sou · H5B346 · 2017-06-01 00:00:00 — Med formuleringen ”andra lokaler och utrymmen” markeras att bestämmelsen inte är tillämp- lig på sådan bildupptagning som avses i första stycket. Innebörden av uttrycket lokaler och utrymmen som är tillgängliga för allmän- heten utvecklas i kommentaren till 8 a §. Av hänvisningen i tredje stycket följer att bestämmelsen även gäller bildöverföring från så- dana lokaler och utrymmen. Huvudregeln är att det inte är tillåtet att fotografera personer i de lokaler och utrymmen i en domstol som allmänheten har till- träde till. Undantag görs dock för sådan bildupptagning som med hänsyn till syftet och övriga omständigheter är försvarlig. En hel- hetsbedömning får göras i det enskilda fallet. Vid denna bedömning ska det intresse som fotografen företräder ställas mot den enskildes intresse av att inte behöva bli fotograferad i domstolens lokaler, där särskilt höga krav bör ställas på ordning, lugn och trygghet. I de allra flesta fall torde den enskildes intresse av skydd mot att foto- graferas av andra enskilda i en rättegångssituation väga tyngre än det intresse som bär upp fotograferingen. Detta innebär att släktingar och vänner till en part och andra åhörare normalt inte får fotogra- fera brottsoffer, tilltalade, vittnen och andra personer i domstolens lokaler. Sådana omständigheter som att fotograferingen sker som ett led i nyhetsförmedling i grundlagsskyddade medier bör dock tillmätas stor betydelse. Sådan fotografering bör som regel anses försvarlig och därmed tillåten. I vissa undantagsfall kan det dock, trots att bilden är avsedd att publiceras i grundlagsskyddade medier, finnas skäl att med hänsyn till det sätt på vilken bilden har tagits upp göra en annan bedömning. Ett exempel kan vara handlande som är att bedöma som ofredande enligt 4 kap. 7 § . En annan omständighet som kan vägas in vid bedömningen är om fotograferingen sker med alla berörda personers samtycke. Regleringen är alltså inte avsedd att hindra att intervjuer med t.ex. advokater och åklagare genomförs i domstolens lokaler under för- handlingspauser eller i samband med att en dom meddelas i ett uppmärksammat mål. En tredje omständighet av betydelse är om bildupptagningen i sammanhanget framstår som fullständigt harm- lös, t.ex. att fotografera inredningsdetaljer med personer långt i bak- grunden. Bildupptagning som sker med stöd av uttryckliga författ- ningsbestämmelser får normalt anses försvarlig. Ett exempel är kameraövervakning i enlighet med kameraövervakningslagen. I 8 a § finns bestämmelser om ordningsregler i vissa lokaler och utrymmen som är tillgängliga för allmänheten. Möjligheten att med- dela ordningsregler om bildupptagning och bildöverföring berörs i författningskommentaren till 8 a §. Vad händer om någon bryter mot förbudet? I 9 kap. 5 § finns bestämmelser om straff för den som tar upp eller överför en bild i strid mot paragrafen. Förverkande av kameror, mobiltelefoner och föremål som använts som hjälpmedel vid brott mot förbudet kan ske under de förutsättningar som anges i 9 kap. 5 a §. Sittande rätt får besluta om beslag om föremålet är tillgäng- ligt i rättssalen (27 kap. 5 §). Om det behövs för att straffbelagd bildupptagning eller bildöverföring ska kunna avvärjas, får en ord- ningsvakt avvisa eller avlägsna någon från visst område eller utrym- me, se 13 och 29 §§ polislagen. Prövningen av om en bildupptagning är försvarlig Frågor om bildupptagning som sker i lokaler och utrymmen utan- för rättssalarna kommer i praktiken främst att uppmärksammas av parter, vittnesstöd, rättsliga biträden eller av domstolens ordnings- och expeditionsvakter. Frågan är då vilken åtgärd som ska vidtas mot en möjligt otillåten bildupptagning. Det alternativ som ligger närmast till hands om det inte är tillräckligt med en tillsägelse är att avvisa eller avlägsna den som fotograferar olovligen i domstolens lokaler. Detta får bl.a. ske vid fara för brott (13 och 29 §§ polis- lagen). Om en tillsägelse möts av invändningen att bildupptagningen är försvarlig, t.ex. därför att bilden är avsedd att publiceras i grund- lagsskyddade medier, är frågan vem som beslutar om bildupptag- ningen är tillåten och vilka utgångspunkter som ska gälla vid pröv- ningen. Beslut bör fattas av domstolens chef, eller någon annan lag- faren domare som han eller hon har delegerat beslutanderätten till. En jämförelse kan göras med prövning av frågor om jäv och andra frågor som kräver att domstolen har viss beredskap för att hantera invändningen. Väcks frågan med anledning av en särskild förhand- ling, får beslut även fattas av rättens ordförande. I mer uppenbara fall – t.ex. vid ett blankt påstående om att fotograferingen har skett i ett försvarligt syfte, men som inte stöds av några omständigheter som påstås göra gärningen försvarlig – bör beslut att avvisa eller avlägsna personen kunna fattas av en polisman eller ordningsvakt. Det är den som stödjer sig på undantaget som ska göra det sanno- likt att bildupptagningen är försvarlig. Enbart ett påstående om att någon avser att publicera eller offentliggöra bilden i ett grundlags- skyddat medium är inte tillräckligt. Att en person har presskort, presslegitimation eller liknande är en omständighet som bör anses visa att personen har sådan avsikt, men även att personen är känd av kontrollpersonalen eller i förväg har anmält den tänkta bildupp- tagningen till domstolen och upplyst om syftet. Sistnämnda omstän- dighet kan exempelvis få stöd av att personen kan visa upp en till- fällig presshandling eller motsvarande som domstolen delat ut till fotografer som anmält sig i förväg. 9 c § Rättens ordförande får förbjuda en part, åhörare eller någon annan att ta upp ljud eller överföra ljud under ett förhör, om det kan antas att upptagningen eller överföringen stör den som hörs i sådan grad att det påverkar utredningen negativt. Bestämmelserna i paragrafen fanns tidigare i 9 § andra stycket och har ändrats språkligt. I sak har reglerna ändrats endast på så sätt att beslut i ordningsfrågor som rör förbud mot ljudupptagning eller ljudöverföring under ett förhör fattas av rättens ordförande i stället för, som tidigare, av rätten i sin helhet. Uttrycket ”påverkar utred- ningen negativt” är avsett att ha samma innebörd som det tidigare uttrycket ”till men för utredningen” (jfr prop. 2004/05:131 s. 223 och 1979/80:87 s. 10). 9 d § Elektronisk utrustning som kan störa ordningen eller användas för att ta upp eller överföra bilder ska vara avstängd i rättssalen och i övrigt hanteras så att den inte kan användas på ett otillåtet sätt. Om det kan antas att utrustning som avses i första stycket kan komma att användas på ett otillåtet sätt eller det finns andra skäl av synnerlig vikt, får rättens ordförande förbjuda sådan utrustning i rättssalen. I domstolens ordningsregler får det beslutas om undantag från be- stämmelserna i första och andra stycket. Ordföranden får, oavsett vad domstolen bestämt, bestämma vilka undantag som ska gälla vid sam- manträdet. I lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol finns bestäm- melser om när säkerhetskontroll får användas för att begränsa risken för att utrustning som avses i första stycket förs in i en rättssal. Paragrafen, som är ny, innehåller bestämmelser om elektronisk ut- rustning i rättssalen. Övervägandena finns i kapitel 6. Av första stycket framgår att elektronisk utrustning som kan störa ordningen vid ett sammanträde eller användas för att ta upp eller överföra bilder ska vara avstängd i rättssalen och i övrigt hanteras så att den inte kan användas på ett otillåtet sätt. Med rättssal avses den sal där rätten befinner sig (prop. 2004/05:131 s. 227). Bestäm- melsen är tillämplig i rättssalen och, genom hänvisningen i 14 §, i eventuella sidosalar, men inte i väntrum, korridorer och andra ut- rymmen utanför rättssalarna. Syftet är att åstadkomma en tydlig skärpning av hur framför allt åhörare använder och hanterar elek- tronisk utrustning i rättssalarna för att på så sätt minska risken för störningar och otillåten bildupptagning och bildöverföring. Intresset av att skydda rättegången och förebygga störningar väger i de allra flesta fall tyngre än åhörares och andras intresse av att fritt kunna använda elektronisk utrustning i rättssalen. Sådan utrustning bör därför – som en huvudregel – vara avstängd och i övrigt hanteras så att den inte kan användas på ett otillåtet sätt. Reglerna är tillämpliga på elektronisk utrustning som kan störa ordningen vid ett sammanträde eller användas för att ta upp eller överföra bilder. Begreppet omfattar all slags elektronisk egendom som genom att avge ljud- eller ringsignaler eller på andra sätt kan störa ordningen vid sammanträden. Termen innefattar även utrust- ning som på elektronisk väg kan ta upp eller överföra bilder. Som exempel kan nämnas mobiltelefoner, surfplattor, bärbara datorer och datorteknisk fotograferingsutrustning integrerad i kläder, glas- ögon, klockor och andra accessoarer. Multifunktionsutrustning som exempelvis kan användas både för ljudupptagning och bildupptag- ning omfattas av begreppet, men däremot inte elektroniska dikta- foner och liknande som enbart kan användas för ljudupptagning eller ljudöverföring. Sådan utrustning är det, som regel, tillåtet att använda (9 c §). Paragrafen hindrar inte att ordföranden meddelar ordningsregler för annan elektronisk utrustning än den som avses i paragrafen, t.ex. för att motverka olovlig ljudupptagning under förhandlingar som hålls bakom stängda dörrar eller under rättens enskilda överläggningar (jfr 9 §). Huvudregeln är att elektronisk utrustning som kan störa sam- manträdet eller användas för att ta upp eller överföra bilder ska vara avstängd i rättssalen. Flygplansläge, ljudlöst läge och liknande räcker Utrustningen ska även i övrigt hanteras så att den inte kan användas på ett otillåtet sätt. Med detta avses främst att ta upp eller överföra bilder. Vad som krävs för att utrustningen inte ska kunna användas på ett otillåtet sätt beror ytterst på bedömningar som ordföranden måste göra i varje enskilt fall. Av betydelse är då bl.a. vilken slags utrustning det är fråga om och hur den kan komma att användas. Även ordförandens möjlighet att kontrollera att reglerna följs har betydelse. Med dagens teknikläge torde det i många fall vara tillräckligt att utrustningen – utöver att vara avstängd – är ordentligt undanstoppad så att bildupptagning eller bildöverföring inte kan förekomma. Öppen hantering av mobiltelefoner och liknande utrustning ska alltså som huvudregel inte förekomma i rättssalen, oavsett om ordföranden själv kan avgöra vad utrustningen används till eller inte. Bestämmelsen i första stycket tar främst sikte på åhör- are, men är inte formellt begränsad till någon särskild personkate- gori. Domstolen och rättens ordförande får besluta om undantag, se tredje stycket nedan. Ett beslut om undantag påverkar inte förbudet mot att ta upp och överföra bilder i en rättssal (9 b §). Bestämmelsen i andra stycket ger ordföranden möjlighet att förbjuda viss elektronisk utrustning i rättssalen, vilket innebär att den över huvud taget inte får föras in i rättssalen. Syftet är att minska risken för att utrustningen används på ett otillåtet sätt. Ett förbud enligt andra stycket får beslutas om det finns skäl av synnerlig vikt. Vad som främst avses är särskilt känsliga mål där konsekvenserna ur ordnings- eller säkerhetssynpunkt av att någon använder elektronisk utrustning på ett otillåtet sätt skulle bli sär- deles allvarliga. Så kan exempelvis vara fallet i vissa särskilt upp- märksammade mål, säkerhetsmål, mål där målsäganden eller någon annan part är särskilt utsatt, vissa ungdomsmål och mål med anknyt- ning till organiserad brottslighet. Ett förbud enligt andra stycket får också beslutas om det kan antas att utrustningen kan komma att användas på ett otillåtet sätt. Med detta avses t.ex. att fotografera eller filma under pågående sammanträde, eller att hantera elektronisk utrustning i strid mot en ordningsregel som ordföranden har meddelat. I begreppet ryms också sådan användning av elektronisk utrustning som strider mot första stycket och av den anledningen kan leda till att någon visas ut från rättssalen. Inget hindrar att störningar som exempelvis ljud- och ringsignaler eller att personer öppet använder elektronisk ut- rustning i rättssalen eller frekvent går in och ut ur rättssalen för att använda sådan utrustning beaktas vid en prövning enligt andra stycket. Av proportionalitetsskäl bör rättens ordförande i sådana situationer överväga andra, mindre ingripande, alternativ som t.ex. att visa ut personen. Beviskravet kan antas har samma innebörd som i annan processrättslig lagstiftning och innebär att, även om det är fråga om ett antagande, att det ska finnas någon objektiv grund som ger stöd för antagandet. I rättslitteraturen har uttalats att antagligt betyder en mindre sannolikhetsövervikt för att antag- andet är riktigt (Per m.fl., Rättegång, Fjärde häftet, § 25, , Zeteo). Omständigheterna ska alltså ha sådan karaktär och tyngd att de når upp till detta beviskrav. Erfarenheter av tidigare otillåten användning av elektronisk utrustning under det pågående sammanträdet eller i övrigt vid domstolen kan ge stöd åt antagandet, liksom upplysningar från parterna och domstolens ord- nings- och expeditionsvakter. Rättens ordförande får besluta i frågan före sammanträdet. Detta är ofta är en förutsättning för att domstolen ska kunna sätta ut målet i en särskild förhandlingssal och i övrigt planera handlägg- ningen på ett sätt som gör det möjligt att kontrollera att förbudet följs, jfr tredje stycket nedan. Det finns dock inget som hindrar att ordföranden beslutar om ett förbud under pågående sammanträde. I tredje stycket regleras möjligheten att göra undantag från bestäm- melserna i första och andra styckena. Syftet är att de som har legi- tima behov av att kunna använda elektronisk utrustning i rättssal- arna ska få göra detta. Undantag bör främst göras för utrustning som behövs för att genomföra sammanträdet eller får betraktas som nödvändiga arbets- redskap. Det kan exempelvis röra sig om elektronisk utrustning som används av åklagare, advokater och processförare under sak- framställningar och slutanföranden, men också polismän, ordnings- vakter och anställda inom som behöver kunna svara på larm och vara anträffbara. Även journalister och andra som an- vänder utrustningen som ett led i att publicera eller offentliggöra material i grundlagsskyddade medier bör få undantag. Ett annat exempel på när undantag bör kunna meddelas är studenter som har ett befogat intresse av att under t.ex. ett studiebesök kunna an- vända elektronisk utrustning. Ett undantag från bestämmelsen i första stycket innebär att utrustningen inte behöver vara avstängd och undanstoppad. Den som har beviljats undantag från bestämmelsen i andra stycket får också föra in elektronisk utrustning i rättssalen, även om ordföranden har förbjudit detta. Både domstolen och rättens ordförande får besluta om undan- tag. Syftet är att dispensfrågor ska kunna hanteras på ett enkelt, effektivt och tydligt sätt. Generella undantag bör beslutas i dom- stolens ordningsregler. Domstolen kan exempelvis medge undantag för åklagare och advokater och andra vanligt förekommande aktörer, för att minska behovet av information och dispensbeslut från rättens ordförande under sammanträdet. Ordningsreglerna bör kommuni- ceras med domstolens besökare, t.ex. genom att de anslås i dom- stolens lokaler eller görs tillgängliga på domstolens webbplats. Rättens ordförande får också i enskilda fall besluta om undan- tag. Domstolens allmänna regler är inte bindande för ordföranden. Ytterst är det alltså ordföranden som avgör vilka undantag som ska gälla vid sammanträdet, oavsett vad domstolen bestämt i ordnings- reglerna. Detta innebär att ordföranden får göra fler och andra undantag än vad domstolen bestämt, men också besluta att personer som undantagits i domstolens ordningsregler inte ska vara undan- tagna vid sammanträdet. Ordförandens beslut får fattas formlöst. Så bör exempelvis kunna ske om beslutet inte går någon emot. Ett beslut att tillåta exempelvis ett rättsligt biträde som inte är advokat eller en bolagsjurist att använda elektronisk utrustning under hans eller hennes sakframställning behöver alltså inte komma till uttryck på något annat sätt än genom att ordföranden inte ingriper. Det- samma gäller elektronisk utrustning som används av rättens ledamöter och protokollföraren. En fråga som kan uppkomma är hur ordföranden ska kunna avgöra om någon omfattas av ett undantag. Som exempel kan nämnas en person som först efter en tillsägelse påstår sig vara journalist. Utgångspunkten är då att det är den som stödjer sig på undantaget som ska göra det sannolikt att undantaget är tillämpligt. Enbart ett påstående om att någon t.ex. avser att publicera eller offentliggöra material i ett grundlagsskyddat medium är inte tillräckligt. Att en person har presskort, presslegitimation eller liknande är däremot omständigheter som bör anses visa att personen har sådan avsikt (jfr författningskommentaren till 9 b §), men även att personen är känd eller i förväg har anmält den tänkta användningen av elek- tronisk utrustning till domstolen och upplyst om syftet. Ett beslut enligt tredje stycket kan även reglera sådana frågor. Det bör därför vara möjligt att bestämma att t.ex. journalister ska kunna visa press- legitimation eller motsvarande tillfällig handling som domstolen delar ut till journalister som anmält sig i förväg. Den som använder elektronisk utrustning med stöd av tredje stycket är självfallet skyldig att se till att utrustningen inte stör sammanträdet. Om detta sker ska rättens ordförande ingripa. Tredje stycket hindrar inte att ordföranden t.ex. visar ut eller vidtar andra åtgärder mot den som stör sammanträdet (9 a §). Om det meddelas ett förbud enligt andra stycket får rätten, under de förutsättningar som anges i lagen om säkerhetskontroll i dom- stol, besluta att säkerhetskontrollen även ska omfatta utrustning som avses i första stycket. I fjärde stycket har en upplysning om detta lagts till. 10 § Parter och andra som ska delta i ett sammanträde inför rätten ska infinna sig i rättssalen eller där sammanträdet annars hålls. Om det finns skäl för det, får rättens ordförande besluta att en part eller annan som avses i första stycket i stället ska delta genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring. Vid bedömningen av om det finns skäl för ett sådant deltagande ska ordföranden särskilt beakta 1.de kostnader eller olägenheter som skulle uppkomma om den som ska delta i sammanträdet måste infinna sig i rättssalen, 2.om någon som ska delta i sammanträdet känner rädsla för att vara närvarande i rättssalen, 3.om det kan antas att någon som ska delta i sammanträdet utsätts för påtryckningar, och 4.om det är nödvändigt av säkerhetsskäl. Ett deltagande enligt andra stycket får inte ske, om det är olämpligt med hänsyn till ändamålet med personens inställelse och övriga om- ständigheter. Den som deltar i ett sammanträde genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring ska anses ha inställt sig inför rätten. Paragrafen innehåller bestämmelser om deltagande vid sammanträden genom ljudöverföring och genom ljud- och bildöverföring. Den har behandlats i kapitel 5.3. Huvudregeln i första stycket är oförändrad. Även i fortsättningen är utgångspunkten att den som ska delta i ett sammanträde inför rätten ska vara fysiskt närvarande i rättssalen eller där sammanträdet annars hålls. Bestämmelsen har till en början ändrats på så sätt att beslut fattas av rättens ordförande i stället för av rätten i sin helhet. Genom ändringarna utvidgas möjligheten till deltagande genom ljudöver- överföring eller ljud- och bildöverföring. Syftet är att den som känner rädsla för att infinna sig i rättssalen, eller riskerar att utsättas för påtryckningar, i fler fall än tidigare ska få närvara genom främst ljud- och bildöverföring. Ordföranden får därmed större möjlig- heter dels att förebygga ordningsstörningar i och utanför rättssalen, dels att ta hänsyn till parters, vittnens och andras utsatthet i för- handlingssituationen. Avsikten är att domstolarna i fler fall än tidi- gare ska kunna använda närvaro genom främst ljud- och bildöver- föring för att minska risken för bl.a. obehagliga händelser, förtäckta hot och subtila påverkansförsök i och utanför rättssalen. På så sätt får ordföranden bättre möjlighet att tillgodose brottsoffers intresse av att undvika kontakt med förövaren i domstolens lokaler (jfr art. 19 i och rådets direktiv /29/EU av den 25 okto- ber 2012 om fastställande av miniminormer för brottsoffers rättig- heter och för stöd till och skydd av dem samt om ersättande av rådets rambeslut /220/RIF). Ljudöverföringen eller ljud- och bildöverföringen kan ske antingen från en annan domstol eller myndighet, eller från ett annat rum i domstolens lokaler. I andra punkten har ett kvalificerande rekvisit – att rädslan ska vara påtaglig – tagits bort. Vid bedömningen av om det finns skäl för deltagande genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring ska rättens ordförande särskilt beakta om någon som ska delta i sammanträdet känner rädsla för att vara närvarande i rättssalen. Tröskeln för när rädsla särskilt ska beaktas vid denna bedömning sänks därmed något. Därmed kodifieras den praxis som utvecklats i domstolarna . Rädslan får, liksom tidigare, inte framstå som alltför abstrakt eller obefogad. Hur allvarlig rädslan måste vara kan inte sägas generellt utan måste avgöras från fall till fall. Om- ständigheter som kan tala för att en person på grund av rädsla ska tillåtas att närvara genom ljudöverföring eller ljud- och bildöver- föring är exempelvis om målet rör personer med anknytning till organiserad brottslighet, gängkriminalitet eller andra mål med för- höjd risk för störningar. Måltypen är dock i sig inte avgörande, utan bedömningen ska göras utifrån den rädsla personen känner. Rädslan kan exempelvis avse hot eller trakasserier i och utanför rättssalen från parter eller åhörare. Vid tillämpningen av rädslerekvisitet kan den praxis som utvecklats i frågor om medhörning på grund av förhörspersonens rädsla i 36 kap. 18 § första stycket 1 och 37 kap. 3 § tjäna som vägledning. Det tidigare motivuttalandet om att med- hörning alltid ska övervägas i första hand (prop. 2004/05:131 s. 225) är därmed överspelat. I andra stycket har en ny tredje punkt lagts till. Vid bedöm- ningen av om det finns skäl för deltagande genom ljudöverföring eller ljud- och bildöverföring ska rättens ordförande särskilt beakta, om det kan antas att någon som ska delta i sammanträdet utsätts för påtryckningar. Med påtryckningar avses alla försök att otillbör- ligt påverka någons medverkan i rättegången, oavsett resultat och oavsett om beteendet är att bedöma som övergrepp i rättssak eller inte. Påtryckningar innefattar, utöver öppna hot och trakasserier, även mer subtila åtgärder som t.ex. obehagliga gester och miner, att fråga om eller visa att man har kännedom om någons personliga förhållanden som exempelvis bostadsadress eller skola, anspelningar Det innefattar även andra beteenden före och under förhandlingen som kan uppfattas som hotfulla, obehagliga eller sär- skilt riktade mot vittnet. Klädsel, emblem och andra anspelningar på organiserad brottslighet eller ett våldskapital kan vara ett led i en påtryckning i den mening som avses i tredje punkten, se författ- ningskommentaren till 36 kap. 18 §. Bestämmelsen är tillämplig på de personkategorier som avses i andra stycket, nämligen parter, vittnen och andra. Med att delta i sammanträdet avses det som per- sonen har kallats till sammanträdet för att göra, t.ex. lämna en be- rättelse inför domstolen. Bestämmelserna i andra och tredje punkt- erna överlappar varandra i viss utsträckning.