sou · H5B314 · 2017-03-07 00:00:00 — Vidare ska beskickningar och konsulat främja näringsliv och utrikeshandel och i samverkan med och dess utlandsorganisation skapa intresse för svenska varor och tjänster och projektexport samt attrahera utländska in- vesteringar till och i övrigt stödja svenska företag och det svenska näringslivets företrädare (3 kap. 6 §). Beskickningar och konsulat ska, på ett sätt som är lämpligt i verksamhetslandet, även informera om och svenska förhållanden samt främja kontakter mellan svenska och utländska kulturella och vetenskapliga institutioner (3 kap. 7 §). Beskickningar och konsulat har även till uppgift att handlägga migrationsärenden enligt EU:s förordningar och utlänningslagstiftningen samt biträda , och Säkerhetspolisen i ärenden enligt utlänningslagstiftningen (3 kap. 9 §). 4.4Förordningen (2007:996) med instruktion för är enligt förordningen (2007:996) med instruktion för förvaltningsmyndighet för frågor som bland annat rör uppehållstillstånd, arbetstillstånd och visering (1 §). ska även enligt bestämmelsen fullgöra de uppgifter som myndigheten har enligt utlännings- och medborgarskapslagstiftningen, lagstiftningen om mottagande av asylsökande med flera samt andra författningar. ska vidare samverka med andra ansvariga myndigheter inom området så att förutsättningar skapas för ett effektivt genomförande av de verksamheter som följer av de uppgifter som har (2 § första stycket 6). I verkets uppgifter ligger också att bistå utlandsmyndigheterna med verksamhets- och processtöd för handläggningen av frågor inom migrationsområdet (2 § första stycket 9). Enligt bestämmelsens tredje stycke får efter samråd med () placera personal vid utlandsmyndigheterna i syfte att effektivisera genomförandet av uppgifter inom migrationsområdet. Den personal som här avses är sambandsmän. och rådets förordning (EG) nr 810/2009 av om införande av en gemenskapskodex om viseringar (viseringskodex)1 trädde i kraft . Genom viseringskodexen inrättas förfaranden och villkor för utfärdande av viseringar för transitering genom medlemsstaternas territorium eller för planerade vistelser på medlemsstaternas territorium som inte varar än (artikel 1). Som utgångspunkt ska en viseringsansökan handläggas av konsulaten, som också ska fatta beslut med anledning av ansökan (artikel 4.1). Med konsulaten avses ländernas diplomatiska beskickningar och karriärkonsulat. Enligt artikeln kan en medlemsstat begära att andra myndigheter ska medverka vid prövningen av och vid beslut om ansökningar (artikel 4.4). I är det som under vissa förutsättningar får handlägga och besluta i ärenden om Schengenvisering (3 kap. 5 § utlänningslagen och 3 kap. 10 § utlänningsförordningen samt avsnitten 4.6.1 och 4.7.1). En medlemsstat kan samtycka till att representera en annan medlemsstat och utfärda eller avslå viseringar å den medlemsstatens vägnar (artikel 8). I vissa fall får en medlemsstat samarbeta med en extern tjänsteleverantör (artikel 40). En extern tjänsteleverantör kan enligt artikel 43 ges behörighet att •tillhandahålla allmän information om viseringskrav och ansökningsformulär, •ge information till sökande om de styrkande handlingar som krävs på grundval av en checklista, •insamla uppgifter och mottagande av ansökningar, inklusive upptagande av biometriska kännetecken, och överföring av ansökan till konsulatet, •ta emot viseringsavgiften, •hantera tidsbeställning för personlig inställelse vid konsulatet eller hos den externa tjänsteleverantören, samt 1 EUT L 243, , s. 1. •samla in resehandlingar, inbegripet avslagsbeslut i förekommande fall, från konsulatet och återlämna dessa till sökandena. Enligt bestämmelsen får vissa uppgifter utföras endast av konsulaten och dessa kan alltså inte delegeras till en extern tjänsteleverantör. Det rör sig om prövningen av ansökningar, i förekommande fall intervjuer, beslut om ansökningar samt utskriften och påförande av viseringsmärken. (Se närmare 3 kap. 6 § fjärde stycket utlänningslagen och avsnitt 4.6.1 när det gäller samarbete med en extern tjänsteleverantör.) Om en medlemsstat som representerar en annan medlemsstat på en ort samarbetar med en extern tjänsteleverantör ska detta samarbete inbegripa också ansökningar som omfattas av överenskommelsen om representation. (Se närmare 3 kap. 6 § tredje stycket utlänningslagen och avsnitt 4.6.1 när det gäller representation.) Det är som huvudregel de behöriga myndigheterna i den medlemsstat som utfärdade viseringen som beslutar om upphävande och återkallelse av densamma (artikel 34). 4.6Utlänningslagen (2005:716) 4.6.1Schengenvisering och nationell visering Av utlänningslagen (2005:716) framgår att en utlänning som reser in i eller vistas i som huvudregel ska ha Schengenvisering eller nationell visering (2 kap. 3 §). Kravet på visering gäller bland annat inte för en utlänning som är EES-medborgare, har uppehållstillstånd eller har ställning som varaktigt bosatt i (2 kap. 8 a §).2 2 Rådets förordning (EG) nr 539/2001 av om fastställande av förteckningen över tredje länder vars medborgare är skyldiga att inneha visering när de passerar de yttre gränserna och av förteckningen över de tredje länder vars medborgare är undantagna från detta krav (EGT L 81, 21.3.2001, s. 1–7) reglerar rätten till viseringsfri inresa till och Schengenområdet. Schengenvisering (C-visering) Schengenviseringar regleras i viseringskodexen (se avsnitt 4.5). Ut- länningslagens 3 kap. innehåller kompletterande bestämmelser till viseringskodexen. I 3 kap. 1 § hänvisas till viseringskodexen i fråga om villkor för beviljande av Schengenvisering. I 3 kap. 5 § kompletteras behörighetsbestämmelserna i artikel 4 i viseringskodexen genom att det anges att även får besluta om Schengenvisering. Regeringen bemyndigas i 3 kap. 7 § att meddela ytterligare föreskrifter om visering (se 3 kap. 10 § utlänningsförordningen och avsnitt 4.7.1). Enligt artikel 8 i viseringskodexen kan en medlemsstat samtycka till att representera en annan medlemsstat som enligt viseringskodexens bestämmelser är behörig att pröva ansökan och utfärda viseringar på den medlemsstatens vägnar. Den representerande medlemsstatens konsulat kan även enligt artikel 8 bemyndigas att avslå viseringsansökningar. Ett bemyndigande om att regeringen eller – efter regeringens bestämmande – får ingå överenskommelse med en Schengenstat om att den statens behöriga myndigheter får meddela beslut om Schengenvisering har tagits in i 3 kap. 6 § tredje stycket. Bemyndigandet omfattar både en rätt att bevilja viseringar och att besluta om avslag på viseringsansökningar.3 Ett exempel på en situation när det finns ett behov av att en annan Schengenstat kan utfärda en Schengenvisering för räkning är om saknar diplomatisk representation i det land där viseringen söks. har ingått en rad sådana överenskommelser.4 En medlemsstat kan enligt viseringskodexen i vissa fall välja att samarbeta med en extern tjänsteleverantör (artikel 40.3). Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, bemyndigas i 3 kap. 6 § fjärde stycket att besluta om samarbete med en extern tjänsteleverantör i enlighet med viseringskodexen. har ett sådant samarbete med VFS Global (VFS). Enligt artikel 34 i viseringskodexen ska en visering som huvudregel återkallas eller upphävas av de behöriga myndigheterna i den medlemsstat som utfärdade viseringen, det vill säga av konsulaten. Andra myndigheter kan enligt viseringskodexen också vara behöriga, 2010/11:121, s. 40. 2010/11:121, s. 39. men då krävs nationella bestämmelser om detta (artikel 4.4). En bestämmelse om att återkallelse och upphävande av en Schengenvisering får beslutas av finns i 7 kap. 8 §. Nationell visering (D-visering) Utfärdande av nationella viseringar omfattas inte av viseringskodexen.5 En nationell visering får beviljas om det finns särskilda skäl och än , dock högst (3 kap. 4 §). Vid införandet av bestämmelsen om nationell visering, anfördes att särskilda skäl exempelvis kunde vara att det rörde sig om nära släktingar som önskade vistas här i landet för släktbesök än eller att det rörde sig om affärsbesök.6 Ett beslut om nationell visering får meddelas av och () (3 kap. 5 §). Regeringen eller – efter regeringens bemyndigande – får ge andra myndigheter rätt att besluta om visering (3 kap. 6 § första stycket). Med stöd av detta har bestämmelser om delegering av beslutanderätten vad avser nationella viseringar meddelats i 3 kap. 12§ utlänningsförordningen (se avsnitt 4.7.2). Av 7 kap. 8 § följer att en återkallelse av en nationell visering beslutas av den myndighet som har beviljat viseringen eller av . 5Däremot finns en bestämmelse om visering för längre vistelse i artikel 18 i konventionen om tillämpning av av mellan regeringarna i Benelux-stater- na, och om gradvis avskaffande av kontroller vid de gemensamma gränserna (SÖ 1998:49) som ändrats av och rådets förordning (EU) nr 265/2010 av om ändring av konventionen om tillämpning av och av förordning (EG) nr 562/2006 vad gäller rörlighet för personer med visering för längre vistelse. 2010/11:121, s. 36. 2004/05:170, s. 272 f. Vid ändringen av bestämmelsen i samband med ikraftträdandet av viseringskodexen anfördes att någon materiell ändring av förutsättningarna för att bevilja nationella viseringar av nu aktuellt slag inte var avsedd (prop. 2010/11:121, s. 36). Uppehållstillstånd på grund av anknytning, arbete, studier, m.m. Enligt utlänningslagen ska en utlänning som vistas i mer än som huvudregel ha ett uppehållstillstånd (2 kap. 5 §). Bestämmelser om uppehållstillstånd på grund av anknytning finns främst i 5 kap. 3 och 3 a §§. Enligt huvudregeln ska permanent uppehållstillstånd beviljas när en utlänning har för avsikt att mera varaktigt bosätta sig i , om det inte finns särskilda skäl som talar mot att ett permanent uppehållstillstånd beviljas.7 I praktiken gäller det bland annat utlänningar som beviljas uppehållstillstånd på grund av anknytning. Från huvudregeln om permanent uppehållstillstånd finns i 5 kap. 8 § undantag när en utlänning i stället för permanent uppehållstillstånd ska beviljas ett tidsbegränsat uppehållstillstånd. Ett tidsbegränsat uppehållstillstånd får bland annat beviljas en utlänning för arbete, studier eller besök (5 kap. 10 §). Ett permanent uppehållstillstånd får bland annat beviljas en utlänning som i sammanlagt har haft uppehållstillstånd för arbete eller studier på forskarnivå (5 kap. 5 § första stycket). Enligt 5 kap. 18 § första stycket ska en utlänning som vill ha uppehållstillstånd ha ansökt om och beviljats tillståndet före inresan i . Av 2 kap. 7 § följer att en utlänning som arbetar i ska ha arbetstillstånd. Bestämmelserna om beviljande av arbetstillstånd finns i 6 kap. Om arbetet och vistelsen i ska vara krävs också ett uppehållstillstånd (se ovan). Huvudregeln är att arbetstillstånd ska vara klart före inresan i (6 kap. 4 §). 7 Se prop. 1983/84:144, s. 88 och prop. 2004/05:170, s. 197. Beslut om uppehålls- och arbetstillstånd Det är som beslutar om tidsbegränsade och permanenta uppehållstillstånd (5 kap. 20 §) och om arbetstillstånd (6 kap. 5 §). Regeringen eller, efter regeringens bestämmande, bemyndigas i 5 kap. 22 § respektive 6 kap. 7 § att meddela föreskrifter om att andra myndigheter har rätt att besluta om uppehållstillstånd respektive arbetstillstånd (se 4 kap. 25 § och 5 kap. 13§ utlänningsförordningen och avsnitt 4.7.3). 4.7Utlänningsförordningen (2006:97) Om en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat överväger att avslå en ansökan om Schengenvisering på grund av att sökanden anses vara ett hot mot medlemsstaternas allmänna ordning, inre säkerhet eller folkhälsa får ansökan enligt 3 kap. 10 § överlämnas till för prövning. En svensk beskickning eller ett svenskt konsulat får enligt bestämmelsen även i annat fall överlämna viseringsärenden till för prövning. En förutsättning är att det finns särskild anledning till det. Innan överlämnande sker ska beskickningen eller konsulatet samråda med . Enligt 3 kap. 12 § första stycket får ge en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat rätt att besluta i ärenden om nationella viseringar. Innan en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat ges rätt att avslå ansökningar om nationell visering, ska samråda med (). Dessutom får enligt paragrafens andra stycke ge en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat rätt att bevilja nationella viseringar inom departementets ansvarsområde. har bemyndigat de utlandsmyndigheter som () bestämmer att handlägga och fatta beslut i ärenden om nationell visering (MIGRFS 05/2011). I föreskrifterna anges att om en utlandsmyndighet är osäker på hur en ansökan om nationell visering bör bedömas, får myndigheten lämna över ärendet till . Om det finns särskild anledning till det får en utlandsmyndighet enligt föreskrifterna även i andra fall lämna över ärenden till för prövning. Ett överlämnande ska föregås av samråd med . Ansökningar om uppehålls- och arbetstillstånd Ansökningar om uppehålls- och arbetstillstånd av en utlänning som inte befinner sig i ska ges in till och utredas av en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat i hemlandet eller i det land där utlänningen annars är stadigvarande bosatt (4 kap. 20 § respektive 5 kap. 8 §). Av bestämmelserna framgår vidare att ansökningar av en utlänning som vistas i ges in till . har utfärdat föreskrifter om var ansökningar om uppehålls- och arbetstillstånd från en utlänning i vars hemland eller bosättningsland det saknas en svensk utlandsmyndighet som handlägger sådana ärenden får ges in och utredas.8 Beslut om upphålls- och arbetstillstånd Med stöd av 4 kap. 25 § får efter samråd med () meddela föreskrifter om att en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat får bevilja uppehållstillstånd för högst . Vidare får efter samråd med Arbetsförmedlingen och () meddela föreskrifter om att en svensk beskickning eller ett svenskt konsulat får bevilja arbetstillstånd (5 kap. 13 § första stycket). har bemyndigat svenska utlandsmyndigheter att bevilja vissa tidsbegränsade uppehålls- och arbetstillstånd för bland annat gästforskare och forskarassistenter (05/2006) och att bevilja uppehållstillstånd för vissa studerande och för familje- 8 Se föreskrifterna UF 2016:3 om var ansökningar om uppehålls- och arbetstillstånd ges in och utreds i vissa fall. medlemmar i vissa fall (MIGRFS 10/2014).9 har även bemyndigat vissa svenska utlandsmyndigheter att bevilja uppehållstillstånd för besök (MIGRFS 14/2010). Nämnda föreskrifter innehåller närmare bestämmelser om förutsättningar för tillstånd och handläggningen av respektive ansökan. 9 har också bemyndigat utlandsmyndigheter att bevilja arbetstillstånd för en utlänning som ska genomgå företagspraktik eller liknande i (MIGRFS 04/2008). Även i har bemyndigats att bevilja uppehålls- och arbetstillstånd (ferietillstånd) för medborgare i och (MIGRFS 2004:2). Kartläggning av utlandsmyndigheternas nuvarande migrationsverksamhet, m.m. 5Nuvarande ansvarsfördelning, organisation och finansiering Utlandsmyndigheterna1 har ett ansvar för vissa migrationsärenden, dels genom att medverka i handläggningen av anknytningsärenden, studerandeärenden och arbetstillståndsärenden, och dels genom att handlägga och besluta i ärenden om Schengenvisering eller nationell visering. Därutöver bistår utlandsmyndigheterna svenska myndigheter, till exempel vid återvändande av personer med avvisnings- och utvisningsbeslut. Migrationsärenden handläggs vid ett 60-tal av utlandsmyndigheterna och omfattar uppskattningsvis 200 000 viseringsärenden och 70 000 ärenden om uppehålls- och arbetstillstånd. Verksamheten inbegriper drygt 200 årsarbetskrafter. Av dessa är cirka en femtedel utsända av och övriga är lokalt anställda. Därtill har 17 utsända sambandsmän, varav tolv arbetar med att bland annat effektivisera genomförandet av uppgifter inom migrationsområdet samt bidra till omvärldsanalys och fem arbetar med återvändande. Migrationsverksamheten vid utlandsmyndigheterna finansieras inom ett annat utgiftsområde och anslag än migrationsverksamheten i . Utlandsmyndigheterna, inklusive migrationsverksamheten, finansieras från anslaget 4:1 m.m. under utgiftsområde 1 . verksamhet finansieras från anslaget 1:1 under utgiftsområde 8 Migration. 1 Det vill säga i detta sammanhang ambassader och karriärkonsulat, se inledningen till avsnitt 3.2. Nuvarande ansvarsfördelning, organisation och finansiering 5.2De allmänna ramarna för utrikesrepresentationen I utrikesrepresentationen ingår utlandsmyndigheterna, det vill säga ambassader, delegationer och karriärkonsulat.2 har runt 100 utlandsmyndigheter och dessa är administrativt underställda beslutar i frågor som rör personal i utrikesrepresentationen och i andra frågor som rör utrikesrepresentationens administration, om något annat inte är särskilt föreskrivet.4 Ansvarigt departement inom är Utrikesdepartementet.5 Utrikesrepresentationen verkar inom de ramar som anges av om diplomatiska förbindelser6 (SÖ 1967:1), om konsulära förbindelser (SÖ 1974:10) och andra internationella konventioner.7 Wienkonventionerna är internationella fördrag som styr hur det diplomatiska umgänget stater emellan ska utövas, det vill säga vilka rättigheter en stat kan åberopa gentemot andra stater i utövandet av sin diplomatiska och konsulära verksamhet, och vilka skyldigheter staten har att tolerera andra staters utövande av sin motsvarande verksamhet. Konventionerna reglerar även frågor om immunitet och privilegier för myndigheterna och deras personal. I konventionerna finns också bestämmelser om utlandsmyndigheternas organisation, personal och arbete. De är i viss utsträckning flexibla och olika länders uttolkningar skiljer sig åt. om diplomatiska förbindelser avser förhållandet stater emellan. Konventionen är allmänt hållen vad gäller beskickningars verksamhet. I artikel 2 anges att diplomatiska förbindelser mellan stater och ständiga diplomatiska beskickningar baseras på ömsesidigt samtycke. Detta innebär i princip att staterna har frihet att själva reglera formerna för sina diplomatiska mellanhavanden. En- ligt vissa bestämmelser förutsätts även att staterna är överens i en viss fråga (se till exempel artikel 12 om kanslilokaler på annan ort än där beskickningen är belägen). Vidare kan stater komma överens om 2Se 1 kap. 2 § första och andra styckena och 1 kap. 4 och 5 §§ förordningen med instruktion för utrikesrepresentationen. 3Se 3 § och 4 § första stycket förordningen med instruktion för samt 1 kap. 6§ förordningen med instruktion för utrikesrepresentationen. 4Se 4 § andra stycket förordningen med instruktion för . 5Se bilagan till förordningen med instruktion för . 6För del trädde konventionen i kraft . 7Se 1 kap. 1 § förordningen med instruktion för utrikesrepresentationen. Nuvarande ansvarsfördelning, organisation och finansiering rättigheter och skyldigheter som går utöver vad som följer av konventionens bestämmelser. Ett viktigt begrepp i konventionen är ”diplomatisk beskickning”. Beskickningen är det organ som för en stats räkning – den sändande staten – representerar denna i förhållande till en annan stat – den mottagande staten. Den diplomatiska beskickningen är enligt konventionen odelbar på så sätt att dess chef leder och ansvarar för hela verksamheten och all anmäld personal. Beskickningen har vissa i konventionen angivna uppgifter och begränsningar. Artikel 3 anger exempelvis att en diplomatisk beskicknings uppgifter är att företräda den sändande staten och tillvarata dess intressen, att förhandla med mottagande stat, att bevaka och rapportera om utvecklingen i mottagande stat samt att främja och utveckla förbindelser inom olika områden. om konsulära förbindelser beskriver i detalj vad som ingår i den konsulära verksamheten. I konventionen anges att utfärdandet av viseringar och andra motsvarande handlingar till personer som vill bege sig till den sändande staten är en del av de konsulära uppgifterna. I brukar dessa uppgifter räknas som migrationsärenden. 5.3Utlandsmyndigheternas organisation och ansvaret för verksamheten 5.3.1Ansvaret för utlandsmyndigheternas verksamhet Utlandsmyndigheternas organisation regleras av förordningen med instruktion för utrikesrepresentationen (se avsnitt 4.3). Det är chefen för utlandsmyndigheten som har det övergripande ansvaret för utlandsmyndigheten och all dess personal gentemot värdlandet och Wienkonventionerna, oavsett om personalen tillhör eller har en annan huvudman (se avsnitten 5.3.2 och 5.3.3).8 Vidare ansvarar chefen för att verksamheten bedrivs författningsenligt och effektivt och att den utvecklas och anpassas till de krav som ställs på den samt att verksamheten genomförs enligt de direktiv och de instruktioner som ges av Regeringskansliet.9 Chefen ska 8Se 2 kap. 2 och 7 §§ förordningen med instruktion för utrikesrepresentationen. 9Se 2 kap. 9 § förordningen med instruktion för utrikesrepresentationen. Nuvarande ansvarsfördelning, organisation och finansiering även fastställa en verksamhetsplan för myndigheten, följa upp verksamheten och analysera resultatet.10 Det är som har arbetsgivaransvaret för den utsända personal på utlandsmyndigheten som är anställd av . Arbetsgivaransvaret för de utsända medarbetare som har en annan huvudman tillkommer den huvudmannen (se närmare avsnitt 5.3.3). Arbetsgivaren har ansvaret för löne- och anställningsfrågor samt disciplinansvar. Det är emellertid alltid chefen på utlandsmyndigheten som ansvarar för arbetsledning och uppföljning för all personal som är placerad vid utlandsmyndigheten (se dock avsnitt 5.3.4 om möjligheten till delegering och avsnitt 5.3.3 om handelssekreterare).11 Chefen för utlandsmyndigheten har även ansvar för vissa arbetsgivarfrågor såsom arbetsmiljö och säkerhet.12 5.3.2Personal som är utsänd av och de lokalt anställda Vid utlandsmyndigheterna finns personal som är utsänd av regeringen och och personal som är lokalt anställd eller inhyrd av utlandsmyndigheterna.13 Av de drygt 200 årsarbetskrafter som handlägger migrationsärenden vid utlandsmyndigheterna är cirka 45 personer utsända av och cirka 165 personer lokalt anställda. Därutöver förstärks utlandsmyndigheterna under högsäsong och semestertider med ytterligare personal. De som sänds ut från för att arbeta med migrationsfrågor – migrationshandläggarna – kommer till övervägande del från , men är tjänstlediga från verket som de arbetar på utlandsmyndigheten. Migrationshandläggarna anställs på tvåårskontrakt med möjlighet till förlängning. 10Se 2 kap. 8 § förordningen med instruktion för utrikesrepresentationen. 11Se 2 kap. 9 § förordningen med instruktion för utrikesrepresentationen. 12Se 2 kap. 10 § förordningen med instruktion för utrikesrepresentationen. 13Se 2 kap. 5 § första stycket förordningen med instruktion för utrikesrepresentationen. Nuvarande ansvarsfördelning, organisation och finansiering nal som förstärker utlandsmyndigheterna sänds ut , efter behovet på aktuell myndighet. På många mindre utlandsmyndigheter finns det inte en särskild migrationshandläggare som hanterar migrationsärenden. I dessa fall hanteras ärendena av en utsänd tjänsteman från som arbetar med migration och övrig tid med andra frågor. Det är personalenheten på som arbetar med bemanning av migrationshandläggartjänster, både ordinarie och förstärkningstjänster. har möjlighet att be om referenser från för kortlistade kandidater till handläggartjänsterna. Därutöver bistår av en årsarbetskraft på med rekrytering av förstärkningspersonal. Rekryteringen går till på så sätt att väljer ut de som är lämpliga för ett visst förstärkningsuppdrag ur en förstärkningspool, dit anställda på verket har fått anmäla intresse (se även avsnitt 5.5.3). är vidare behjälpligt med att säkerhetskontrollera den personal som skickas ut på utlandsmyndigheterna för att arbeta med migrationsfrågor innan beslutar om anställning. Både ordinarie migrationspersonal och förstärkarna omfattas av det så kallade medan annan utsänd personal från Ut- rikesdepartementet och Sida som huvudregel omfattas av UVA- avtalet14.