidosalen. Det finns också oklarheter i olika tillämp- ningsfrågor som t.ex. vilka åhörare som bör få vara kvar i rättssalen. Huvudregeln bör även i fortsättningen vara att åhörarna ska få följa sammanträdet i rättssalen. De goda erfarenheter som finns visar dock att det bör finnas en möjlighet att använda sidosal av ordnings- och säkerhetsskäl. Genom att hänvisa åhörarna till en sido- sal skapas bättre förutsättningar för ordnade och säkra förhandlingar i mål där åhörarna annars hade stört ordningen eller med subtila medel försökt skrämma, hota och påverka parter och vittnen. Framför allt kan detta vara viktigt i mål som rör eller har anknytning till orga- niserad brottslighet eller gängkriminalitet och där det kan förekomma synliga anspelningar på vissa grupperingar och dessas våldsamhet. Att bära emblem eller symboler med avsikten att hota eller markera mot någon i rättssalen blir knappast meningsfullt om man hänvisas till en sidosal. Ett annat exempel på mål där sidosal kan vara till fördel för rättegången är ungdomsmål och andra mål där det är många kamrater till parterna och där det ofta kan vara stökigt och oroligt bland åhörarna. Ett tredje exempel kan vara mål som rör rivaliserande släkter och grupperingar, politiska ytterlighetsgrup- peringar och liknande där det kan bli bråkigt och upprört på åhörar- plats. Några vägande skäl mot att utvidga användningen av sidosal på det sätt som sker har inte kommit fram. Att hänvisa åhörarna till en sidosal har i sig inte någon negativ påverkan på rättssäkerheten. En sidosal begränsar inte heller intresset av öppenhet och insyn i dom- stolsprocessen om den som vill följa sammanträdet har möjlighet att göra detta med ljud och bild från rättssalen. till det prak- tiska resultatet skiljer sig en ljud- och bildöverföring i en sidosal inte på något avgörande sätt från vad man åstadkommer genom att använda en större förhandlingssal (jfr JO 1992/93 s. 38). Att alla domstolar inte har de lokaler som krävs bör inte hindra att lagstiftningen förtydligas så att det framgår att sidosal får användas även av ordnings- och säkerhetsskäl. Erfarenheterna av den nuvar- ande tillämpningen visar också att domstolarna kunnat planera lokal- användningen så att det funnits tillgång till sidosal i vissa mål. En sista invändning är att domstolen har begränsad tillgång till ron- derande personal och därför inte resurser att avdela till sidosalen. rör det sig dock om mål där en ordnings- eller expeditionsvakt hade behövt vara närvarande i rättssalen och att Större trygghet för parter och vittnen sidosalen i sig därför inte ställer större krav på vaktbemanning. I det läget behövs sällan någon vaktresurs i rättssalen. Sidosal är, sammantaget, ett effektivt verktyg för att skapa förut- sättningar för ordnade och säkra förhandlingar och bör enligt vår mening användas i större utsträckning än . Ordalydelsen i 5 kap. 12 § RB öppnar emellertid inte uttryckligen för att sidosal får an- vändas av andra skäl än platsbrist. Vi föreslår därför att lagen ändras så att det tydligt framgår att sidosal får användas av ordnings- och säkerhetsskäl. Hur bör bestämmelsen utformas? Bestämmelsen bör vara tillämplig på åhörarna som grupp. Det centrala bör vara om åhörarna eller vissa bland åhörarna stör eller kan antas störa sammanträdet på ett sätt som motiverar att åhörarna hänvisas till en sidosal. Av effektivitetsskäl och då åhörarna ändå har insyn i förhandlingen, bör det inte krävas att ordföranden kan slå fast vilka åhörare som stört eller kan förväntas störa samman- trädet och på vilket sätt. En sådan bestämmelse skiljer sig därmed från åtgärder som riktas enbart mot vissa åhörare, t.ex. möjligheten att visa ut åhörare som stör (jfr 5 kap. 9 § RB) eller besluta att en åhörare inte får vara närvarande i rättssalen under ett förhör (jfr 36 kap. 18 § RB). Beslut bör kunna fattas såväl före sammanträdet som under pågående sammanträde. Vilka slags störningar bör då kunna motivera att åhörarna hän- visas till en sidosal? En självklar utgångspunkt är att sidosal bör kunna användas om det antas att åhörarna kommer att störa sam- manträdet med påtagliga åtgärder som t.ex. skratt, applåder, kommen- tarer och annat störande och olämpligt beteende som med dagens regler kan leda till att personer visas ut från rättssalen. Det bör också vara möjligt att låta åhörarna följa förhandlingen från en sidosal om det kan antas förekomma mer subtila ordningsstör- ningar som t.ex. förtäckta hot, obehagliga gester och andra beteen- den före och under en förhandling som kan uppfattas som hotfulla eller som påtryckningar mot parter och vittnen. Mot bakgrund av de problem med subtila ordningsstörningar som framkommit i ut- redningens enkätundersökning och att framför allt många åklagare upplever att ordförandena inte ingriper mot sådana (jfr 3 kap.) kan Större trygghet för parter och vittnen sidosal användas för att förebygga problemen. Det bör även vara möjligt att hänvisa åhörarna till en sidosal om t.ex. ett vittne eller ett brottsoffer känner rädsla för åhörarna och alternativet hade varit att låta honom eller henne delta i sammanträdet genom i första hand videokonferens (jfr 5 kap. 10 § RB). Sammantaget föreslår vi att rättens ordförande ska få besluta att åhörarna ska få följa ett sammanträde genom en ljud- och bildöver- föring i en sidosal i stället för i rättssalen om det kan antas att åhörarna kommer att störa sammanträdet eller på annat sätt upp- träda olämpligt i rättssalen, om någon som ska delta i förhandlingen känner rädsla för åhörarna och om det kan antas att någon som ska delta i sammanträdet utsätts för påtryckningar. En möjlighet att göra undantag Utgångspunkten bör vara att beslutet omfattar alla åhörare. I prak- tiken görs dock ofta undantag för vissa personer, bl.a. familje- medlemmar och representanter för massmedia. Även andra perso- ner som t.ex. stödpersoner eller andra personer vars närvaro i rätts- salen behövs för eller underlättar sammanträdet brukar få vara i rättssalen. Den möjligheten bör finnas även i fortsättningen. För t.ex. ett brottsoffer eller en minderårig tilltalad kan det vara av stor betydelse att en nära anhörig är närvarande i rättssalen. Det kan också vara fråga om företrädare för grundlagsskyddade medier. Detta kan ofta ske utan risk för störningar. Frågan om vilka åhörare som ska undantas bör överlämnas till ordförandens bedömning i varje enskilt fall, men för att markera att skälen ska ha viss tyngd bör det ställas upp ett krav på särskilda skäl. Det är också viktigt att be- sluten både är och uppfattas vara partsneutrala, se författnings- kommentaren till 5 kap. 13 § RB. Vilka krav bör ställas på kommunikationen med sidosalen? Det återstår att ta ställning till vilka krav som bör ställas på kommu- nikationen mellan sidosalen och rättssalen. I nuvarande reglering finns en skiljelinje mellan dem som deltar i sammanträdet och åhörare. Rätten ska se till att de som ska delta i ett sammanträde och som inte kan beredas plats i rättssalen kan följa sammanträdet genom en Större trygghet för parter och vittnen ljud- och bildöverföring (5 kap. 12 § RB). Rätten får även låta åhörare som inte kan beredas plats i rättssalen följa sammanträdet genom en ljudöverföring eller en ljud- och bildöverföring. Vår bedömning är att överföring av ljud och bild alltid bör ske om ordningsskäl ligger till grund för beslutet om sidosal. Det kan visserligen vara godtagbart att åhörare som inte får plats i rättssalen erbjuds en möjlighet att följa sammanträdet enbart genom en ljud- överföring. Alternativet hade ju varit att de inte fått någon möj- lighet att följa sammanträdet på plats i domstolens lokaler.