sou · H5B317 · 2017-02-23 00:00:00 — Av myndighetsförordningen (2007:515) följer vidare att myndighetens ledning ansvarar för verksamheten och ska se till att den bedrivs effektivt och enligt gällande rätt och de förpliktelser som följer av medlemskap i . Det kan här konstateras att några myndigheter redan tillhandahåller information om oskuldspresumtionen. har t.ex. upprättat en särskild RättsPM avseende artikel 6 i Europakonventionen.48 Denna omfattar ett avsnitt som rör oskuldspresumtionen i förhållande till uttalanden i massmedia. 6.4.6Svensk rätt medför att fysisk begränsande åtgärder ska användas restriktivt Bedömning: Den svenska rättsordningen får anses inta en restriktiv hållning när det gäller användningen av fysiskt begränsande åtgärder. Denna inställning ligger i linje med direktivets krav och någon ytterligare reglering är inte nödvändig. Även det direktivet förordar om att den misstänkte eller tilltalade, där det är möjligt, bör bära andra kläder än fängelsekläder vid domstolsförhandlingar och dylikt kan tillgodoses inom ramen för gällande rätt. 45Se direktivets ingress, beaktandesats 19. 46Jfr även resonemanget och slutsatsen i Ds 2013:18, som gäller genomförande av direktivet om rätt till information vid straffrättsliga förfaranden, s. 89 f. 47Jfr beaktandesats 19. 48Åklagarmyndigheten, Artikel 6 i . Rätten till en rättvis rättegång ur ett praktiskt åklagarperspektiv, Utvecklingscentrum , , RättsPM 2012:5. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … När det sedan gäller artikel 5 kan konstateras att det krävs att medlemsstaterna vidtar lämpliga åtgärder för att se till att misstänkta och tilltalade inte framställs som skyldiga. Som framkommit ovan hindrar direktivet inte att fysiskt begränsande åtgärder används av säkerhetsskäl. Artikeln innebär inte heller att myndigheter ska behöva fatta formella beslut varje gång de anser att en fysisk begränsande åtgärd är nödvändig.49 Snarare får syftet med bestämmelsen sägas vara att säkerställa att nationell rätt intar en restriktiv hållning till användningen av sådana åtgärder – och att oskuldspresumtionen beaktas. En viktig utgångspunkt vid bedömningen är att bestämmelsen i direktivet främst får anses omfatta personer som är frihetsberövade i avvaktan på prövning, dvs. anhållna och häktade. I är det vanligtvis Kriminalvården som beslutar om vilka fysiskt begränsande åtgärder som ska användas mot frihetsberövade. I de situationer som direktivet tar sikte på, dvs. sammanträden i domstol och andra offentliga sammanhang, finns det dock vissa begränsningar i denna beslutanderätt. För svenskt vidkommande torde artikel 5 främst omfatta sammanträden vid domstolar. När det gäller domstolssammanträden ankommer det, enligt 5 kap. 9 § första stycket RB, på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid sammanträdena. Rättens ordförande beslutar i samtliga ordningsfrågor. Exempel på sådana frågor är användningen av fängsel samt placering i förhandlingssalen. I fråga om fängsel har JO framhållit att det är högst otillfredsställande om en part, som i processuellt hänseende är jämställd med andra parter, hålls fängslad under en rättegång. 50 Ett sådant förhållande bör förekomma endast undantagsvis när säkerhetsfrågan inte kan lösas på ett annat sätt. Fängslen måste bedömas som något oundgängligen nödvändigt. Skälen mot ett användande av handfängsel i förhandlingssalen ligger bl.a. just i oskuldspresumtionen, en misstänkt eller tilltalad ska inte känna sig dömd på förhand.51 Ordföranden ska avgöra frågan om hand- och fotfängsel samt andra ordningsfrågor ex officio, men med beaktande av bevakningspersonalens säkerhetsbedömning.52 Denna prövning ska, om rätten då är närvarande, göras redan då den tilltalade kommer in i förhandlingssalen. 49Se direktivets ingress, beaktandesats 20. 50Se JO 1958 s. 54, JO 1973 s. 200 och JO dnr 2244-1993, jfr även SOU 2011:7, s. 357 ff. 51Fitger, m.fl., (, Zeteo), kommentaren till 5 kap. 9 §. 52Beslut meddelat av JK , dnr . Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … Nämnas kan nämnas även något om användningen av s.k. säkerhetssalar för domstolssammanträden. Säkerhetssalarna är avsedda för sammanträden som, av någon anledning, kräver förhöjd säkerhet. De används också främst för sådana sammanträden, även om det förekommer att även andra förhandlingar hålls i dessa salar på grund av t.ex. platsbrist. Säkerhetssalarna är dock inte utformade på ett sådant sätt att de framställer den misstänkte eller tilltalade som skyldig. Det direktivet tar sikte på, dvs. glasburar och andra inhägnader, framstår för svenskt vidkommande som främmande. Sammanfattningsvis är vår bedömning är att gällande rätt uppfyller direktivet i dessa delar. Svensk rätt får alltså anses inta en tillräckligt restriktiv hållning när det gäller användningen av fysiskt begränsande åtgärder vid domstolssammanträden. Förutom domstolssammanträden torde dock också bestämmelsen i direktivet slå mot transporter av frihetsberövade, t.ex. till och från domstolssammanträden. Föreskrifter om behandlingen av anhållna och häktade finns i häkteslagen (2010:611). Av 1 kap. 6 § den lagen framgår att verkställigheten inte får innebära andra begränsningar i den intagnes frihet än som följer av lagen eller som är nödvändiga för att ordningen och säkerheten ska kunna upprätthållas. Enligt 4 kap. 10 § samma lag får en intagen beläggas med handfängsel, vid t.ex. transport om det är nödvändigt av säkerhetsskäl eller om han eller hon uppträder våldsamt och det är absolut nödvändigt med hänsyn till den intagnes egen eller någon annans säkerhet till liv och hälsa. Således följer även av häkteslagen att fysiskt begränsande åtgärder ska användas restriktivt och enbart av säkerhetsskäl. Även när det gäller transporter av frihetsberövade intar alltså svensk rätt en restriktiv hållning i fråga om fysiskt begränsande åtgärder. En särskild fråga är emellertid om svensk rätt lever upp till direktivets krav om att myndigheterna, där det är möjligt, bör undvika att presentera misstänkta eller tilltalade i fängelsekläder. Vi tolkar innebörden av bestämmelsen som att det, inom ramen för nationell rätt, måste finnas en möjlighet för misstänkta och tilltalade att använda andra kläder än fängelsekläder vid domstolssammanträden och i andra offentliga sammanhang. Bestämmelsen kan inte innebära att medlemsstaterna måste införa krav på att den misstänkte eller tilltalade, vid varje sådant tillfälle, måste bära andra kläder än fängelsekläder. Vid förhandlingarna torde avsikten inte heller ha varit denna, något som även återspeglas i direktivets formulering om att andra Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … kläder, där det är möjligt, bör användas.53 Enligt 2 kap. 11 § häkteslagen får en intagen ta emot och inneha böcker, tidsskrifter, tidningar och andra personliga tillhörigheter (såsom t.ex. kläder) som inte kan äventyra ordningen eller säkerheten. Svensk rätt gör det alltså möjligt för den misstänkte eller tilltalade att ha på sig andra kläder än fängelsekläder, t.ex. vid ett domstolssammanträde. Vi gör bedömningen att den gällande regleringen når upp till direktivets krav. 53 Se direktivets ingress, beaktandesats 21. 7Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo (artikel 6) 7.1Om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo Principen om åklagarens bevisbörda måste beskrivas som en av de viktigaste utgångspunkterna i brottmålsförfarandet. Kravet på att åklagaren bär bevisbördan kännetecknar en rättsstat.1 Principen tillmäts också en avgörande vikt i . Hela artikel 6 i , som alltså handlar om rätten till en rättvis rättegång, bygger på grundsatsen om ”Equality of Arms” (principen om vapenlikhet).2 Den innebär att ingen av parterna ska ha ett bättre utgångsläge i processen, dvs. ingen av dem ska ha ett övertag. Oskuldspresumtionen är ett medel att upprätthålla denna princip om vapenlikhet. Att åklagaren har bevisbördan är ett konkret verktyg för att se till att den misstänkte eller tilltalade betraktas som oskyldig och att han eller hon inte hamnar i ett sämre läge i förfarandet. Principen om åklagarens bevisbörda är en annan av de aspekter av oskuldspresumtionen som behandlas i direktivet. Åklagarens bevisbörda brukar sägas vara ett av de främsta uttrycken för den rättsgrundsats som brukar benämnas in dubio pro reo, något som också belyses i direktivet. Den grundsatsen innebär alltså att man, när man prövar skuldfrågan, ska beakta varje tvivel till fördel för den misstänkte eller tilltalade.3 1Jfr t.ex. resonemanget i , , Oskyldighetspresumtionen, , (2003), s. 167 ff. 2Nowak, , a.a., s. 76 3Se t.ex. resonemanget i , a.a., s. 33, där även principen in dubio mitius tas upp. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … I direktivet behandlas bestämmelserna om bevisbörda i artikel 6. Artikeln består av två led. I det första ledet, artikel 6.1, uttalas att medlemsstaterna ska se till att bevisbördan, vid fastställandet av misstänktas och tilltalades skuld, åvilar åklagaren. Det tydliggörs också att principen om åklagarens bevisbörda inte ska påverka domares eller behörig domstols skyldighet att söka efter bevisning. Detta såväl vad gäller bevisning som talar till den misstänktas eller tilltalades fördel som utredning som är till hans eller hennes nackdel. Inte heller ska artikeln påverka försvarets rätt att lägga fram bevisning i enlighet med nationell rätt. Det andra ledet av artikeln, artikel 6.2, får sägas vara ett ytterligare uttryck för principen in dubio pro reo. Där anges att alla tvivel i skuldfrågan ska vara till den misstänktes eller tilltalades fördel. Det framgår uttryckligen att detta ska gälla även när domstolen prövar om personen i fråga ska frikännas. Artikeln ska läsas mot beaktandesatserna 22 och 23 i direktivets ingress. I ingressen framhålls att oskuldspresumtionen överträds om bevisbördan överförs från åklagaren till försvaret.4 Bestämmelsen om åklagarens bevisbörda inskränker dock inte domstolens befogenheter att utföra utredningar på eget initiativ eller domstolens oberoende när den bedömer den misstänktes eller tilltalades skuld. Vidare ger ingressen vid handen att medlemsstaterna får tillåta användningen av presumtioner om sakförhållanden eller om rättsläget rörande straffrättsligt ansvar.5 Sådana presumtioner bör dock, enligt direktivet, hållas inom rimliga gränser. Vid valet om presumtioner ska kunna användas bör bl.a. beaktas vad saken rör. De medel som används bör också stå i rimlig proportion till det legitima mål som eftersträvas. Presumtionerna bör slutligen kunna kullkastas. Under alla omständigheter bör presumtioner endast användas om rätten till försvar respekteras. I ingressen tydliggörs också att rådande nationella ordningar bör kunna upprätthållas i de medlemsstater där inte bara åklagaren, utan även domare och behöriga domstolar, sörjer för bevisningen.6 En 4Se beaktandesats 22. 6Se beaktandesats 23. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … förutsättning är dock att dessa rättsordningar är förenliga med direktivet och andra bestämmelser i unionsrätt och internationell rätt. Principen om att bevisbördan åvilar åklagaren är väletablerad i praxis. har slagit fast att en utgångspunkt för att oskuldspresumtionen ska kunna upprätthållas är att bevisbördan vilar på åklagaren. Domstolens praxis omfattar även uttalanden som tar sikte på bevisningens styrka.7 I fallet Telfner konstaterade t.ex. att frågor om bevisvärdering visserligen, i första hand, ankommer på nationella domstolar.8 fastslog dock också att oskuldspresumtionen innebär att bevisbördan vilar på åklagaren och att tvivel ska komma den misstänkte eller tilltalade till godo. Bevisbördan vilar på åklagaren ensam och det är hans eller hennes uppgift att, genom den åberopade bevisningen, kunna styrka brott.9 Finns det tvivel så ska de räknas den misstänkte eller tilltalade till godo. I den praxis som utvecklats vid tillåts dock vissa avvikelser. Det finns åtminstone tre olika situationer som behandlat där bevisbördan inte helt och hållet vilar på åklagaren.10 I samtliga dessa fall har uttalat sig om olika presumtioner som nationell rätt omfattar. Den första situationen handlar om gärningar som omfattas av strikt ansvar. Åklagaren måste i dessa fall bevisa att den misstänkte eller tilltalade begått brottet – men behöver inte bevisa att han eller 7En redogörelse för och analys av praxis när det gäller bevis och beviskrav finns bl.a. i , a.a., s. 167 ff. 8Europadomstolens dom i målet Telfner mot . För en genomgång och analys av rättsfallet, se t.ex. , a.a., s. 189 ff. 9Se även resonemanget och analysen i , Hans, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, 5 uppl., , (2015), s. 328 ff. 10Se de EU-rättsliga dokument som tagits fram inför arbetet med direktivet, t.ex. Commission Staff Working Document. Accompanying the document Proposal for measures on the strengthening of certain aspects of the presumption of innocence and of the right to be present at trial in criminal proceedings, , SWD (2013) 478 final. De tre situationer där tillåtit en omvänd bevisbörda redogörs för i om oskuldspresumtionen framlagd av kommission i , COM (2006) 174final, under rubriken ”2.3 Bevisbörda”. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … hon avsåg att agera på det sättet eller hade uppsåt till resultatet. Om åklagaren fullgör sin bevisbörda uppstår en presumtion som kan vara till nackdel för den misstänkte eller tilltalade. har angivit att sådana presumtioner kan godtas, förutsatt att de är rimliga i förhållande till vad som står på spel och att rätten till försvar upprätthålls.11 Den andra situationen rör gärningar där bevisbördan är omvänd. Åklagaren måste bevisa att den misstänkte eller tilltalade agerat på påstått sätt. Därefter läggs en förklaringsbörda på den misstänkte eller tilltalade, där han eller hon måste visa att det finns en legitim, oskyldig, förklaring till agerandet. har konstaterat att sådana bestämmelser kan godtas om det rör sig om ”mindre grova” brott.12 Att presumera att en bilägare är skyldig till trafikförseelse som omfattar användning av bilen har inte ansetts strida mot oskuldspresumtionen.13 Detta under förutsättning att det är möjligt att föra fram motbevisning vid domstol. Inte heller en presumtion som innebär att bevisbördan för att visst nedsättande och ärekränkande uttalande gjorts i god tro läggs på en chefredaktör har ansetts strida mot Europakonventionen.14 Den tredje situationen rör fall där ett beslut om förverkande har meddelats. Vid sådana förfaranden förekommer att bevisbördan är omvänd om det kan antas att egendomen utgör av brott. lindras beviskraven så att det räcker med att det framstår som sannolikt att den misstänkte eller tilltalade är skyldig i stället för kravet att det ska vara ställt utom rimligt tvivel. har uttalat att sådana presumtioner kan godtas om besluten kan överklagas till domstol och förfarandena i övrigt framstår som rimliga och proportionerliga.15 Krav från tredje man som agerar i god tro måste vidare tas på allvar. 11Se dom i målet Salabiaku mot . 13Se t.ex. avgörande i mot . 14Se dom i målet Radio m.fl. mot , se även , a.a., s. 337. 15Se domar i målet Welch mot och i målet mot . Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … 7.4.1Principerna gäller utan uttryckligt lagstöd Principen om att åklagaren har bevisbördan, inbegripet grundsatsen in dubio pro reo, har haft en tydlig ställning i svensk rätt relativt . Åklagaren (eller i vissa fall målsäganden) har bevisbördan för att den misstänkte eller tilltalade är skyldig. Det betyder att åklagaren har att bevisa att den misstänkte eller tilltalades handlande uppfyller alla de objektiva och subjektiva rekvisit som krävs enligt den straffbestämmelse som är aktuell.16 Åklagaren ska i förekommande fall också kunna visa att någon grund för ansvarsfrihet, t.ex. nödvärn inte har förelegat. Vid straffrättstillämpningen är det en vedertagen grundsats att, om tvivelsmål uppstår, det för en misstänkt eller tilltalad fördelaktigaste alternativet ska väljas. Principerna innebär t.ex. att en åklagare, som bedömer att bevisningen inte kommer att räcka till för att styrka det allvarligare av två olika brott som kommer i fråga vid den rättsliga bedömningen av en gärning, ska yrka ansvar för det mindre allvarligare brottet. Om domstolen tvivlar på att ett rekvisit i gärningsbeskrivningen är uppfyllt – t.ex. om den tilltalade handlat med uppsåt – ska domstolens bedömning leda till att rekvisitet inte är uppfyllt. Principerna gäller som framkommit utan uttrycklig lagreglering. Ett ställe i svensk lag där de lyser igenom är dock 1 kap. 4 § TF. Be- stämmelsen ger uttryck för att ”i tvivelsmål hellre fria än fälla”. Exempel på straffbestämmelser där åklagaren inte bär hela bevisbördan I svensk rätt är de allmänna rättsprinciperna sällan författningsreglerade. De allmänna principerna kommer i stället till uttryck på annat sätt. Tydligt i detta fall är t.ex. att det snarare är avvikelserna från huvudprincipen om att åklagaren bär bevisbördan som är lagfästa. 16 Se t.ex. resonemanget i SOU 1996:185, s 367 f. med där gjorda hänvisningar. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … Det finns situationer där bevisbördan för ett visst rekvisit lagts på den tilltalade. Ett exempel är förtalsbrottet. Enligt 5 kap. 1 § BrB är det fråga om förtal när någon utpekar en annan person som brottslig eller klandervärd i sitt levnadssätt eller annars lämnar uppgift som är ägnad att utsätta denne för andras missaktning. Det kan dock spela roll om den tilltalade var skyldig att uttala sig eller om det var försvarligt av honom eller henne att lämna uppgiften. Den tilltalade måste i sådana fall visa att uppgiften var sann eller att han hade skälig grund för den för att gå fri från ansvar. Det är enbart beträffande detta enskilda moment som bevisbördan ligger på den tilltalade, något som särskilt framgår av straffstadgandet. Åklagaren måste visa att det inte var försvarligt att lämna uppgiften. Om det inte var försvarligt att lämna uppgiften spelar det heller inte någon roll om den är sann eller att den tilltalade hade skälig grund för den. Liknande bestämmelser finns i tryckfrihetsförordningen och yttrandefrihetsgrundlagen, som även bygger på att ansvarig utgivare, i fråga om periodiska skrifter, som utgångspunkt anses bära straffansvaret i de fall ett brott mot regleringen har begåtts. Ett förtal är ett tryckfrihetsbrott om gärningen begås genom tryckt skrift och är straffbar enligt . Detta regleras i 7 kap. 4 § punkten 14 TF. Förtal kan också utgöra ett yttrandefrihetsbrott om det begås i ett radioprogram eller i en teknisk upptagning, se 5 kap. 1 § YGL. Något om utvidgat förverkande Ett annat förhållande där huvudregeln inte upprätthålls fullt ut finns i bestämmelserna om s.k. utvidgat förverkande. Av 36 kap. 1 b § BrB följer att inte enbart utbyte av det brott som en person döms för kan förverkas. Det är även möjligt att förverka utbyte som kommer från en inte närmare preciserad brottslig verksamhet. Det ska då framstå som klart mera sannolikt att egendomen utgör utbyte av brottslig verksamhet än att så inte är fallet (i stället för egendomen kan dess värde förklaras förverkat). Åklagaren har visserligen bevisbördan för att den egendom som yrkas förverkad utgör utbyte av brottslig verksamhet, men beviskravet för sambandet mellan egendomen och den brottsliga verksamheten är lägre än vad som normalt gäller. Möjligheterna till utvidgat förverkande gäller enbart i fråga Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … om vissa brott. kan utvidgat förverkande bl.a. beslutas när en tilltalad döms för ett brott som har fängelse eller mer i straffskalan och som är av beskaffenhet att kunna ge utbyte.17 Regleringen har EU-rättslig grund18, men har valt att gå längre än vad kräver när det gäller bevislättnaden. Be- stämmelserna om utvidgat förverkande rör visserligen inte den rena skuldfrågan. Som angetts i avsnitt 4.3.1 torde dock direktivet få visst genomslag när det gäller särskild rättsverkan av brott, varför regleringen förtjänar att belysas något. 7.4.3Huvudprinciperna är allmängiltiga och förhärskande Trots avstegen är principen om att bevisbördan vilar på åklagaren allmängiltig och förhärskande. Den genomsyrar, tillsammans med kravet på att tvivel ska komma den misstänkte eller tilltalade till godo, svensk processrätt. I finns också flera bestämmelser som, i förlängningen, medverkar till att stärka principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo. Exempel på en sådan bestämmelse är objektivitetsprincipen, som är lagfäst både i 23 kap. och 45 kap. RB (se även avsnitt 6.4.3). Objektivitetskravet gäller i all brottsutredande verksamhet och under brottmålsrättegången.19 Den innebär att omständigheter och bevis ska tas till vara oavsett om de är till den misstänktes nackdel eller fördel. Förundersökningsledaren får alltså inte vara ensidigt inriktad på att säkra material som kan leda till en fällande dom. Tvärtom måste han eller hon under hela förundersökningen ha uppmärksamheten fäst på att den misstänkte ska betraktas som oskyldig och därför undersöka allt material som pekar i den riktningen. Det gäller även för det fall den misstänkte erkänt brottet. Objektivitetskravet gäller även efter det att åtal har väckts.20 2015/16:155, jfr även , m.fl., m.m. – En kommentar, Internet (Zeteo), , , se kommentaren till 36 kap. 1 b §. 18Se och Rådets direktiv /42/EU av om frysning och förverkande av hjälpmedel vid och av brott i Europeiska unionen. 19Se resonemanget som redovisas i SOU 2011:45, s. 98 ff., med där gjorda hänvisningar bl.a. till , och , , Brottets beivrande, Kriminologisk handbok utgiven av ; Del IV, , (1952), s. 122, till , i Advokaten s. 172 och s.174 samt till , och , , Förundersökning, 4 uppl., , (2009), s. 74. 20Se vid föregående not a. SOU, s. 104 ff. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … Objektivitetskravet medför således att inte bara utredning som är till nackdel för den misstänkte eller tilltalade ska läggas fram utan även utredning som är till fördel för denna. Detta ”spiller över” på principen om åklagarens bevisbörda och innebörden av in dubio pro reo. Det ställer krav på åklagarens processföring. Åklagaren och andra brottsutredande verksamheter kan inte enbart fokusera på att ta fram bevisning som stöder hypotesen om att den misstänkte eller tilltalade är skyldig. Varje tvivel som kommer fram i utredningen och under rättegången måste beaktas. Åklagare och andra brottsutredande verksamheter är alltså inte enbart skyldiga att styrka omständigheter som kan läggas till grund för ett gärningspåstående, utan även att utreda förhållanden som utesluter alternativa förklaringar. I kommittédirektivet formuleras vårt uppdrag som så att vi ska analysera och ta ställning till om det krävs att principen om åklagarens bevisbörda framgår av lag. Det är även nödvändigt att, i ljuset av direktivet, analysera de svenska bestämmelser där bevisbördan beträffande ett enskilt rekvisit gått över på den misstänkte eller tilltalade. 7.5.2Bedömning av praxis för att belysa principernas ställning i svensk rätt Bedömning: Det är tydligt att rättstillämparen anser sig bunden av principerna om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo. Avsteg från principerna sker i mycket begränsad omfattning och i säregna situationer. Vår bedömning inbegriper inte minst överväganden om huruvida svensk rättspraxis uppfyller krav på klarhet och precision (se avsnitt 4.1). Som bakgrund till vårt ställningstagande för vi därför ett resonemang hur principer som tar sikte på bevisbördan i brottmål har tillämpats. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … Efter inkorporering av har incitamenten för att i praxis utveckla resonemang som har att göra med bevisbördan i brottmål visserligen stärkts något.