sou · H5B36 · 2017-02-08 00:00:00 — I stället för att socialnämnden, som gäller, om det är lämpligt ska höra föräldrarna och barnet föreslår vi därför att för- äldrarna och barnet ska höras om det inte är olämpligt. Bedöm- ningen av om det är olämpligt att samtala med barnet får göras i varje enskilt fall. Om barnet inte kommer till tals genom ett direkt samtal ska barnets åsikter eller inställning så långt det är möjligt klarläggas på annat sätt. Att så är fallet följer av vår föreslagna bestämmelse i 6 kap. 2 b § FB. Barnet ska ha rätt att komma till tals oavsett föräldrarnas inställning Vårt förslag: Det införs en bestämmelse om att barn ska ha rätt att uttrycka sina åsikter och sin inställning i frågor om vårdnad, boende och umgänge vid samtal med företrädare för socialnämn- den även om vårdnadshavarna motsätter sig detta. När socialnämnden inom ramen för arbetet med ett godkännande av ett avtal, snabbupplysningar, en utredning eller under samarbets- samtal vill samtala med barnet innebär detta inga problem om vård- nadshavarna samtycker till sådana samtal. Om samtycke inte läm- nas bör det i vissa fall vara möjligt för barn som uppnått viss ålder och mognad att själv bestämma om sin medverkan. I andra fall kan dock det faktum att en vårdnadshavare motsätter sig att barnet hörs hindra att barnet kommer till tals. Utredningen om beslutanderätten vid gemensam vårdnad (Ju 2006:07) övervägde bl.a. behovet av en reglering när det gällde förutsättningarna för att tala med ett barn utan vård- nadshavarens samtycke. Utredningen föreslog att företrädare för socialnämnden skulle kunna tala med barn utan vårdnadshavarens samtycke i samtliga utredningar som rör barn. Även den som hade utsetts att verkställa en vårdnadsutredning enligt skulle kunna göra detta (SOU 2007:52 s. 13 och 142–158). Barnets bästa och barnets rätt att komma till tals gjordes dock bedömningen att det inte fanns tillräckligt behov av att införa en sådan möjlighet i andra fall än vid barnavårdsutred- ningar och utredningar på socialnämndens initiativ om vårdnads- överflyttning enligt 6 kap. 7 och 8 §§ FB. Det hänvisades bl.a. till att det endast i ett fåtal fall förekom att vårdnadshavaren vägrar samtal med barnet och att det sällan ligger i föräldrarnas intresse att motsätta sig att den som utför utredningen talar med barnet (prop. 2009/10:192 s. 18). Av vår kartläggning framgår att det är ovanligt att vårdnadshavare hindrar att barnet får komma till tals i en utredning om vårdnad, boende eller umgänge. Flera familjerättssekreterare har berättat att det är något vanligare att en vårdnadshavare hindrar att ett barn hörs inom ramen för s.k. snabbupplysningar. Familje- rättssekreterare har också berättat att de i en del fall får ägna visst arbete åt att ”övertala” föräldrar till att ge sitt godkännande till barn- samtal. Regleringen i ger barnet en absolut rätt att komma till tals i frågor som gäller barnet. Att vårdnadshavare kan hindra att barnet kommer till tals i mål om vårdnad, boende eller umgänge är inte förenligt med regleringen i . För att alla barns rätt ska kunna tillgodoses fullt ut menar vi att rätten att komma till tals inte kan vara beroende av vårdnadshavarnas inställning i frågan. Barnet ska i samtliga förfaranden om vårdnad, boende eller umgänge som rör barnet och som barnet har rätt att komma till tals vid, kunna komma till tals vid ett direkt samtal med företrädare för socialnämnden även om vårdnadshavarna motsätter sig detta.30 Ett sådant direkt samtal ska dessutom kunna ske utan vårdnadshavares närvaro. Att det endast undantagsvis är så att föräldrar motsätter sig att barnet får komma till tals ändrar inte vår bedömning att regelverket bör ändras. Att barnets rätt till samtal inte kommer förutsätta vårdnadshav- arnas medgivande kommer att underlätta familjerättssekreterares arbete eftersom de kan informera föräldrarna om att barnet har rätt att komma till tals oavsett föräldrarnas inställning i frågan. Att barnet ska kunna komma till tals oberoende av vårdnads- havarnas inställning innebär ett ingrepp i principen om vårdnads- 30 Detsamma ska gälla för samtal med medlare vid medling enligt 6 kap. 18 a § FB, se av- snitt 10.7.5. Barnets bästa och barnets rätt att komma till tals Om den ena föräldern eller båda föräld- rarna motsätter sig ett samtal med hänsyn till barnets bästa bör den som ska samtala med barnet vara lyhörd inför deras bedömning. Det kan handla om att barnet redan talat med många olika personer och att barnet därför inte ska behöva göra det igen. Om föräldrarna inte samtycker till ett samtal kan det också tala för att barnet befinner sig i en stark lojalitetskonflikt. Det krävs alltså noggranna överväganden för att hålla ett samtal med ett barn om föräldrarna motsätter sig ett sådant. Hur det i praktiken ska gå till att höra ett barn om föräldrarna motsatt sig det får avgöras från fall till fall. Det är viktigt att det finns ett samarbete med föräldrarna, bl.a. av praktiska skäl, och vårdnadshavarna bör alltid informeras innan samtalet med barnet äger rum (jfr prop. 2009/10:192 s. 19). 11.8.6Andra tänkbara möjligheter att stärka barnperspektivet Bör barnet få talerätt i mål om vårdnad, boende eller umgänge? Vår bedömning: Barnet bör inte få talerätt. Ett sätt att stärka barnets delaktighet i mål om vårdnad, boende och umgänge skulle kunna vara att ge barnet talerätt. På så sätt skulle barnets perspektiv och åsikter i frågorna garanteras på ett effektivt sätt. Frågan om talerätt för barn i mål om vårdnad, boende eller umgänge har övervägts tidigare.31 I prop. 1994/95:224, Barns rätt att komma till tals, som antogs av , gjordes bedöm- ningen att det inte borde införas någon talerätt för barn. Det kon- staterades att om barnet ska ha talerätt så är utgångspunkten att barnet inte ska behöva ta parti för någon av föräldrarna i processen. Det ansågs dock främmande att en part i ett mål inte skulle behöva ta ställning till själva tvistefrågan i målet. Det hänvisades också till flera praktiska svårigheter, t.ex. att yngre barns uppgifter i prak- tiken närmast skulle få lämnas av föräldrarna och socialnämnden. Hur en talerätt för barnet i dessa fall skulle kunna påverka rättens ställningstagande och leda till en utgång mer i barnets intresse var 31 Se SOU 1979:63, SOU 1987:7, Ds 1989:52, prop. 1990/91:8, Ds 1994:85 och prop. 1994/95:224. Barnets bästa och barnets rätt att komma till tals därför svårt att se. När det gällde äldre barn anfördes att de ofta kan bilda sig en uppfattning om tvisten och även ta ställning i den. Det ansågs dock finnas en risk för att barnet, om det fick talerätt, i större utsträckning skulle dras in i föräldrarnas konflikt vilket skulle kunna leda till försämrade relationer mellan barnet och en förälder eller båda. Ett annat skäl som anfördes mot talerätt var att hand- läggningen av målen riskerade kompliceras ytterligare (s. 30 och 31). Vi menar att de argument som framfördes mot att barnet ska ha talerätt är aktuella. Inte minst risken för att barnet dras in i föräldrarnas konflikt i större utsträckning än talar starkt mot en talerätt för barn. En talerätt skulle sannolikt få störst bety- delse för lite äldre barn, som själva kan framföra sin inställning. Av vår kartläggning framgår att det inte är för denna grupp barn som bristerna i rätten att komma till tals är störst (se avsnitt 11.7.3). Vi menar att det väsentliga är att barnets åsikter verkligen kommer fram och blir beaktade på ett tydligare sätt än . Vi har också framfört flera förslag på hur detta kan möjliggöras utan att barnet försätts i en situation där han eller hon tvingas ta ställning i kon- flikten mellan föräldrarna (se ett mer utvecklat resonemang om detta nedan). Vi menar därför att barn inte bör ges talerätt i mål om vård- nad, boende eller umgänge. Bör det införas en möjlighet för domstolen att utse ett juridiskt biträde för barnet? Vår bedömning: Det bör inte införas en möjlig- het för domstolen att utse ett juridiskt biträde för barnet i mål om vårdnad, boende eller umgänge. I våra direktiv anges att det kan finnas anledning att överväga att införa någon form av biträde för barn. Frågan om biträde för barnet har behandlats tidigare, bl.a. i promemorian Utövandet av barns rättig- heter i familjerättsprocesser (Ds 2002:13) och i prop. Barnets bästa och barnets rätt att komma till tals Barns möjlighet att få vård.32 I promemorian föreslogs att domstolen skulle kunna utse biträde i särskilt konfliktfyllda mål om vårdnad, boende och umgänge (s. 106). Det särskilda biträdets arbete skulle helt och hållet styras av barnets bästa. En viktig uppgift skulle också vara att vara ett stöd och en hjälp för barnet. Biträdet skulle även kunna lämna upplysningar till barnet och se till att barnets inställ- ning blev klarlagd och att domstolen fick kännedom om inställ- ningen. Ytterligare en viktig uppgift skulle vara att med barnets bästa för ögonen försöka få föräldrarna att nå en samförstånds- lösning (s. 111 f.). I propositionen (prop. 2011/12:53) gjordes dock bedömningen att det inte borde införas en möjlighet för domstolen att utse ett juridiskt biträde för barnet. Det hänvisades bl.a. till lagändringar som hade genomförts i tiden efter förslaget.33 Det hänvisades också till domstolens och socialnämndens ansvar för att den utredning som ska göras styrs av barnets behov och till att detta hade kommit till klarare uttryck i lagen. Slutsatsen var att frågan om hur barnets rätt bäst tillgodoses i mål om vårdnad, boende och umgänge behövde övervägas ytterligare. Om en möjlighet för barn att få ett biträde i processen skulle in- föras så skulle biträdets uppgift vara att företräda barnets intressen och bevaka barnets rätt under processen. Ett biträde skulle också kunna säkerställa barnets rätt till information under handläggningen i domstol. Ett biträde hade alltså kunnat säkerställa barnets per- spektiv och delaktighet i processen. Ett biträde för barnet skulle dock också kunna medföra en rad negativa konsekvenser. Ett biträdes uppgifter skulle först och främst vara lika . Det skulle innebära att barnet behövde samtala om samma saker med ytterligare en aktör, vilket skulle kunna upplevas som förvirrande och ansträngande för barnet. Flera av de barn vi träffat har uttryckt att det var påfrestande att samtala med . En annan nackdel med ytterligare en aktör i 32Se även prop. 2011/12:53 och prop. 1994/95:224. Det finns även två tillkännagivande av . Det första rör frågan om möjligheten att förordna juridiskt biträde för barn i vissa särskilt konfliktfyllda vårdnads- och umgängestvister. I det andra tillkännages att regeringen ska utarbeta ett lagförslag som innebär att barn får rätt till ett eget juridiskt biträde i alla mål om vårdnad, boende och umgänge (bet. 2005/06:LU27, rskr. 2005/06:309). 33De lagändringar som det hänvisades till var 42 kap. 17 § första stycket som innebär att domstolen aktivt ska verka för att föräldrarna når en samförståndslösning till barnets bästa och 6 kap. 18 a § FB som innebär att rätten kan utse en medlare. Det hän- visades också till att barnets bästa hade fått en mer framskjuten roll genom vård- nadsreform (6 kap. 2 a § FB). Barnets bästa och barnets rätt att komma till tals processen är risken för att föräldrarnas konflikt skulle trappas upp, vilket skulle kunna påverka barnet negativt och göra domstols- processen mer svårhanterad än . Att barnet skulle få en direkt kanal att förmedla sina åsikter genom skulle också kunna medföra att föräldrarnas tryck och påverkan på barnet skulle öka. Det skulle i sin tur kunna innebära en risk för att barnet drogs in i föräldrarnas konflikt i större utsträckning än . En möjlighet att utse biträde skulle också föra med sig flera av- gränsningsproblem. Skulle rätten till ett biträde finnas i alla mål eller enbart i vissa, och i så fall i vilka? När i processen skulle ett biträde förordnas? Skulle barnet ha rätt till ett biträde även om föräldrarna förde sin egen talan? Slutligen går det inte heller att bortse från att ett införande av en rätt till eget biträde för barn skulle vara kostsamt. Vi menar att tillgängliga resurser i första hand bör läggas på insatser som kan verka dämpande på konfliktnivån i pro- cessen. De nackdelar som en rätt till biträde för barn skulle kunna föra med sig gör det tveksamt att lägga fram ett sådant förslag. Förslaget skulle i så fall motiveras av stora brister i barns rätt att komma till tals. Vi har visserligen kommit fram till att det finns brister i den rätten. har vi inte kunnat dra några säkra slutsatser om hur stora dessa egentligen är eftersom barns åsikter i flera fall inte dokumenteras med hänsyn till omsorg om barnet. Det har dock kommit fram att framför allt yngre barns (0–) rätt att komma till tals behöver stärkas. Vi ifrågasätter om ett juridiskt biträde skulle vara rätt väg att gå för att stärka de barnens ställning. Det är nämligen tveksamt om ett juridiskt biträde skulle kunna hämta in och förmedla dessa barns åsikter på ett bättre sätt än . För att säkerställa barns rätt och delaktighet i processen har vi föreslagit flera lagändringar. Nedan föreslår vi också flera andra åtgärder i syfte att synliggöra barn på ett bättre sätt än , bl.a. utbildning för familjerättssekreterare och domare och ett ökat erfar- enhetsutbyte. Våra övriga förslag syftar också genomgående till att sätta barnet och barnets behov i centrum för processen. Även i det preventiva arbetet, vid de informationssamtal som vi föreslår ska införas, kommer fokus läggas på barnet och barnets behov. Våra förslag kommer alltså att leda till att barnets perspektiv och rättig- heter under processen stärks. Det kan tilläggas att om barnkonven- tionen blir lag så kommer barnets rättigheter ytterligare att tydlig- Barnets bästa och barnets rätt att komma till tals Mot den bakgrunden och med hänsyn tagen till de risker och avgränsningsproblem som ett biträde för barn i domstolsprocessen faktiskt riskerar föra med sig, menar vi att det inte finns tillräckligt starka skäl att föreslå en möjlighet till biträde för barn. Det kan dock finnas anledning att överväga frågan på nytt när våra förslag varit i kraft och kan utvärderas. Bör barn höras vid en huvudförhandling i större utsträckning än ? Vår bedömning: Barn ska även fortsättningsvis endast i undan- tagsfall höras vid en huvudförhandling. Möjligheten att höra barn vid en huvudförhandling ska användas med stor försiktighet (jfr 6 kap. 19 § FB). Undantagsvis kan det dock finnas situationer där det kan vara rimligt och lämpligt att barnet hörs inför domstol, t.ex. om ett barn själv begär det eller det annars finns särskilda skäl som talar för det. En förutsättning är att det är uppenbart att barnet inte genom att försättas i en svår eller ohållbar situation tar skada av det. Hänsyn måste tas till barnets ålder och mognad.34 Vid vår kartläggning har det kommit fram att det är ovanligt att barn hörs i domstol. Ett sätt att stärka barns rätt att komma till tals skulle kunna vara att låta dem höras i rätten i större utsträckning än . Flera av de barn vi samtalat med har gett uttryck för att de tycker att det skulle vara bra. Flera av barnen har också förmedlat att det då inte skulle uppstå några missförstånd om vad barnet ville. Vi menar att det är svårt för barn att förstå och på förväg ta ställning till vad det skulle innebära att höras i en domstolsförhand- ling. En domstolsmiljö är inte en lämplig miljö för ett barn att komma till tals i. Vid en huvudförhandling är båda barnets föräldrar och eventuella ombud närvarande och situationen som sådan är på- frestande för alla inblandade aktörer. Barnet befinner sig dessutom i en lojalitetskonflikt. Det är svårt att föreställa sig en situation som skulle vara mer pressande för barnet att uttrycka sin åsikt i. Möjligheterna för barnet att fritt utrycka sina åsikter i en 34 Se SOU 2005:43 s. 552 och där gjorda hänvisningar. Barnets bästa och barnets rätt att komma till tals sådan situation är små. har uttalat att ett barn inte kan höras effektivt om omgivningen är okänslig eller olämplig för barnets ålder.35 har också uttalat att helst ska barnet inte höras i en öppen domstolsförhandling, utan under förtroliga omständigheter.36 Vi menar sammantaget att möjligheterna att höra barn inför rätten även fortsättningsvis ska användas re- striktivt. Det finns behov av utbildning och ett ökat erfarenhetsutbyte Vår bedömning: Familjerättssekreterare och domare behöver ökade kunskaper om barns rätt att komma till tals. Det behövs även ett ökat erfarenhetsutbyte om hur barn kan synliggöras på ett bättre sätt än . För att barns rätt att komma till tals ska tillgodoses krävs det att ansvariga aktörer har kunskap om hur denna rättighet ska förverk- ligas i den egna verksamheten.37 För att barn ska kunna bli bättre synliggjorda i mål om vårdnad, boende och umgänge är det därför viktigt att domare och familjerättssekreterare får tillgång till utbild- ning. Med hänsyn till de brister vi identifierat finns framför allt behov av kunskap om yngre barns rätt att komma till tals. Det finns också behov av kunskap om hur barns åsikter bör återges och redovisas vid bedömningen av barnets bästa. För domares del bör ta hänsyn till behoven i sitt kursutbud. I kapitel 15 konstaterar vi att det krävs en satsning på att stärka kommunernas arbete med att utveckla kompetensen för familje- rättssekreterare. Vårt förslag är att MFoF får i uppdrag att kart- lägga hur behovet av utbildningsinsatser för familjerättssekreterare närmare ser ut. Det behov av vägledning och utbildning i fråga om barns rätt att komma till tals som vi nu identifierat bör särskilt beaktas i kartläggningen. För att barn ska synliggöras på ett bättre sätt än är det, utöver utbildning, också viktigt att det förs en diskussion bland be- 35CRC/C/GC/12 p. 36CRC/C/GC/12 p. 37Jfr Strategi för att stärka barnets rättigheter i . Barnets bästa och barnets rätt att komma till tals rörda aktörer, framför allt bland familjerättssekreterare och domare, om hur barnets rätt kan säkerställas i verksamheterna. Med hänsyn till de brister vi identifierat bör diskussionerna framför allt handla om hur yngre barn kan komma till tals i större utsträckning och om hur barns åsikter bör återges och redovisas vid bedömningen av barnets bästa. Utöver sådana diskussioner är självfallet också annat erfarenhetsutbyte och samarbete mellan domstolar och socialnämn- der som leder till ett tydliggörande av barnets perspektiv positivt. Nackdelen med sådana samarbeten är dock att de ofta är lokalt förankrade vilket innebär att alla barn inte får samma möjligheter. Uppdrag till Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd Vårt förslag: Regeringen ska ge Myndigheten för familjerätt och föräldraskapsstöd i uppdrag att ta fram en vägledning för hur uppföljningsskyldigheten enligt 5 kap. 1 § åttonde streck- satsen socialtjänstlagen (2001:453) ska fullgöras. Vi har konstaterat att den uppföljningsskyldighet som har enligt SoL i ett mål eller ärende om vårdnad, boende eller um- gänge sällan fullgörs. Många familjerättssekreterare som vi har sam- talat med har uttryckt att de känner en stor osäkerhet kring hur uppföljningen i praktiken ska gå till och att detta är det främsta skälet till att någon uppföljning sällan sker. Det är viktigt att det arbetas fram metoder eller arbetssätt för hur uppföljningsskyldig- heten fullgörs. Vi menar att det är lämpligt att MFoF får i uppdrag av regeringen att arbeta fram ett sådant stöd. På så sätt säkerställs att en utvärdering av barnets situation görs efter ett domstolsavgör- ande oberoende av barnets bostadsort. 12 Risken för att barnet far illa Barn ska behandlas med aktning för sin person och egenart. Ett barn har en absolut rätt att inte själv bli utsatt för våld, övergrepp eller annan kränkande behandling. Genom vårdnadsreform tydliggjordes därför att risken för att barnet eller någon annan i familjen utsätts för övergrepp, olovligen förs bort eller hålls kvar eller annars far illa ska beaktas särskilt i bedömningen av vad som är bäst för barnet. Om det framkommer uppgifter om att barnet far illa, måste domstolen och socialnämnden alltid göra en riskbedömning. Av ut- redningens direktiv framgår att det i olika sammanhang har gjorts gällande att riskbedömningar görs i för liten utsträckning och att de riskbedömningar som görs i vissa fall är bristfälliga. Frågan är alltså om den lagändring som gjordes har fått önskad effekt eller om det krävs ytterligare åtgärder. I vårt uppdrag ingår därför att kartlägga och analysera hur dom- stolar och socialnämnder redovisar och beaktar risken för att barnet far illa i mål om vårdnad, boende och umgänge. Vi ska också ta ställning till vilka åtgärder som kan behöva vidtas för att säkerställa att riskbedömningar görs i tillräcklig utsträckning och att dessa bedömningar är av hög kvalitet. I direktiven anges att ett sätt att förbättra riskbedömningarna kan vara att utveckla metodstöd men att det inte kan uteslutas att det finns behov av att justera regel- verket i syfte att tydliggöra och precisera riskbedömningarnas roll och betydelse. I vår kartläggning har vi utgått från de riskbedömningar som finns i de vårdnadsutredningar och domar som ingår i vår under- sökning. Med riskbedömningar avser vi här bedömningar som tar Risken för att barnet far illa sikte på såväl eventuell farlighet hos en förälder som en trygghets- bedömning ur barnets perspektiv (se avsnitt 12.3.4). 12.2Bestämmelsen om att det ska fästas särskilt avseende vid risken för att barnet far illa I samband med vårdnadsreform infördes bestämmelsen i 6 kap. 2 a § (FB) om att risken för att barnet utsätts för övergrepp, olovligen förs bort eller hålls kvar eller annars far illa ska beaktas vid bedömningen av vad som är bäst för barnet.1 vårdnadskommitté kom efter en genomgång av tings- rättsdomar fram till att tingsrätten resonerade kring påståenden om övergrepp i omkring hälften av fallen om det påståtts våld eller hot mot ena föräldern och i omkring två tredjedelar av fallen när det gällde påståenden om våld eller hot mot barnet. Vidare konsta- terade utredningen att tingsrätten i samtliga fall när det påståtts sexuella övergrepp mot barnet resonerade om detta. Utredningens genomgång visade att tingsrätten totalt sett resonerade om över- greppen i två tredjedelar av fallen (se SOU 2005:43 s. 200). vårdnadskommitté hänvisade även till en genomgång av tingsrättsdomar och vårdnadsutredningar, där påståenden om våld förekom, som hade genomfört. Genomgången visade att av socialnämndens utredningar saknade en redovisad riskbedömning medan motsvarande andel i domarna var 71 procent.2 vårdnadskommitté framhöll att det möjligen fanns en tendens hos domstolarna att tona ned betydelsen av att en förälder gjort sig skyldig till övergrepp i familjen när det gäller att ta ställning till vilken betydelse som bör tillmätas handlandet vid bedömningen av vårdnadsfrågan (se SOU 2005:43 s. 118). Genom vårdnadsreform lyftes därför risken för att bar- net far illa fram som ett förhållande av särskilt viktigt slag vid be- dömningen av barnets bästa. Av 6 kap. 2 a § andra stycket FB fram- går att vid bedömningen av barnets bästa ska det fästas avseende särskilt vid risken för att barnet eller någon annan i familjen utsätts för övergrepp eller att barnet olovligen förs 1Dessförinnan fanns i 6 kap. 15 § FB en bestämmelse om att risken för att barnet far illa ska beaktas men den gällde endast vid avgöranden om umgänge. 2Se När tryggheten står på spel, rapporterar BR2005:02 s. 55. Risken för att barnet far illa bort eller hålls kvar eller annars far illa. Genom reformen mar- kerades även att inte bara övergrepp direkt riktade mot barnet utan även övergrepp mot t.ex. den andra föräldern eller syskon i familjen kan leda till att barnet far illa. Domstolar och socialnämnder ska alltså även fästa särskilt avseende vid risken för detta (se prop. 2005/06:99 s. 86). I propositionen anfördes följande (se prop. 2005/06:99 s. 42).