sou · H5B346 · 2017-06-01 00:00:00 — När ord- nings- och säkerhetsskäl motiverar att åhörarna flyttas till en sido- sal är situationen annorlunda. Det bör beaktas att lagstiftningens utformning kan innebära att åhörare som själva inte stört eller riskerat att störa sammanträdet också får lämna rättssalen. Inte minst talar intresset av öppenhet och insyn för att det bör ställas krav på både ljud- och bildöverföring i sidosalen. Långt fler lokaler i dom- stolarna har också den utrustning som krävs för ljud- och bild- överföring än vad de hade vid det lagstiftningsarbete som ledde fram till EMR-reformen (prop. 2004/05:131). Vi anser därför att åhörare som placeras i en sidosal av ordningsskäl ska kunna följa förhandlingen i rättssalen genom en ljud- och bildöverföring. Delegering av uppgifter i sidosalen Vi har i 4 kap. föreslagit att rättens ordförande ska få delegera upp- gifter att upprätthålla ordningen i sidosalen till en polisman eller ordningsvakt. Längre utvisningsbeslut, beslut om avvisning från domstolens lokaler och andra uppgifter som bör utföras av lagfarna domare ska inte få delegeras. Större trygghet för parter och vittnen 5.2Mer effektiva åtgärder mot påtryckningar Förslag: Rättens ordförande ska kunna visa ut en part eller åhörare som utsätter en förhörsperson för påtryckningar. Möjligheten att med stöd av 36 kap. 18 § RB visa ut en part eller åhörare ska vara tillämpliga under andra delar av ett sammanträde än förhör. Om det finns särskilda skäl, ska ordföranden få besluta att en åhörare som utsätter en förhörsperson för påtryckningar ska avvisas från domstolens lokaler. Detsamma ska gälla om en för- hörsperson av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av partens eller åhörarens närvaro. Av 36 kap. 18 § jämförd med 37 kap. 3 § RB framgår att om det finns anledning anta att ett vittne, en part eller en målsägande som inte för talan av rädsla eller av annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av en parts eller åhörares närvaro, får rätten besluta att parten eller åhöraren inte får vara närvarande vid för- höret. En utvisad part brukar i sådana situationer hänvisas till ett rum i närheten av rättssalen där han eller hon genom överföring av ljud eller ljud och bild kan följa vad som sägs i rättssalen (med- hörning). Möjligheten att bestämma om medhörning sträcker sig tidsmässigt inte längre än förhöret varar. Påtryckningar – ett problem i domstolarna Trakasserier och hot mot målsägande och vittnen blir allt vanligare (2014:1 med hänvisningar). Målsägande och vittnen upplever ofta det besvärande att behöva vänta på att förhandlingen ska börja eller i pauser tillsammans med den tilltalade och hans eller hennes vänner. Detta kan påverka utsagan på ett negativt sätt, eftersom man känner sig rädd och hotad. Huvudförhandlingen är ett av de ställen där målsägande, vittnen och den tilltalade möts. Tidigare undersökningar tyder på att domstolarna är vanliga platser för påverkan (se 2014:1 och Brå rapport 2008:8 med Större trygghet för parter och vittnen Även om utredningens enkätundersökning visar att ordningen både i och utanför rättssalarna i stort uppfattas som god förekommer det otillåten påverkan i domstolarna. Risken för otillåten påverkan är större i mål som rör ungdomsbrott, relationsvåld, organiserad brottslighet och grupperingar som anspelar på ett vålds- kapital. Detsamma gäller mål med anknytning till socialt utsatta bostadsområden där det finns en kriminell påverkan på lokalsam- hället och en obenägenhet att delta i rättsprocessen (jfr Polismyndig- hetens rapport områden: sociala risker, kollektiv förmåga och oönskade händelser, ). Otillåten påverkan kan få allvarliga konsekvenser både för en- skilda personer och för rättsprocessen, oavsett om beteendet är att bedöma som övergrepp i rättssak enligt 17 kap. 10 § BrB eller inte. Även annat slags handlande kan uppfattas som en påtryckning om att ändra eller anpassa sina uppgifter. Det kan t.ex. röra sig om obehagliga gester, minspel, stirrande, frågor som visar att man vet var någon bor eller går i skolan, lyckönskningar inför vittnesmål, att demonstrativt passera eller sätta sig nära någon och olika slags anspelningar på repressalier. Det är särskilt stor risk för att det rör sig om påtryckningar om det är fråga om sådant beteende hos dem som bär kläder och symboler som anspelar på organiserad brotts- lighet eller ett våldskapital. Tydligare lagstiftning mot påtryckningar Påtryckningar ska inte förekomma i domstolarna. Det är viktigt både för effektiviteten i rättsprocessen och förtroendet för dom- stolarna att domstolarna kan motverka påtryckningar. Av utred- ningens enkätundersökning framgår att en relativt hög andel av de professionella aktörerna inte håller med om att ordförandena ingri- per mot subtila påverkansförsök från parter och åhörare (38 pro- cent negativa). Mest kritiska är åklagarna, där en klar majoritet () inte instämmer. Den kritik som framkommer i enkät- resultaten torde till viss del kunna förklaras med att ordföranden inte uppfattat händelser på åhörarplats eller under förhandlings- pauser. Det är förståeligt att domare är försiktiga med att ingripa mot sådant som kan vara svårt att sätta fingret på och som inte stör förhandlingen i mer påtaglig mening. Den kritik som ligger i enkät- Större trygghet för parter och vittnen resultaten måste dock tas på allvar och visar att domstolarna kan utvecklas i sitt arbete med att uppmärksamma och motverka påtryck- ningar. Grunden för detta arbete är dock att ge domstolarna tydliga befogenheter att ingripa mot subtila hot, trakasserier och andra slags påtryckningar i och utanför rättssalarna. Vilka ändringar bör då göras? I dessa situationer rör det sig ofta inte om sådant påtagligt störande beteende som kan ge rättens ordförande anledning att visa ut personen med stöd av 5 kap. 9 § RB. Vidare är möjligheten att visa ut en part eller åhörare med stöd av 36 kap. 18 § RB enbart tillämplig under förhöret och tar dess- utom inte sikte på påtryckningen utan på en av flera möjliga effek- ter, nämligen att någon blir rädd och inte berättar fritt. Detta är inte tillräckligt. Rättens ordförande bör därför kunna visa ut en part eller åhörare som utsätter en förhörsperson för påtryckningar. Den möjligheten bör finnas även under andra delar av samman- trädet än förhör. En part eller åhörare som t.ex. stirrar intensivt eller gör obehagliga gester mot målsäganden under den inledande redogörelsen för yrkanden och inställning eller parternas sakfram- ställningar innan förhören ska alltså kunna visas ut. Problemet är inte begränsat till rättssalarna. Det förekommer påtryckningsförsök även utanför rättssalarna, t.ex. under in- och utpassering och förhandlingspauser. Ett beslut att visa ut någon från rättssalen får inte önskad effekt om beteendet fortsätter utan- för rättssalen. Men rättens ordförande har inte lagstöd för att avvisa någon från domstolsbyggnaden på den grunden. När det gäller dessa, mer subtila, störningar har domstolens ordningsvakter knappast heller möjlighet att avvisa personen eftersom handlandet inte stör den allmänna ordningen i domstolens lokaler i den mening som avses i 13 § polislagen. Vi föreslår därför att rättens ordförande ska kunna besluta att en åhörare som utsätter en förhörsperson för påtryckningar inte bara ska visas ut från rättssalen utan också kunna avvisas från domstolens lokaler. Detsamma bör gälla om en förhörs- person av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av partens eller åhörarens närvaro. En part bör däremot inte kunna avvisas. Att avvisa någon från domstolens lokaler är en mycket ingrip- ande åtgärd. Detta är dock befogat i vissa situationer, t.ex. om för- hörspersonen inte bedöms kunna tala fritt på grund av att åhöraren är närvarande i lokalerna eller om trycket på en förhörsperson Större trygghet för parter och vittnen fortsätter i samband med förhandlingspauser. För att markera att åtgärden ska användas med restriktivitet bör det ställas upp ett krav på särskilda skäl. Kravet på särskilda skäl gäller inte om det är fråga om en situation som avses i 5 kap. 9 a § andra stycket RB, dvs. när någon avvisas från domstolens lokaler på den grunden att han eller hon återvänder till rättssalen i strid mot ett utvisningsbeslut eller i övrigt inte rättar sig efter en tillsägelse av rättens ordförande. I för- fattningskommentaren behandlas frågor om bl.a. hur länge ett be- slut om avvisande gäller och hur en begäran från någon som har avvisats om att få tillträde till domstolens lokaler ska hanteras. Förslag: Möjligheten att få delta i ett sammanträde genom främst videokonferens utökas och förtydligas på följande sätt. a)Vid bedömningen av om det finns skäl att låta någon som är rädd för att komma till domstolen i stället få närvara genom främst videokonferens ska det inte längre krävas att rädslan är påtaglig. b)Rättens ordförande ska kunna besluta om närvaro genom i första hand videokonferens om det kan antas att någon som ska delta i sammanträdet utsätts för påtryckningar. c)Det klargörs att säkerhetsskäl kan motivera att någon får när- vara vid ett sammanträde genom i första hand videokonferens. Bedömning: Lämplighetskriteriet i 5 kap. 10 § tredje stycket RB bör inte ändras. Skälen för förslaget och bedömningen I 5 kap. 10 § RB finns de grundläggande bestämmelserna om när- varo genom videokonferens. De innebär i korthet följande. Parter och andra som ska delta i ett sammanträde inför rätten ska infinna sig i rättssalen eller där sammanträdet annars hålls. Större trygghet för parter och vittnen det finns skäl för det, får rätten dock besluta att personen i stället ska delta genom ljudöverföring (per telefon) eller ljud- och bild- överföring (videokonferens). Vid bedömningen av om det finns skäl att låta någon delta på det sättet ska rätten särskilt beakta dels de kostnader eller olägenheter som skulle uppkomma om den som ska delta i sammanträdet måste infinna sig i rättssalen, dels om någon som ska delta i sammanträdet känner påtaglig rädsla för att vara närvarande i rättssalen. Närvaro per telefon eller genom videokon- får inte ske, om det är olämpligt med hänsyn till ändamålet med personens inställelse och övriga omständigheter. Den som del- tar i ett sammanträde per telefon eller genom videokonferens ska anses ha inställt sig inför rätten. Möjligheten att använda videokonferens permanentades i sam- band med EMR-reformen (prop. 2004/05:131, prop. 2007/08:139). I utvärderingen av EMR-reformen konstaterade regeringen och riks- dagen att reformen har fallit väl ut. Möjligheten att bl.a. delta i sammanträden via ljud- och bildöverföring och annan modern tek- nik ansågs ha underlättat arbetet i domstolarna. Utrustningen fungerar väl och den tekniska kvaliteten upplevs som god. I utvärderingen lyfts det fram att möjligheten att delta genom videokonferens har ökat tillgängligheten till domstolarna och minskat risken för inställda förhandlingar (prop. 2015/16:39, bet. 2015/16:JuU2, rskr. 2015/16:14). – ett verktyg för bättre ordning och säkerhet Vi delar bedömningen att modern teknik har underlättat arbetet i domstolarna. är ett vanligt förekommande och naturligt inslag i förhandlingarna och har tydliga fördelar ur tillgänglighets-, flexibilitets- och kostnadssynpunkt. Vid de semi- narier och domstolsbesök som utredningen genomfört har dessutom framkommit att kvaliteten på ljud- och bildöverföringarna numera är så bra att i stort sett alla domare anser att bevisning som läggs fram på det sättet i princip kan värderas lika bra som om personen hade befunnit sig i rättssalen. De positiva erfarenheterna talar för att videokonferens kan utvecklas som ett verktyg för att trygga ord- ningen och säkerheten under rättegångar. Inte minst gäller detta personer som är rädda för att komma till domstolen, de som riskerar att utsättas för påtryckningar som domstolarna har svårt att Större trygghet för parter och vittnen ingripa mot samt personer mot vilka det finns en konkret hotbild. Huvudregeln bör dock även fortsättningsvis vara att den som ska delta i ett sammanträde infinner sig i rättssalen eller där samman- trädet annars hålls (prop. 2004/05:131 s. 90). som åtgärd mot påtryckningar Som nämnts förekommer det subtila hot och trakasserier samt andra slags påverkansförsök i domstolarna. Parter och vittnen i mål som rör ungdomsbrott, relationsvåld, organiserad brottslighet och grupperingar som anspelar på ett våldskapital löper en större risk än andra att bli utsatta. Problemen kan vara särskilt uttalade i mål med anknytning till socialt utsatta bostadsområden där kriminella nätverk har stor påverkan på lokalsamhället. Även om utredningens enkätundersökning visar att ordningen utanför rättssalarna i stort uppfattas som god av de professionella aktörerna förekommer det otillåten påverkan i samband med för- handlingar och i domstolens lokaler. Huvudförhandlingen är ju ett av de tillfällen då målsäganden och den tilltalade möts. Väntrum och andra allmänna utrymmen i domstolarna kan uppfattas som en utsatt miljö av parter och vittnen, inte minst på grund av risken för att konfronteras med motparten och hans eller hennes släktingar och kamrater. Vår bild är att problemen är större vid domstolar där lokalerna inte fullt ut uppfyller kraven på separata väntrum eller andra möjligheter att i domstolens lokaler undvika kontakter mellan å ena sidan målsäganden och å andra sidan den tilltalade (jfr brotts- offerdirektivet och rådets direktiv /29/EU av om fastställande av miniminormer för brottsoffers rättigheter och för stöd till och skydd av dem samt om ersättande av rådets rambeslut /220/RIF). Påtryckningar kan, som vi redan varit inne på, få allvarliga konsekvenser både för de utsatta personerna och för rättegången. Subtila hot, trakasserier och andra slags påtryckningar ska inte förekomma i domstolarna. Målsägande, vittnen och andra som medverkar i ett sammanträde ska kunna känna sig trygga och säkra både före och under sammanträdet. Vår uppfattning är att dom- stolarna behöver utveckla sitt arbete med att uppmärksamma och förebygga påverkansförsök. Detta gäller särskilt händelser utanför Större trygghet för parter och vittnen rättssalarna, som sällan möts av någon åtgärd. Vi har i av- snitt 5.2 ovan föreslagit att rättens ordförande ska kunna visa ut åhörare som utövar påtryckningar och även avvisa dem från dom- stolens lokaler. Men domstolarna bör också få bättre möjligheter att förebygga att sådana situationer över huvud taget uppkommer. Mer ändamålsenliga lokaler skulle i flera fall kunna förbättra situa- tionen men är mycket kostnadskrävande och löser inte alla problem. Ett effektivt sätt att förhindra subtila hot och andra påtryckningar både i och utanför rättssalarna är att låta parter och andra personer som ska höras vara närvarande via videokonferens. Också andra ordnings- och säkerhetsskäl talar för en utökad användning av video- konferens. Möjligheten att använda videokonferens av ordnings- och säkerhetsskäl bör därför utökas. Kravet på påtaglig rädsla tas bort Nästa fråga är då hur bestämmelserna bör utformas. Enligt gällande regelverk ska rätten vid bedömningen av om det finns skäl för deltagande genom videokonferens särskilt beakta om någon som ska delta i sammanträdet känner påtaglig rädsla för att vara närvar- ande i rättssalen (5 kap. 10 § andra stycket 2 RB). Enligt motiven bör rädslan inte framstå som abstrakt eller obefogad. Genom att rädslan ska vara påtaglig markeras enligt motiven också en viss skillnad mot den situationen att någon enligt 36 kap. 18 § RB visas ut ur rättssalen när ett vittne eller en målsägande ska höras. Tröskeln är satt något högre och möjligheten till medhörning bör enligt moti- ven alltid övervägas i första hand (prop. 2004/05:131 s. 224–225). har i praktiken fått en något vidare tillämpning än vad som framgår av lagtext och förarbeten. Inte minst gäller detta hänsyn till andra åtaganden, resor, planering och andra närmast praktiska skäl. Kravet på påtaglig rädsla tillämpas inte heller alltid med den restriktivitet som framgår av lagtext och förarbeten. Ett skäl till detta är att det kan svårt för domstolen att gradera någons rädsla. En grundbult i ett gott bemötande är att den rädsla som parter, vittnen och andra som deltar i domstolsprocessen kan känna för att komma till domstolen tas på allvar. Den som är orolig kan känna sig tryggare och säkrare om han eller hon får delta genom video- Större trygghet för parter och vittnen konferens och därmed inte behöver vistas i samma byggnad som den man är rädd för. Vi anser att det finns goda skäl för den ut- vidgning som skett i praxis. ses av många som ett naturligt och i det närmaste likvärdigt alternativ till att vara fysiskt närvarande i rättssalen. Några vägande rättssäkerhetsskäl mot att låta förhörspersoner delta genom videokonferens i något större utsträckning än finns heller inte. Snarare talar den allt bättre tekniska kvaliteten på videoöverföringarna och de goda erfarenheter som domstolarna har av att värdera muntlig bevisning som läggs fram på det sättet för att videokonferens kan användas i större utsträck- ning än vad lagstiftaren såg framför sig i samband med EMR- reformen. De farhågor som tidigare funnits om att förhörspersoner som känner obehag regelmässigt kommer att begära videokonferens har inte infriats. Sammantaget talar detta för att det bör finnas ett större utrymme att beakta brottsoffers och andras rädsla för att komma till domstolen vid bedömningen av om det finns skäl för videokonferens. Vi föreslår därför att tröskeln för när rädsla särskilt ska beaktas som ett skäl för att låta någon delta genom främst video- konferens bör sänkas något. Detta bör ske genom att det kvalifi- cerande rekvisitet – att rädslan ska vara påtaglig – tas bort. Säkerhetsskäl och risk för påtryckningar Som redovisats behöver domstolarna bättre rättsliga verktyg för att förebygga hot, trakasserier och andra påverkansförsök. Enkätsvaren visar också att domstolarna kan utvecklas i sitt arbete med att upp- märksamma och motverka subtila hot och andra påverkansförsök. Nuvarande regelverk öppnar dock inte uttryckligen för att dom- stolen på eget initiativ beaktar risken för påtryckningar, så länge personen inte själv säger sig vara rädd. Vissa personer känner inte till att möjligheten till videokonferens finns, andra vill inte visa att de är rädda och än mindre berätta detta för domstolen. Konsekven- sen blir att utsatta parter och vittnen får ta ett allt för stort ansvar för sin egen säkerhet i domstolen. Detta är inte en lämplig ordning. Även om uppräkningen i 5 kap. 10 § RB inte är uttömmande (prop. 2004/05:131 s. 225) innebär dagens regler att videokonferens inte alltid används i en del fall där detta hade varit motiverat. Vi föreslår därför att domstolen ska kunna väga in risken för att någon utsätts Större trygghet för parter och vittnen för påtryckningar som ett skäl för att låta någon delta genom främst videokonferens. Det ska alltså inte längre krävas att personen själv agerar i frågan och säger sig vara rädd. Domstolen ska på eget initiativ kunna ta upp frågan om det finns skäl för det, t.ex. i anslut- ning till att domstolen kallar i målet, om uppgifter från åklagaren eller ett målsägandebiträde ger anledning till det eller om det i sam- band med delgivningsförsök eller en inställd förhandling framkom- mer uppgifter som tyder på det. Av motiven framgår att säkerhetsskäl kan ge anledning att låta en part eller någon annan delta i ett sammanträde genom en ljud- överföring eller ljud- och bildöverföring (prop. 2004/05:131 s. 225). Detta framgår inte av lagtexten. Möjligheten att väga in säkerhets- aspekter vid besluten används mycket restriktivt, vilket i vart fall delvis kan antas bero på lagtextens utformning. En ny fjärde punkt bör därför läggas till i 5 kap. 10 andra stycket RB, av vilken det uttryckligen framgår att säkerhetsskäl särskilt kan beaktas vid bedömningen av om det finns skäl för närvaro genom ljudöver- föring eller ljud- och bildöverföring. Ett deltagande genom videokonferens eller per telefon får enligt 5 kap. 10 § tredje stycket inte ske om det är olämpligt med hänsyn till ändamålet med personens inställelse och övriga omständigheter. Vid bedömningen ska hänsyn bl.a. tas till målets karaktär, vilken roll personen har och vad som ska avhandlas vid sammanträdet. Betydelsen av att personen infinner sig i rättssalen ska enligt motiven vägas mot de omständigheter som talar för att han eller hon i stället deltar i sammanträdet genom videokonferens eller per telefon. Stor hänsyn bör enligt motiven tas till parternas uppfattning i frågan (prop. 2004/05:131 s. 225). Även i fortsättningen bör parterna få möjlighet att yttra sig innan domstolen beslutar om närvaro genom videokonferens. Det har emellertid, som vi utvecklar nedan, skett en utveckling i riktning mot att videokonferens används i allt fler situationer. Detta gäller även centrala uppgifter i mål om allvarlig brottslighet. Förarbetsuttalandet bör tolkas i ljuset av detta. Enligt vår mening ger detta ordföranden ett större utrymme att besluta om videokonferens även om en part motsätter sig det. Större trygghet för parter och vittnen Utgångspunkten bör även i fortsättningen vara att man inte får delta genom videokonferens eller per telefon om detta är olämpligt. Eftersom det sällan kan anses lämpligt att låta mer avgörande vittnesuppgifter läggas fram per telefon innebär detta att reformen kommer att få ett begränsat genomslag när det gäller möjligheten för i vart fall mer centrala förhörspersoner att närvara per telefon. Även om sambandet mellan de regler som styr användningen av videokonferens och telefon bör behållas av lagtekniska skäl är av- sikten inte att generellt öppna för en utökad närvaro per telefon i domstolsprocessen. Begränsningarna i tredje stycket hindrar detta. Däremot bör domstolarna i större utsträckning än kunna an- vända videokonferens som ett verktyg för att skapa förutsättningar för trygga och säkra rättegångar. På så sätt får domstolarna bättre förutsättningar att tillgodose behov hos rädda och utsatta parter och vittnen utan att befogade rättssäkerhetsskäl träds för när. Utredningen vill dock betona att även rädda och utsatta per- soner av olika skäl kan behöva komma personligen till domstolen. Detta kan exempelvis vara lämpligt om syftet är att föra förlik- ningsdiskussioner, vid åtal mot unga tilltalade och för att rätten ska kunna värdera bevisningen. Sådana omständigheter kan beaktas vid den lämplighetsprövning som ska göras enligt 5 kap. 10 § tredje stycket (jfr prop. 2004/05:131 s. 95). När det gäller rättens möjligheter att värdera bevisningen fram- står uttalandena i motiven dock som väl restriktiva. Där sägs nämligen i allmänmotiveringen att det måste finnas starka skäl för att besluta om videokonferens när det är fråga om en prövning av allvarlig brottslighet eller där en person som önskar delta på det sättet utgör den avgörande eller enda bevisningen (a. prop. s. 95). Vi menar att den bedömningen inte längre har fog för sig. Eftersom det är svårt att bedöma en utsaga med ledning av det allmänna intryck som förhörspersonen ger i rättssalen eller av icke verbala faktorer i övrigt ska domstolen ska i första hand lägga vikt vid faktorer som avser innehållet i berättelsen som sådan (Högsta dom- stolens dom i mål B 4648-16, jfr även NJA 2010 s. 671). Detta kan ofta bedömas lika bra vid förhör genom video- konferens. Klart är att möjligheten att värdera bevisningen bör kunna vägas in vid en lämplighetsprövning enligt tredje stycket. I vissa undantagsfall håller uppkopplingen nämligen inte heller den kvalitet som kan krävas, t.ex. med vissa kriminalvårdsanstalter eller Större trygghet för parter och vittnen Som nämnts är det dock en närmast genom- gående uppfattning bland domarna att kvaliteten på ljud- och bild- överföringarna generellt är så bra att berättelserna i princip kan värderas lika bra som om personen hade befunnit sig i rättssalen.