sou · H5B372 · 2017-09-27 00:00:00 — ii)identifiera eller väcka åtal mot de övriga gärningsmännen, iii)finna bevis, eller iv) förhindra ytterligare brott enligt artiklar- na 3–12 och 14 (dvs. samtliga handlingar som ska vara straffbara enligt direktivet, inklusive medhjälp, anstiftan och försök till brott). Bestämmelsen är fakultativ (jfr ordet får) och motsvarar i sak terro- rismrambeslutets artikel 6, med den skillnaden att artikelhänvisning- en i direktivet gäller samtliga kriminaliseringsåtaganden. Härutöver har artikelrubriken ändrats (i rambeslutet talas om särskilda om- ständigheter). Vid genomförandet av terrorismrambeslutet vidtogs inte några lagstiftningsåtgärder med anledning av bestämmelsen.136 Det kan ändå finnas skäl att redovisa vilka bestämmelser i svensk rätt som kan aktualiseras. Bestämmelsen motsvaras till stora delar av 29 kap. 5 § brotts- balken, som innehåller en uppräkning av omständigheter som kan påverka straffmätningen i lindrande riktning (s.k. billighetsskäl). En- ligt bestämmelsen ska rätten vid straffmätningen, utöver vad som följer av straffvärdet, i skälig omfattning ta hänsyn till vissa om- ständigheter som är hänförliga till gärningsmannens person eller hand- lande efter brottet. Uppräkningen är uttömmande (jfr emellertid den avslutande punkten 9 som är allmänt hållen). Bestämmelsen är avsedd att tillämpas med försiktighet så att den inte medför risker för en oenhetlig praxis eller sociala orättvisor vid straffmätningen.137 2002/03:38. 137Regeringens proposition 1987/88:120 om ändring i m.m. (straffmätning och påföljdsval m.m.) s. 90. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … Som följer av punkten 4 kan bestämmelsen aktualiseras om den tilltalade efter förmåga försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa skadliga verkningar av brottet (jfr ansvarsfrihetsregeln vid frivilligt tillbakaträdande från försök m.m. i 23 kap. 3 § ).138 Även om brottet har fullbordats bör den som söker förebygga eller gottgöra skadliga verkningar av brottet kunna få strafflindring. Gärningsmannen kan i detta hänseende handla på många olika sätt. Bestämmelsen ska främst tillämpas när gärningsmannens handlande skett på eget initiativ innan han vet om att han avslöjats. Uttrycket ”efter förmåga” tar inte enbart sikte på ekonomiska möjligheter utan kan avse även andra omständigheter som kan hänföras till gärnings- mannens personliga situation. Vidare följer det av punkten 5 att strafflindring kan aktualiseras om den tilltalade frivilligt angett sig eller lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet. När det gäller att den tilltalade frivilligt angett sig är det själva angivelsen som är det väsentliga (jfr att någon underlättar polisens arbete sedan han väl blivit upptäckt eller erkänner sedan han väl är misstänkt).139 I de fall den tilltalade lämnat uppgifter som är av väsentlig betydelse för utredningen av brottet krävs att den tilltalades medverkan har varit av viss dignitet för att strafflindring ska komma i fråga.140 Det sagda innebär att de uppgifter som lämnats ska ha lett till att utredningen i något väsentligt avseende påskyndats eller underlättats. Detta bör normalt innefatta att den tilltalade lämnat en utförlig redogörelse för omständigheterna kring brottet eller lämnat andra uppgifter som är till gagn för utredningen. Ett erkännande är i sig varken en nödvän- dig eller tillräcklig förutsättning för strafflindring enligt bestämmel- sen. Frågan om strafflindring ska avgöras utifrån samtliga omstän- digheter i det enskilda fallet. Det är enbart medverkan i utredningen av det egna brottet som är relevant för bedömningen, regleringen innebär inte någon möjlighet att medge strafflindring för s.k. kron- vittnen. Vidare kan strafflindring enligt punkten 9 komma ifråga om någon annan omständighet påkallar att den tilltalade får ett lägre straff än brottets straffvärde motiverar. Omständigheter som avses här ska 1987/88:120 s. 90 f. 1987/88: 120 s. 92. 140Strafflindring vid medverkan till utredning av egen brottslighet (prop. 2014/15:37) s. 38 f. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … emellertid alltjämt vara hänförliga till gärningsmannens personliga situation eller ha inträffat efter brottet och de ska i princip vara lik- värdiga med och lika tungt vägande som de omständigheter som nämns i övriga punkter i bestämmelsen. Sammantaget görs bedömningen att det inte behövs någon sär- skild lagstiftning med anledning av direktivets (fakultativa) bestäm- melse om förmildrande omständigheter. 7.5Ansvar och sanktioner för juridiska personer Bedömning: De krav på ansvar och sanktioner för juridiska per- soner som uppställs i tilläggsprotokollet och direktivet är upp- fyllda i svensk rätt. Det behövs därför inte någon lagstiftning för att bestämmelserna ska vara genomförda. Bestämmelser om ansvar och sanktioner för juridiska personer finns i både tilläggsprotokollet (som hänvisar till terrorismkonventionens bestämmelser härom) och terrorismdirektivet. Genom hänvisningen i tilläggsprotokollets artikel 9 är terrorism- konventionens bestämmelser om juridiska personers ansvar tillämp- liga även i relation till de gärningar som ska kriminaliseras enligt pro- tokollet. I konventionens artikel 10 uppställs krav på att varje part, i överensstämmelse med sina rättsliga principer, ska vidta de åtgärder som fordras för att juridiska personer ska kunna ställas till ansvar för medverkan i angivna brott och att juridiska personer, beroende på partens rättsordning, ska kunna lagföras straffrättsligt, civilrättsligt eller administrativt. Vidare anges att ansvarsskyldigheten inte ska inverka på det straffrättsliga ansvaret för de fysiska personer som har begått brotten. Av artikel 11.3 följer att varje part ska tillse att juridiska personer som fälls till ansvar enligt konventionens artikel 10 underkastas effektiva, proportionella och avskräckande straffrätts- liga eller icke-straffrättsliga påföljder, innefattande ekonomiska på- följder. Enligt direktivets artikel 17.1 ska medlemsstaterna vidta nödvän- diga åtgärder för att säkerställa att juridiska personer kan hållas an- Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … svariga för brott som avses i artiklarna 3–12 och 14 (dvs. för samtliga brott enligt direktivet) om de begås till deras förmån av en person som agerar antingen enskilt eller som en del av den juridiska perso- nens organisation och som har en ledande ställning inom den juri- diska personen, grundad på följande faktorer: a) behörighet att före- träda den juridiska personen, b) befogenhet att fatta beslut på den juridiska personens vägnar eller c) befogenhet att utöva kontroll inom den juridiska personen. Vidare ska medlemsstaterna, enligt artikel 17.2, vidta nödvändiga åtgärder för att säkerställa att juridiska personer kan hållas ansva- riga om brister i övervakning eller kontroll som ska utföras av en person som angetts i första punkten har gjort det möjligt för en person som är underställd den juridiska personen att till dennes förmån begå något av brotten i artiklarna 3–12 och 14. Juridiska per- soners ansvar ska inte utesluta straffrättsliga förfaranden mot fysiska personer som är gärningsmän, anstiftare eller medhjälpare till något av de brott som anges i direktivet (artikel 17.3). Med ”juridisk person” avses, i enlighet med direktivets artikel 2, varje enhet som är en juridisk person enligt tillämplig rätt, med undantag av stater eller offentliga organ vid utövandet av offentliga maktbefogenheter och offentliga internationella organisationer. Enligt artikel 18 i direktivet ska medlemsstaterna vidta nödvän- diga åtgärder för att säkerställa att en juridisk person som hålls an- svarig enligt artikel 17 kan bli föremål för effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner, vilka ska innefatta bötesstraff eller administrativa avgifter och kan innefatta andra sanktioner, såsom a)fråntagande av rätt till offentliga förmåner eller stöd, b)tillfälligt eller permanent näringsförbud, c)rättslig övervakning, d)rättsligt beslut om upplösning av verksamheten, och e)tillfällig eller permanent stängning av inrättningar som har använts för att begå brottet. Direktivets bestämmelser om ansvar och sanktioner mot juridiska personer motsvaras i sak av artiklarna 7 och 8 i terrorismrambeslutet, vilka är tillämpliga i relation till de kriminaliseringsåtaganden som följer av terrorismrambeslutet i dess lydelse ändring. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … Direktivets bestämmelser omfattar emellertid samtliga kriminalise- ringsåtaganden i det instrumentet. Det bör också noteras att direk- tivet, till skillnad från rambeslutet, i artikel 17.1 a, anger behörighet att företräda den juridiska personen (jfr befogenhet). Någon ändring i sak torde, trots skillnaderna i svensk begreppsbildning, inte åsyftas (jfr det engelska uttrycket ”a power of representation of the legal person” som förekommer i såväl rambeslutet som direktivet). Vid genomförandet av terrorismrambeslutet konstaterades att be- stämmelserna om ansvar och påföljder för juridiska personer utgör standardbestämmelser som återkommer i flera andra rambeslut inom ramen för samarbetet i rättsliga och inrikes frågor, varvid bedöm- ningen gjordes att reglerna om företagsbot i 36 kap. uppfyller rambeslutets krav i denna del.141 Bedömningen har även godtagits av EU-kommissionen.142 Reglerna om företagsbot har härefter ändrats och genom lagänd- ringar som trädde i kraft har möjligheterna att ålägga företagsbot utvidgats.143 Bl.a. har kravet på att brottsligheten ska ha inneburit ett grovt åsidosättande av de särskilda skyldigheter som är förenade med verksamheten eller annars ha varit av allvarligt slag tagits bort. Vidare har gränsen för det högsta företagsbotsbeloppet höjts. Syftet med ändringarna var att effektivisera systemet med före- tagsbot och öka den praktiska användningen av sanktionen. Rambeslutets bestämmelser om ansvar och påföljder för juridiska personer är tillämpliga även på brotten rambeslut. Även vid genomförandet av det rambeslutet bedömdes reglerna om före- tagsbot motsvara rambeslutets krav vad gäller ansvar och påföljder för juridiska personer.144 Företagsbot, som kompletterar det individuella straffansvaret och förverkandebestämmelserna, är utformad som en särskild rätts- verkan av brott, dvs. en författningsreglerad följd av brott som varken är en brottspåföljd eller innebär en skyldighet att betala skadestånd. De centrala bestämmelserna om företagsbot återfinns i 36 kap. 7–10 a §§ och gemensamma bestämmelser om förver- 2002/03:38 s. 73 f. 142Rapport från kommissionen enligt artikel 11 i rådets rambeslut av om bekämpande av terrorism (KOM[2007]681 slutlig och SEK[2007]1463). 143Företagsbot (prop. 2005/06:59). 2009/10:78 s. 33 f. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … kande av egendom, företagsbot och annan särskild rättsverkan av brott återfinns i 36 kap. 11–17 §§ . För brott som har begåtts i utövningen av näringsverksamhet ska således, på yrkande av allmän åklagare, näringsidkare åläggas företagsbot, om det för brottet är föreskrivet strängare straff än penningböter och näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten, eller brottet har be- gåtts av en person i ledande ställning grundad på befogenhet att företräda näringsidkaren eller att fatta beslut på näringsidkarens vägnar, eller en person som annars haft ett särskilt ansvar för tillsyn eller kontroll i verksamheten (36 kap. 7 § ). Vad nu sagts gäller inte, om brottsligheten varit riktad mot näringsidkaren. Uttrycket näringsidkare har samma innebörd som på andra håll i lag- stiftningen.145 Därmed avses således varje fysisk eller juridisk person som yrkesmässigt bedriver verksamhet av ekonomisk art, oavsett om denna är inriktad på vinst eller ej. Till de juridiska personer som bedriver näring hör i första hand sådana rättssubjekt som har bildats för ändamålet, exempelvis det stora flertalet aktiebolag samt ekono- miska föreningar och vissa stiftelser. Även statliga och kommunala bolag faller in under näringsidkarbegreppet. Detsamma gäller såväl statliga som kommunala affärsdrivande verk liksom andra statliga och kommunala förvaltningsmyndigheter som bedriver näringsverk- samhet. Företagsbot kan således endast aktualiseras om det har begåtts ett brott i utövningen av näringsverksamhet. Samtliga objektiva och subjektiva rekvisit i ett straffstadgande måste alltså vara uppfyllda. Det kan vara fråga om både brottsbalksbrott och brott mot special- straffrätten, men brottet måste vara begånget i utövningen av närings- verksamhet. Det uppställs inte något krav på att gärningsmannen åtalas för brottet eller ens identifieras, men det måste stå klart att ett brott har blivit begånget.146 Exempel på att näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten är bristande rutiner och kontroller till förebyggande av brott.147 145Företagsbot (prop. 1985/86:23) s. 62. 1985/86:23 s. 62 f. 2005/06:59 s. 60 f. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … Reglerna om när företagsbot ska åläggas är obligatoriska. Åkla- garen ska alltså föra talan om företagsbot om han eller hon be- dömer att rekvisiten är uppfyllda.148 Bestämmelser som rör företagsbotens storlek finns i 36 kap. 8– 10 §§ . Företagsbot ska fastställas till lägst och högst (36 kap. 8 §). När storleken av företagsbot bestäms ska, med beaktande av straffskalan för brottet, särskild hänsyn tas till den skada eller fara som brottsligheten inne- burit samt till brottslighetens omfattning och förhållande till närings- verksamheten (36 kap. 9 §). Skälig hänsyn ska också tas till om näringsidkaren tidigare ålagts att betala företagsbot. Företagsbot får sättas lägre än vad som borde ha skett med tillämpning av 36 kap. 9 § , om brottet medför annan betalningsskyldighet eller särskild rättsverkan för näringsidkaren och den samlade reaktionen på brottsligheten skulle bli oproportionerligt sträng, om närings- idkaren efter förmåga försökt förebygga, avhjälpa eller begränsa de skadliga verkningarna av brottet, om näringsidkaren frivilligt angett brottet, eller om det annars finns särskilda skäl för jämkning (36 kap. 10 §). Om det är särskilt påkallat med hänsyn till något förhållande som angetts får företagsbot efterges. Om ett brott som kan för- anleda talan om företagsbot har begåtts av oaktsamhet och inte kan antas föranleda annan påföljd än böter får brottet åtalas av åklagare endast om åtal är påkallat från allmän synpunkt (36 kap. 10 a §). Bedömningen görs att skäl saknas att frångå regeringens tidigare bedömning att reglerna om företagsbot uppfyller kraven enligt be- stämmelserna om juridiska personers ansvar i rambeslutet. Motsva- rande bedömning görs när det gäller bestämmelserna om effektiva, proportionella och avskräckande påföljder för juridiska personer. Tilläggsprotokollets och direktivets krav bedöms därmed vara upp- fyllda även i denna del.149 I sammanhanget bör emellertid uppmärksammas att svensk rätt även innehåller andra sanktioner än företagsbot som kan aktualiseras vid brott i utövningen av näringsverksamhet. 1985/86:23 s. 65. 149Notera att det pågår en översyn av lagstiftningen om företagsbot, se En översyn av lagstiftningen om företagsbot (SOU 2016:82) där förslag lämnas bl.a. om att grunderna för att bestämma företagsbotens storlek ändras, att företagsboten i vissa fall höjs samt att samordningen av påföljd och företagsbot bör ske när företagsboten bestäms. Lag- ändringarna föreslås träda i kraft . Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … verkande, antingen sak- eller värdeförverkande, beslutas enligt bl.a. 36 kap. . Ett förverkandeyrkande kan riktas mot såväl fysiska som juridiska personer. Vanligtvis avser förverkande utbyte eller av brott eller egendom som använts som hjälpmedel vid brott. Härutöver kan skadestånd i vissa fall aktualiseras, bl.a. prin- cipalansvar för arbetsgivare enligt 3 kap. 1 § enligt skadeståndslagen (1972:207), liksom näringsförbud enligt lag (2014:836) om närings- förbud. Genom beslut om näringsförbud meddelas en näringsidkare begränsningar i rätten att bedriva eller ta del i närings- verksamhet. Angivna sanktioner är emellertid inte obligatoriska på motsvarande sätt som gäller för företagsbot och deras tillämpnings- område är mer begränsat. Med hänvisning till att bedömningen gjorts att företagsbot uppfyller instrumentens bestämmelser om sanktioner för juridiska personer saknas anledning att behandla angivna sank- tioner närmare. Sammantaget innebär alltså tilläggsprotokollets och direktivets bestämmelser om ansvar och sanktioner för juridiska personer inget behov av lagstiftning, givet att kriminaliseringskraven i de bestäm- melser till vilka instrumenten hänvisar uppfylls. 7.6Domsrätt/behörighet och lagföring Bedömning: Svensk rätt uppfyller i huvudsak kraven i tilläggs- protokollets och direktivets bestämmelser om domsrätt/behörig- het och lagföring. För att kraven fullt ut ska tillgodoses behövs emellertid lagstiftning. Svensk domstols behörighet bör inte i något fall begränsas av ett krav på dubbel straffbarhet. Domrättsreglerna i 9 § rekryte- ringslagen och 6 § finansieringslagen bör därför vara tillämpliga i förhållande till den nya reglering i lagarna som föreslås genom- föra tilläggsprotokollets och direktivets bestämmelser. Detta kräver inga lagstiftningsåtgärder. I vissa avseenden behövs emeller- tid lagstiftning för att kravet på dubbel straffbarhet ska efterges. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … Som redovisats ovan ska, enligt artikel 9 i tilläggsprotokollet, alla bestämmelser i terrorismkonventionen150, däribland dess bestämmelse om domsrätt i artikel 14, tillämpas på motsvarande sätt när det gäller bestämmelserna i tilläggsprotokollet. Som också redovisats finns i artikel 19 i direktivet en allmän bestämmelse om behörighet och lag- föring. Enligt artikel 14.1 i terrorismkonventionen ska således varje kon- ventionsstat se till att den kan utöva domsrätt beträffande brott som har begåtts a)inom dess territorium, b)ombord på ett fartyg eller luftfartyg som förde dess flagg respek- tive var registrerat enligt dess lagstiftning, eller c)av en av dess medborgare. Enligt artikel 14.3 är varje konventionsstat skyldig att utöva domsrätt i fall där den misstänkte befinner sig på statens territorium och staten inte utlämnar honom eller henne till en stat som utövar domsrätt på en grund som återfinns också i den anmodade statens lagstiftning. Härutöver anges i artikel 14.2, som är fakultativ, fem situationer då staterna får fastställa att de har domsrätt. Enligt artikel 14.4 utesluter konventionen inte straffrättslig domsrätt som utövas i enlighet med nationell lagstiftning och enligt artikel 14.5 ska konventionsstater- na i fall av kompetenskonflikter samråda för att avgöra var lagföring lämpligen bör ske. Bestämmelser om domsrätt finns alltså i artikel 19 i direktivet. Den återges, för tydlighetens skull, i sin helhet här: 150 I förhållandet mellan parterna och med undantag av konventionens bestämmelse om osjälv- ständiga brottsformer i artikel 9. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … Varje medlemsstat ska vidta nödvändiga åtgärder för att fastställa sin behörighet beträffande de brott som avses i artiklarna 3–12 och 14 i följande fall: a)Brottet har begåtts helt eller delvis inom dess territorium. b)Brottet har begåtts ombord på ett fartyg som för medlemsstatens flagg eller ett luftfartyg registrerat i medlemsstaten. c)Gärningsmannen är medborgare eller bosatt i medlemsstaten. d)Brottet har begåtts till förmån för en juridisk person som är etable- rad inom dess territorium. e)Brottet har begåtts mot den berörda medlemsstatens institutioner eller befolkning eller mot en eller ett av unionens institutioner, organ eller byråer med säte i medlemsstaten. Varje medlemsstat kan utvidga sin behörighet om brottet har begåtts inom en annan medlemsstats territorium. 2.Varje medlemsstat kan utvidga sin behörighet beträffande tillhanda- hållande av utbildning för terrorismsyften enligt artikel 7, om gärnings- mannen tillhandahåller utbildning till personer som är medborgare eller bosatta i medlemsstaten och punkt 1 i den här artikeln inte är tillämp- lig. Medlemsstaten ska informera kommissionen om detta. 3.När ett brott omfattas av fler än en medlemsstats behörighet och vilken som helst av dessa medlemsstater har möjlighet att lagföra på grundval av samma faktiska omständigheter, ska de berörda medlems- staterna samarbeta för att besluta vilken av dem som ska lagföra gär- ningsmännen för att om möjligt centralisera förfarandena till en enda medlemsstat. I detta syfte kan medlemsstaterna anlita Eurojust för att underlätta samarbetet mellan de rättsliga myndigheterna och samord- ningen av deras verksamhet. Hänsyn ska tas till följande faktorer: a)Medlemsstaten ska vara den på vars territorium brottet begicks. b)Medlemsstaten ska vara den i vilken gärningsmannen är medborgare eller bosatt. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … c)Medlemsstaten ska vara det land som offren kommer ifrån. d)Medlemsstaten ska vara den på vars territorium gärningsmannen påträffades. 4.Varje medlemsstat ska vidta nödvändiga åtgärder för att fastställa sin behörighet beträffande de brott som avses i artiklarna 3–12 och 14 i de fall den vägrar att överlämna eller utlämna en person som misstänks för eller som dömts för ett sådant brott till en annan medlemsstat eller till ett tredjeland. 5.Varje medlemsstat ska säkerställa att dess behörighet omfattar fall där något av de brott som avses i artiklarna 4 och 14 helt eller delvis har begåtts inom dess territorium, oavsett var terroristgruppen är baserad eller utövar sin brottsliga verksamhet. 6.Denna artikel ska inte utesluta utövande av den behörighet i straff- rättsliga frågor som fastställts av en medlemsstat i enlighet med dess nationella rätt. Artikeln motsvarar i huvudsak artikel 9 terrorismram- beslut (som är tillämplig även beträffande brotten ram- beslut), se rambeslutet i dess lydelse ändring. Den andra punkten i artikel 19 är dock ny. Vidare omfattar artikelhänvis- ningen samtliga kriminaliseringsåtaganden i direktivet (artiklarna 3–12 och 14) vilket innebär att domsrätt måste föreligga beträffande fler brott/i fler situationer.151 Slutligen har mindre ändringar gjorts i punkten 1 e och i den tredje punkten (som motsvaras av den andra punkten i rambeslutet). Allmänna regler om svensk domstols behörighet finns i 2 kap. . Bestämmelserna är tillämpliga också på specialstraff- rättsliga bestämmelser och således på regleringen i terroristbrotts- lagen, rekryteringslagen och finansieringslagen. Svensk jurisdiktion eller domsrätt föreligger alltid när brottet är begånget i (1 §). Svensk domstols behörighet är vidsträckt även i fråga om brott som har begåtts utomlands och omfattar bl.a. brott som begåtts av en svensk medborgare, av en utlänning med hemvist i och av 151 Rambeslutet kräver domsrätt beträffande brott som anges i artiklarna 1–4 i rambeslutet ändring, dvs. terroristbrott, brott som begås av en terroristgrupp, brott med anknytning till terroristverksamhet (offentlig uppmaning till terroristbrott, rekrytering och utbildning för terroristsyften samt grov stöld, utpressning och upprättande av förfalskade administrativa dokument i syfte att begå terroristbrott eller delta i en terroristgrupps verk- samhet) samt medhjälp, anstiftan och försök till vissa av brotten. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … en annan utlänning som finns i om det för brottet är före- skrivet fängelse (2 § första stycket 1–3). Vissa begränsningar uppställs dock i denna behörighet, bl.a. krävs som huvudregel enligt 2 § andra stycket att gärningen inte ska vara fri från ansvar enligt lagen på gärningsorten.