sou · H5B370 · 2017-09-28 00:00:00 — Militär personal står under respektive sändarstats exklusiva juris- diktion beträffande varje straffbar gärning begången i mottagar- staten. I avtalet stadgas vidare att FN:s generalsekreterare ska utverka försäkringar från de deltagande sändarstaterna att de är beredda att utöva straffrättslig jurisdiktion över medlemmarna i sin nationella kontingent (styrka).9 FN:s modell-SOFA kompletteras av ett medverkansavtal (Contribution Agreement) som är tänkt att ligga till grund för avtal mellan FN och de respektive medlemsstater som bidrar med personal och utrustning till FN:s fredsbevarande insatser. Medver- kansavtalet ska i tillämpliga delar också kunna tjäna som mall för 8Agreement between the Parties of the the Status of Their Forces, 19 1951, 199 UNTS 67. 6, 24–28, 46–48 och 53, UN doc. A/45/594, Model-status-of-forces agreement for peacekeeping operations: Report of the Secretary-General, 9 Oct. avtal mellan FN och icke-medlemsstater som deltar i sådana insatser. I avtalet regleras bl.a. sändarstaternas administrativa och ekonomiska åtaganden samt frågor om utrustning. personalen deltar i FN-insatsen förblir den i nationell tjänst men verkar under FN:s befäl och operativa kontroll. När det gäller jurisdiktion hän- visar medverkansavtalet till FN:s modell-SOFA. Medverkans- avtalet ålägger vidare sändarstaten att utöva straffrättslig jurisdik- tion över sin militära personal.10 EU:s medlemsstater antog 2003 en ”modell-SOFA” som reglerar den juridiska statusen för unionens militära och civila personal med uppgifter inom den Europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP) inom EU:s territorium.11 antog medlemsstaterna en ”modell-SOFA” i fråga om EU:s övriga militära insatsers juridiska status. Liksom FN:s modell-SOFA ålägger EU:s modell-SOFA personalen att respektera mottagarstatens lagar och förordningar samt att avstå från varje handling eller aktivitet som är oförenlig med insatsens syften. I likhet med FN:s modell-SOFA tillerkänner EU:s modell-SOFA också den militära personalen full straffrättslig immunitet från mottagarstatens jurisdiktion. Denna immunitet kan emellertid hävas av sändarstaten eller berörd EU-institution.12 antog EU:s medlemsstater även en ”modell-SOMA” i fråga om de civila insatsernas juridiska status. Majoriteten av be- stämmelserna i detta avtal är identiska med EU:s modell-SOFA. Även EU:s modell-SOMA upptar sålunda en bestämmelse om att personalen ska respektera mottagarstatens lagar och förordningar. Också i fråga om straffrättslig immunitet och jurisdiktion överens- stämmer EU:s modell-SOMA med dess militära motsvarighet.13 Avtalet skiljer sig på detta sätt från vad som är brukligt inom inter- 24 och 25, UN doc. A/46/185, Model agreement between the United Nations and Member States contributing personnel and equipment to United Nations peace-keeping operations: Report of the Secretary-General, 23 1991. 11Agreement between the Member States of Union concerning the status of military and civilian staff seconded to the institutions of Union, of the head- quarters and forces which may be made available to Union in the context of the preparation and execution of the tasks referred to in Art. 17(2) of the Treaty on European Union, including exercises, and of the military and civilian staff of the Member States put at the disposal of Union to act in this context (EU ), 17 Nov. 2003, (2003/C 321/02). 12Art 2.1, 6.7 och 8, Council doc. 8720/05, Draft Model Agreement on the status of Union-led forces between Union and a , 19 2005. 2, 6.3, 6.7 och 8, Council doc. 10564/05, Draft Model Agreement on the status of Mission in a state (), 27 2005. nationell rätt och från vad som kommer till uttryck i FN:s modell- . Att fullständigt undanta civil personal från mottagarstatens jurisdiktion straffrättsligt, och i konsekvens med detta berättiga sändarstaten att utöva sådan jurisdiktion i enlighet med sin egen lagstiftning över dessa personer, innebär att den civila personalen i detta hänseende har samma ställning som annars endast brukar till- erkännas militär personal. Det anses oklart om EU:s modell-SOFA eller dess modell-SOMA ska tillämpas vid blandade civil-militära insatser.14 9.3Brottsbalkens regler om jurisdiktion Som vi tidigare angett regleras svensk domsrätt i huvudsak i 2 kap. BrB. Av 2 kap. 1 § BrB följer att svenska domstolar alltid har doms- rätt över brott som är begångna i . I 2 kap. 4 § BrB stadgas att brott ska anses begånget där den brottsliga handlingen företogs, där brottet fullbordades eller, vid försök, där det avsedda brottet skulle ha fullbordats. Därutöver ger regelverket svenska domstolar en formellt sett mycket vidsträckt behörighet att döma också över brott som har begåtts utomlands (extraterritoriell lagstiftning). Svensk domstols behörighet att döma över brott som har begåtts utom riket av vissa personkategorier regleras i huvudsak i 2 kap. 2 § BrB. Enligt bestämmelsens första stycke omfattar svensk domsrätt i princip alla av svenska medborgare begångna brott. Med svensk medborgare jämställs utlänning med hemvist i . Av paragraf- ens första stycke framgår vidare att den svenska domsrätten även kan sträcka sig till brott som begåtts utom riket av andra utlän- ningar, exempelvis utlänning som efter brottet har blivit svensk medborgare eller utlänning som vistas i , om brottet i sist- nämnda fall renderar fängelse . Enligt 2 kap. 2 § andra stycket BrB är inte första stycket tillämp- ligt om gärningen är fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten eller om den begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat eller svårare straff än böter inte kan följa på gärningen enligt svensk 14 Utredningen om svenskt rättsväsende i internationella uppdrags betänkande ”Svenskt rätts- väsende i internationella uppdrag m.m.” (SOU 2009:76), s. 283 f. Av 2 kap. 2 § tredje stycket BrB följer vidare att domstolen inte får döma till en påföljd som är att anse som strängare än det svår- aste straff som är stadgat för brottet enligt lagen på gärningsorten. I 2 kap. 3 § BrB finns en uppräkning av de fall som undantas från de begränsningar i den svenska kompetensen som anges i 2 kap. 2 § BrB. I dessa fall uppställs därmed inget krav på dubbel straffbarhet för lagföring i . Undantagen i 2 kap. 3 § BrB beskrivs över- siktligt nedan. Redogörelsen begränsar sig dock till vad som är aktuellt för vårt uppdrag. I 2 kap. 3 § 2 BrB undantas från kravet på dubbel straffbarhet brott som har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig. Om brottet har be- gåtts av någon annan på ett sådant område, faller det under den svenska kompetensen endast om avdelningen befann sig på området för annat ändamål än övning. Det senare torde främst bli aktuellt under krigsförhållanden. Bestämmelsen i 2 kap. 3 § 2 BrB grundar sig på hänsyn som kan hänföras till såväl den aktiva personalitetsprincipen och statsskydds- principen som principen om ställföreträdande straffrättskipning. Enligt 2 kap. 3 § 3 BrB undantas från kravet på dubbel straff- barhet även brott begångna vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i Försvarsmakten och tjänstgör i en internationell militär insats eller som tillhör Polisens utlandsstyrka. Som framgått ovan har militär FN-personal på grund av överenskommelser mellan FN och mottagarstaterna inte blivit underkastad någon annan doms- rätt i brottmål än sitt hemlands. Sådana avtal för militär personal kallas, som nämnts ovan, vanligen . Genom sådana överens- kommelser har de stater som har ställt personal till FN:s förfog- ande i allmänhet förbundit sig att upprätthålla en bestämd och effektiv domsrätt över alla brott såväl i som utom tjänsten. Bestäm- melsen i 2 kap. 3 § 3 BrB har utformats för att svara mot sådana åtaganden. Därutöver är de som är anställda i Försvarsmakten och tjänstgör utomlands i en internationell militär insats underkastade disciplinansvar enligt lagen (1994:1811) om disciplinansvar inom totalförsvaret m.m. . Bestämmelsen i 2 kap. 3 § 3 BrB kan, liksom 2 kap. 3 § 2 BrB, sägas anknyta till såväl den aktiva personalitetsprincipen och stats- skyddsprincipen som principen om ställföreträdande straffrättskip- ning. Enligt 2 kap. 3 § 3 BrB undantas även brott som begåtts vid tjänst- utom riket av någon som tillhör Polisens utlandsstyrka från kravet på dubbel straffbarhet. I samband med att (tidigare ) tog över huvudmannaskapet för polispersonal som tjänstgör i internationella fredsfrämjande insatser från Försvars- makten inrättades genom förordningen (1999:1155) om Polisens utlandsstyrka (FoP) en Polisens utlandsstyrka. Insatser av Polisens utlandsstyrka får efter beslut av regeringen utföras på uppdrag av FN, eller någon annan internationell organisation i syfte att skapa förutsättningar för varaktig fred och säkerhet (2 § FoP). I denna utlandsstyrka får endast den tjänstgöra som behövs för så- dan verksamhet som styrkan ska fullgöra och som hos Polismyndig- heten begärt att få fullgöra sådan tjänstgöring (3 § FoP). Det ställs dock inget krav på att vederbörande i övrigt ska vara anställd inom polisväsendet. I Polisens utlandsstyrka har det också anställts per- soner från annat håll, bl.a. ekonomer och osteologer. I samband med att tog över ansvaret för polis- personal som tjänstgör i internationella fredsfrämjande insatser ut- vidgades 2 kap. 3 § 3 BrB till att omfatta även brott som begåtts vid tjänstgöring utomlands av någon som tillhör Polisens utlandsstyrka. Som redan nämnts kan bestämmelsen, liksom 2 kap. 3 § 2 BrB, sägas anknyta till såväl den aktiva personalitetsprincipen och statsskydds- principen som principen om ställföreträdande straffrättskipning. 9.3.4Polismän, tulltjänstemän och tjänstemän vid Enligt 2 kap. 3 § 3 a BrB undantas från kravet på dubbel straffbarhet även brott som har begåtts i tjänsten utom riket av en polisman, tull- tjänsteman eller tjänsteman vid , som utför arbets- uppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt. Denna jurisdiktionsbestämmelse infördes . Bakgrunden till ändringen var bl.a. det nya internationella polissamarbete som har sin grund i den s.k. och anslut- ning till denna. Ett annat skäl var det dansk-svenska polissamarbets- avtal som träffades i anledning av att mellan och öppnades den 1 juli 2000.15 Bestämmelsen omfattade inledningsvis endast gränsöverskridande arbetsuppgifter såsom exempelvis övervakning, förföljande och uppgiftsutbyte. Sedan en lagändring omfattas numera alla typer av arbets- uppgifter som tjänstemännen utför utomlands i enlighet med inter- nationella överenskommelser som har tillträtt. Till skillnad från reglerna i 2 kap. 3 § 2 och 3 BrB är bestämmel- sen i 2 kap. 3 § 3 a BrB begränsad till brott begångna i tjänsten. Bestämmelsen i 2 kap. 3 § 3 a BrB grundar sig närmast på stats- skyddsprincipen. 9.3.5Brott mot offentliga svenska intressen I 2 kap. 3 § 4 BrB undantas från kravet på dubbel straffbarhet brott förövade mot , svensk kommun eller annan menighet eller svensk allmän inrättning. Bestämmelsen är ett tydligt uttryck för den s.k. statsskydds- principen. Till denna princip kan även brott begångna i tjänsten av en stats egna tjänstemän hänföras. Sådan lagstiftning finns i flera länder, däribland och . Vilka typer av brott som omfattas av den svenska bestämmelsen är emellertid omtvistat.16 I regeln talas endast om brott förövade mot eller mot vissa sammanslutningar av offentligrättslig karaktär. Även tjänstefel har dock ansetts kunna vara sådant brott. Huruvida en gärning är riktad mot eller svenskt intresse är emellertid en fråga som föregår frågan om gärningen är ett brott enligt svensk lag. Gärningen kan alltså i denna mening vara brott mot även om den inte är ett brott enligt svensk lag. 15Se vidare om bakgrunden i prop. 1999/2000:64, ”Polissamarbete m.m. med anledning av anslutning till Schengen”. 16Jfr NJA II 1962 s. 59 f., NJA 1963 s. 237, NJA 1983 s. 425 och Strahl i SvJT 1967 s. 402 f. 9.3.6Brott där det lindrigaste straffet i svensk lag är fängelse eller därutöver Enligt 2 kap. 3 § 7 BrB är svensk domstol behörig att döma över alla brott, oavsett anknytning till , om det lindrigaste straffet för brottet enligt svensk lag är fängelse eller därutöver. Be- stämmelsen är ett uttryck för den s.k. universalitetsprincipen. Den tillkom i samband med införandet av den i 2 kap. 2 § BrB ovan nämnda regeln om dubbel straffbarhet som förutsättning för svensk domsrätt. Motivet bakom införandet av denna punkt torde närmast ha varit att undanröja risken för att avsaknaden av svensk jurisdiktion skulle kunna framstå som stötande i ett enskilt fall. Som exempel på brott som omfattas av den universella jurisdik- tionen i bestämmelsen kan nämnas mord, dråp, människorov, grov våldtäkt, grovt rån, grov mordbrand, högförräderi och grovt spioneri. Som vi har redogjort för ovan har svenska domstolar enligt de grund- läggande behörighetsreglerna i 2 kap. BrB formellt en mycket vid- sträckt behörighet att döma över brott begångna utanför . För att väcka åtal för sådana brott bör det emellertid finnas ett påtagligt och berättigat intresse av att lagföringen ska ske i . Huvudregeln är därför att åtal endast får väckas efter förordnande av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer, s.k. åtalsförordnande. Regeringen har delvis utnyttjat denna delega- tionsrätt genom förordningen (1993:1467) med bemyndigande för Riksåklagaren att förordna om väckande av åtal i vissa fall. Ett åtalsförordnande innebär en diskretionär lämplighetsavväg- ning i det enskilda fallet. Det finns härutöver ingen lagreglering som styr vad som ska beaktas vid denna prövning. Faktorer som kan vara av betydelse är emellertid gärningens allvar, anknytningen till och gärningslandets intresse. Även rättsliga överväganden, såsom en lagförings förenlighet med folkrättsliga jurisdiktions- principer, kan vara av betydelse. Skulle åtal likväl väckas i ett fall där åtalsförordnande krävs men sådant inte har lämnats, ska åtalet avvisas av domstolen.17 Enligt huvudregeln i 2 kap. 5 § andra stycket BrB förutsätter åtal för brott begångna utanför åtalsförordnade. Från denna huvudregel görs emellertid undantag i ett antal situationer. I 2 kap. 5 § andra stycket 2 BrB görs undantag från kravet på åtalsförord- nande om brottet har begåtts av någon som tillhör Försvarsmakten på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig. Som vi redogjort för är svensk domstol enligt 2 kap. 3 § punk- ten 2 BrB behörig att döma över sådana brott. Av samma bestäm- melse framgår också att svensk domstol även är behörig att döma för brott som begås av andra på ett område där en avdelning av Försvarsmakten befann sig, om avdelningen befann sig där för annat ändamål än övning. I de fallen krävs det emellertid alltid åtalsförordnande. Enligt punkterna 2 kap. 5 § andra stycket 3 och 4 BrB krävs inget åtalsförordnande vid brott som svensk domstol har behörig- het att döma över enligt 2 kap. 2 § punkterna 3 och 3 a BrB. Det handlar här om brott som har begåtts vid tjänstgöring utom riket av någon som är anställd i utlandsstyrkan inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka samt brott som har begåtts i tjänsten utom riket av en annan polisman, tulltjänsteman eller tjänsteman vid , som utför arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt. Från kravet på åtalsförordnande görs vidare undantag i 2 kap. 5 § 5 BrB för sådana fall, då ett brott har förövats i , , eller eller på fartyg eller luftfartyg i reguljär trafik mellan orter belägna i eller någon av nämnda stater. Undantagna från åtalsbegränsningen är också brott som har begåtts av en svensk, dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare mot ett svenskt intresse (2 kap. 5 § 6 BrB).18 17Utredningen om svenskt rättsväsende i internationella uppdrags betänkande ”Svenskt rätts- väsende i internationella uppdrag, m.m.” (SOU 2009:76), s. 295. 18Utöver nämnda undantag finns ytterligare undantag som dock saknar betydelse i förevar- ande sammanhang. I vilken omfattning det kan anses lämpligt att regeringen prövar frågor om åtalsförordnande är föremål för översyn och frågan be- reds inom regeringskansliet.19 Bestämmelser om immunitet har införlivats i svensk rätt genom 2 kap. 7 § BrB. Enligt denna bestämmelse ska undantag från bestäm- melserna i 2 kap. 1–3 §§ BrB om den svenska jurisdiktionskompe- omfattning göras i den mån det följer av allmänt erkända folkrättsliga grundsatser eller av en överenskommelse med främ- mande makt i den mån detta stadgas särskilt. Frågan om svensk jurisdiktion avseende andra än t.ex. anställda inom Försvarsmakten eller som tillhör Polisens utlandsstyrka har varit föremål för behandling , bl.a. i Utredningen om svenskt rättsväsende i internationella uppdrags betänkande ”Svenskt rätts- väsende i internationella uppdrag m.m.” (SOU 2009:76). I det följande ges en kort redovisning av utredningens förslag i aktuella delar. För- slagen har inte lett till lagstiftning. 9.4.1Utredningen om svenskt rättsväsende i internationella uppdrag (Ju 2008:17) I Utredningen om svenskt rättsväsende i internationella uppdrags betänkande ”Svenskt rättsväsende i internationella uppdrag, m.m.” (SOU 2009:76) konstaterar utredningen att de internationella insatserna har blivit fler och större som allt fler personal- kategorier har kommit att ingå i insatserna, varpå det praktiska behovet av konsekventa jurisdiktionsregler som reglerar den sän- dande statens domsrätt över sin personal ökat i motsvarande mån. Medan personer som tillhör Försvarsmakten och Polisens utlands- 19 Se Internationella straffrättsutredningens betänkande ”Internationella brott och svensk jurisdiktion” (SOU 2002:98) och promemoria ”Åtalsförordnanden enligt 2 kap. ” (Ds 2014:13). styrka samt andra poliser, tulltjänstemän eller tjänstemän vid Kust- bevakningen, som utför arbetsuppgifter enligt en internationell överenskommelse som har tillträtt, enligt uttryckliga regler undantas från kravet på dubbel straffbarhet, saknas motsvarande reglering för annan civil personal som deltar i internationella uppdrag. I den mån begångna gärningar inte utgör brott på gärningsorten kan det därmed saknas förutsättningar för lagföring i svensk domstol. Utredningen föreslår därför att den svenska jurisdiktionen bör utvidgas genom att ytterligare undantag görs från kravet på dubbel straffbarhet för lagföring i . Undantaget bör enligt utredningens förslag vara generellt utfor- mat och omfatta svenska medborgare eller utlänningar med hem- vist i som deltar i ett internationellt uppdrag, vari tar del. Regeln är avsedd att komplettera de undantag som redan finns från kravet på dubbel straffbarhet beträffande vissa yrkes- grupper. Med begreppet internationellt uppdrag avser utredningen främst civila krishanteringsinsatser, utvecklingssamarbete samt arbete vid internationella tribunaler och domstolar. De internatio- nella uppdrag som kan komma i fråga torde vanligen vara initierade av FN, eller EU. För att regeln ska bli tillämplig krävs att det är fråga om ett uppdrag, vari tar del. Uttrycket anknyter till den s.k. statsskyddsprincipen, dvs. att ska ha ett berättigat intresse av att lagföring sker i . Enligt utredningen bör det nya undantaget från kravet på dubbel straffbarhet inte begränsas till brott begångna i tjänsten, utan omfatta samtliga brott som har be- gåtts vid tjänstgöring utom riket. Åtal för brott som omfattas av det nya undantaget bör enligt utredningen vidare få väckas utan s.k. åtalsförordnande. 10 Tryck- och yttrandefrihet Enligt Regeringsformen (RF) har alla svenska medborgare och utlänningar här i landet vissa grundläggande fri- och rättigheter, varav yttrandefriheten är en av de viktigaste. Yttrandefriheten defini- eras i 2 kap. 1 § första stycket RF som friheten att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Yttrandefriheten får som huvudregel endast begränsas genom lag. Som ett exempel på en sådan begränsning i yttrandefriheten kan nämnas reglerna om sekretess i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL. Ett annat exempel utgör be- stämmelserna i 19 kap. (BrB) som reglerar straffansvar för brotten mot säkerhet, däribland bestämmelserna om spioneri, obehörig befattning med hemlig uppgift och vårdslöshet med hemlig uppgift. I detta sammanhang bör vidare nämnas att ett åsidosättande av sekretessen enligt OSL kan föranleda ansvar enligt bestämmelserna i 20 kap. BrB om tjänstefel och brott mot tystnads- plikt. Yttrandefriheten i medierna regleras i tryckfrihetsförordningen (TF) och yttrandefrihetsgrundlagen (YGL). Där föreskrivs ett sär- skilt starkt skydd för yttranden i tryckta skrifter och vissa andra medieformer, t.ex. radio, tv och tidningar. I såväl TF (1 kap. 3 §) som YGL (1 kap. 4 §) återfinns t.ex. den s.k. exklusivitetsprincipen, eller exklusivitetsgrundsatsen som den ibland kallas. Bestämmelserna slår fast grundlagarnas ställning som exklusiv straff- och processlag vid missbruk av tryck- och yttrandefriheten. Exklusivitetsprincipen innebär att myndigheter och andra allmänna organ vid yttranden i grundlagsskyddade medier bara får ingripa på ett sätt som är för- enligt med TF och YGL. Det här innebär i första hand ett skydd mot straffrättsliga ingripanden och skadestånd som inte har stöd i Principen omfattar dock även andra sanktioner från det allmännas sida, såsom avskedande och liknande disciplinära åtgärder (omplacering m.m.). Skyddet i TF och YGL är emellertid inte obegränsat. Vissa brott, t.ex. spioneri, som begås i sådana grund- lagsskyddade medier utgör enligt 7 kap. 4 § TF och 5 kap. 1 § YGL tryck- respektive yttrandefrihetsbrott. Dessa brott kan alltså straffas även när de begås i grundlagsskyddade medier. Vi har fått i uppdrag att analysera om det finns ett behov av att stärka skyddet för uppgifter av betydelse för de internationella samarbeten för fred och säkerhet som deltar i. Enligt direk- tiven ska vi även analysera hur ett eventuellt förstärkt skydd för- håller sig till den grundlagsskyddade yttrande- och informations- friheten samt . Föreslås ett förstärkt skydd för uppgifter av betydelse för ett internationellt samarbete för fred och säkerhet som deltar i, ska vi enligt direktiven även överväga förändringar i brottskatalogen och andra relevanta bestämmelser i och YGL. Detta kapitel innehåller därför en redogörelse för den svenska tryck- och yttrandefriheten och det tryck- och yttrande- frihetsrättsliga regelverket. Kapitlet innehåller vidare en översiktlig redogörelse för offentlighetsprincipen i övriga . Den fria åsiktsbildningen är en grundläggande princip i det svenska statsskicket. Enligt portalstadgandet i 1 kap. 1 § RF bygger folk- styrelsen på ”fri åsiktsbildning och på allmän och lika rösträtt”. Möjligheten att uttrycka sin åsikt och bilda opinion i olika frågor har länge ansetts vara en viktig förutsättning för att de politiska processerna ska fungera på ett demokratiskt sätt. Enligt 2 kap. 1 § RF är var och en gentemot det allmänna tillför- säkrad bl.a. yttrandefrihet och informationsfrihet. Med yttrandefri- het avses frihet att i tal, skrift eller bild eller på annat sätt meddela upplysningar samt uttrycka tankar, åsikter och känslor. Informa- tionsfriheten innebär en frihet att inhämta och ta emot upplysningar samt att i övrigt ta del av andra yttranden. Yttrandefriheten och informationsfriheten är inte absoluta. De får begränsas genom lag eller – när det gäller uppgifter som någon fått kännedom om i allmän tjänst eller under utövande av tjänste- plikt – efter bemyndigande i lag genom annan författning (2 kap. 20 § RF). En sådan begränsning får emellertid endast göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt samhälle. Begränsningen får aldrig gå utöver vad som är nödvändigt med hän- syn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsiktsbildningen.