sou · H5B377 · 2017-10-17 00:00:00 — Syftet med är att fastställa en multilateral ram med balanserade rättigheter och skyldigheter i samband med offent- lig upphandling för att liberalisera och öka världshandeln.4 Samtliga medlemsstater i EU är parter i GPA, och genom att konstruera upp- handlingsdirektiven delvis med GPA som utgångspunkt uppfyller medlemsstaterna också sina skyldigheter enligt denna överenskom- melse genom att genomföra direktiven i sin nationella lagstiftning. Regelverket om offentlig upphandling är uppbyggt med utgångs- punkt i , som dock inte innehåller några särskilda regler om offentlig upphandling. har emellertid identifierat en rad fundamentala unionsrättsliga krav – grundläggande principer – på medlemsstaternas ekonomiska aktiviteter. Dessa grundläggande principer, som ofta hänvisar till i upphandlingsmål, är krav på icke-diskriminering, likabehandling, transparens och öppenhet, proportionalitet och ömsesidigt erkännande. Principen om icke-diskriminering innebär att även om den upp- handlande myndigheten inte förväntar sig några utländska anbud får den inte införa krav som enbart svenska företag känner till eller kan utföra. 2Se t.ex. C-220/06 Correos, EU:C:2007:815, punkten 72. 3Detsamma gäller upphandlingar av sådana tjänster som tidigare ofta betecknades B-tjänster samt vid upphandlingar av tjänstekoncessioner. I dessa fall har dock rättsläget förändrats genom de upphandlingsdirektiv som genomförs genom de nya upphandlingslagarna. 4Se skäl 17 i LOU-direktivet. Principen om likabehandling innebär att alla leverantörer ska ges så lika förutsättningar som möjligt. Alla måste t.ex. få den informa- tion som är av relevans för upphandlingen vid samma tillfälle. Med transparens och öppenhet avses främst skyldigheten för den upphandlande myndigheten att lämna information om upphandling och det praktiska tillvägagångssättet vid denna samt rätten för leveran- törer att få tillgång till denna information så att de i förväg känner till vad som gäller vid upphandlingen. Proportionalitetsprincipen innebär att den upphandlande myndig- heten i en upphandling inte får ställa större krav på leverantören eller leveransen än som behövs och vad som får anses vara ändamålsenligt för den aktuella upphandlingen. Kraven ska därmed ha ett naturligt samband med och stå i proportion till det behov som ska täckas. Principen om ömsesidigt erkännande innebär att intyg och liknan- de som har utfärdats av en medlemsstats behöriga myndigheter ska anses som gällande också i andra medlemsstater. De grundläggande principerna fyller i princip tre funktioner: För det första används de som ”hjälpregler” när man tolkar förfarande- reglerna i upphandlingsdirektiven. För det andra fungerar de som ut- fyllande rätt vad gäller frågor som inte är uttryckligen reglerade i direktiven. För de tredje ska även sådana upphandlingar som inte omfattas av upphandlingsdirektiven genomföras med beaktande av de grundläggande principerna. Den svenska upphandlingslagstiftningen har sedan den första lagen trädde i kraft (med anledning av tillträde till EES) utformats i nära anslutning till de gäl- lande upphandlingsdirektiven.5 Med anledning av att EU antagit fler, och allt mer omfattande, upphandlingsdirektiv har även den svenska regelmassan på området stadigt växt: Som framgår ovan fick sin första upphandlingslag den 1 januari 1994.6 Denna lag ersattes med två nya lagar, äLUF och äLOU. Till dessa båda lagar fogades lagen (2008:962) om 1992/93:88 s. 39, prop. 2006/07:128 s. 140 och prop. 2015/16:195 s. 300–303. 6Lagen (1992:1528) om offentlig upphandling. valfrihetssystem, LOV, som dock inte genomförde något upphand- lingsdirektiv från EU. trädde lagen (2011:1029) om upphandling på försvars- och säkerhetsområdet, LUFS, i kraft och upphandlingslagarna blev därigenom fyra till antalet. Genom det lagstiftningsarbete som resulterade i de nya upphandlingslagar som trädde i kraft växte antalet till fem.7 har antalet paragrafer i de olika upphandlingslagarna vuxit från 169 till sammanlagt 1 292 (per ).8 Regeringen har bl.a. konstaterat att regleringen blivit mer komplex och att regelmassan ökat, samt att de nya bestämmelserna som syftar till att öka flexi- biliteten och förtydliga regelverket i viss mån har gått ut över regel- verkets överskådlighet.9 Utöver att förfarandereglerna i stor utsträckning av den svenska lagstiftaren gjorts tillämpliga även på upphandlingar som inte om- fattas av EU:s upphandlingsdirektiv har emellertid inte den svenska lagstiftningen tillförts särskilt många bestämmelser som är resultatet av nationella initiativ. I propositionen till de nya upphandlingslagarna har regeringen t.ex. understrukit att syftet med lagstiftningsärendet endast har varit att genomföra de nya upphandlingsdirektiven.10 De olika upphandlingslagarnas tillämpningsområden Som framgår ovan finns det fem olika lagar som kan beskrivas som upphandlingslagar. Tillämpningsområdena för de olika lagarna är något förenklat följande: •LOU ska tillämpas när en upphandlande myndighet ingår avtal om köp av varor, tjänster och byggentreprenader. •LUF ska tillämpas när en upphandlande enhet ingår avtal om köp av varor, tjänster och byggentreprenader avsedda för sådan 7Välfärdsutredningen har emellertid i sitt betänkande SOU 2016:78 Ordning och reda i välfärden föreslagit att nuvarande LOV ska ersättas av en ny lag som konstrueras med utgångspunkt i att valfrihetssystem utgör en form av auktorisationssystem i stället för en form av upphandling. 8I lydelse enligt SFS 2017:347. Därutöver finns även bestämmelser om upphandling i bl.a. upphandlingsförordningen (2016:1162); lagen (2013:311) om valfrihetssystem i fråga om tjänster för elektronisk identifiering; lagen (2010:1065) om kollektivtrafik samt i flera EU- förordningar som är direkt tillämpliga i . 2015/16:195 s. 920. 10Se t.ex. a.prop. verksamhet som bedrivs inom försörjningssektorerna (vatten, energi, transporter eller posttjänster). •LUK är tillämplig när en upphandlande myndighet eller enhet upp- handlar en koncession11 avseende tjänster eller byggentreprenader. •LUFS ska tillämpas när en upphandlande myndighet eller enhet upphandlar militär utrustning eller utrustning m.m. av känslig karaktär på försvars- och säkerhetsområdet. •LOV gäller när en upphandlande myndighet inrättar ett valfri- hetssystem vad gäller tjänster inom hälsovård och socialtjänster. Antalet lagar, liksom de olika uppsättningar förfaranderegler som var och en av dessa lagar rymmer, har även fått till följd att lagstiftningen har kompletteras med en rad nya bestämmelser om vilken lag och vilka regler i respektive lag som ska tillämpas på en viss upphandling. Utredningen kommer emellertid att fokusera på de lagar som är av störst betydelse för möjligheten till avtalssamverkan, dvs. Framställningen utgår ifrån bestämmel- serna i om inte något annat framgår. Nyheter i den nya lagstiftningen De nya upphandlingsdirektiven innehåller regler som syftar till för- enkling och flexiblare förfaranden; större möjligheter till strategisk användning av offentlig upphandling; bättre tillgång till upphand- lingsmarknaden för små och medelstora och nystartade företag, regler för sunda förfaranden samt regler om styrning. En ytterligare målsättning har varit att kodifiera särskilt betydelsefull rättspraxis från som förts in som uttryckliga bestämmelser i direktiven. I grunden har dock vare sig tillämpningsområdet eller för- farandereglerna förändrats.12 11 Med ”koncession” avses en avtalskonstruktion som ingås med en koncessionshavare, där ersättningen för arbetet eller tjänsten utgörs antingen av rätten att utnyttja föremålet för koncessionen (eller av dels en sådan rätt, dels betalning) och verksamhetsrisk övertas av kon- cessionshavaren, se 1 kap. 13 § . (), Information för om förhandlingarna om nya EU-direktiv på upphandlingsområdet, promemoria, , dnr S2012/430/RU och , Nyheterna i den kommande lagstiftningen – och hur hanterar vi mellantiden?, informationsmaterial . Bland de viktigaste förändringarna hör att den tidigare uppdel- ningen i sådana tjänster som omfattas fullt ut av direktiven (s.k. A- tjänster) och sådan tjänster som inte omfattas av förfarandereglerna (s.k. B-tjänster) har försvunnit och ersatts med en annan uppdel- ning: upphandling av vissa tjänster har i stället helt lyfts ur upp- handlingsdirektiven, medan medlemsstaterna getts möjlighet att vad gäller vissa sociala och andra särskilda tjänster fastställa förfarande- regler så länge upphandlingar av sådana tjänster (som huvudregel) annonseras i hela EU. Med sociala tjänster avses bl.a. välfärdstjänster som vård- och omsorgstjänster. Vad gäller själva upphandlingsprocessen har elektronisk kom- munikation mellan den upphandlande myndigheten och potentiella leverantörer gjorts till huvudregel. Vidare har möjligheten att för- handla med leverantörer utökats. Reglerna vad gäller prövningen av leverantörer (uteslutning och kvalificering) har förändrats, särskilt på så sätt att högre krav ställs på hur den upphandlande myndig- heten ska genomföra prövningen. Av särskild betydelse för utredningens uppdrag är bl.a. att un- dantaget för intern upphandling har förändrats jämfört med ut- formningen i äLOU, medan undantaget för upphandling mellan myndigheter har införts som ett uttryckligt undantag från tillämp- ningsområdet för direktiven (se avsnitt 5.4). 5.2.2Vilka organisationer ska tillämpa upphandlingsreglerna? ska som huvudregel tillämpas av sådana offentliga organi- sationer som i upphandlingslagstiftningen betecknas upphandlande myndigheter. I LUF är kretsen av aktörer som ska tillämpa reglerna något vidare och betecknas upphandlande enheter. Dessutom kan reglerna ibland ha betydelse för även andra aktörers köp av varor, tjänster och byggentreprenader. Att upphandlingsreglerna ska tillämpas inte bara av statliga myn- digheter, landsting och kommuner utan även av bolagiserad offentlig verksamhet ansågs vid införandet av upphandlingslag som en av de stora skillnaderna mellan de svenska regler som ditintills gällt och de regler som gäller på den gemensamma marknaden.13 Enligt 1 kap. 22 § avses med upphandlande myndighet i första hand en statlig eller myndighet. Med sådana myndigheter jämställs emellertid enligt lagstiftningen en rad andra organisationer: 1.En beslutande församling i en kommun eller ett landsting; 2.ett offentligt styrt organ samt 3.sammanslutningar av sådana organisationer. Av dessa organisationer är det främst det upphandlingsrättsliga be- greppet offentligt styrt organ som vållar tillämpningsproblem. En organisations klassificering som offentligt styrt organ har därför kommit att prövas i en lång rad domar från såväl som svenska domstolar. Även har ut- talat sig om en viss organisations status som offentligt styrt organ.14 Med myndighet jämställs alltså enligt upphandlingslagstiftningen även en rad andra organisationer med ”myndighetslika” uppgifter som betecknas offentligt styrda organ. Begreppet ”offentligt styrt organ” motsvaras i tidigare upphandlingsdirektiv av uttrycket ”organ som lyder under offentlig rätt”. har konstaterat att detta är ett unionsrättsligt begrepp som ska ges en självständig och enhetlig tolkning i hela unionen, och ska tolkas funktionellt med hänsyn endast till de villkor som har angetts i direktivet.15 Med offentligt styrt organ avses enligt 1 kap. 18 § 1992/93:88 s. 38. Två andra skillnader av principiellt större betydelse var kravet på annonsering och möjligheten till överprövning av upphandlingar. 14Se t.ex. beslut , dnr 456/2012 avseende och 2016 ref. 67 om Akademiska Hus. 15Se bl.a. C-84/03 kommission mot EU:C:2005:14, punkt 27. en sådan juridisk person som tillgodoser behov i det allmännas intresse, under förutsättning att behovet inte är av industriell eller kommersiell karaktär, och 1.som till största delen är finansierad av staten, en kommun, ett landsting eller en upphandlande myndighet, 2.vars verksamhet står under kontroll av staten, en kommun, ett landsting eller en upphandlande myndighet, eller 3.i vars styrelse eller motsvarande ledningsorgan mer än halva an- talet ledamöter är utsedda av staten, en kommun, ett landsting eller en upphandlande myndighet. Det är alltså fråga om organisationer som utan att vara myndigheter i formell statsrättslig mening utför uppgifter av allmänt intresse som inte är av kommersiell karaktär och dessutom står i visst underordnat förhållande till en (upphandlande) myndighet. Många kommunala bolag utgör sådana offentligt styrda organ och är alltså skyldiga att tillämpa upphandlingsreglerna. Såsom kriterierna är utformade kan alltså förändringar av orga- nisationens uppdrag eller styrning ha betydelse för om organisa- tionen är att beteckna som ett offentligt styrt organ. En organisation kan alltså ”kliva i och ur rollen” som upphandlande myn- dighet till följd av t.ex. förändringar av hur organisationen finansieras eller hur ändamålet med verksamheten beskrivs enligt organisatio- nens styrande dokument (t.ex. bolagsordningen). Upphandlande enhet (försörjningssektorerna) De organisationer som ska tillämpa LUF betecknas som upphand- lande enheter. Detta är ett vidare begrepp som även omfattar andra organisationer än upphandlande myndigheter. Med upphandlande enhet avses utöver upphandlande myndigheter även ett företag som 1.en upphandlande myndighet kan utöva ett bestämmande infly- tande över, eller 2.bedriver verksamhet som omfattas av lagen med stöd av en en- samrätt eller en särskild rättighet. Även andra organisationer än myndigheter och offentligt styrda organ kan alltså vara skyldiga att tillämpa LUF. Omvänt gäller där- med också att inte samtliga upphandlande enheter (t.ex. vissa kom- munala bolag) uppfyller kriterierna för att vara en upphandlande Detta är bl.a. av betydelse för möjligheten att ingå sådana kommunala samarbetsavtal som är undantagna upphandlingslagstift- ningen (se avsnitt 5.4.3). Vissa andra aktörers ekonomiska aktiviteter Som framgår ovan ska upphandlingsreglerna endast tillämpas av upp- handlande myndigheter och enheter men inte av andra aktörer. Denna utgångspunkt måste dock kvalificeras i vissa avseenden. I några situa- tioner kan en upphandlande myndighet nämligen behöva se till att även andra aktörer följer upphandlingsreglerna. Detta gäller t.ex. vid tilldelningen av vissa subventionerade kontrakt enligt 1 kap. 6 § . Enligt denna bestämmelse ska lagen även tillämpas på kontrakt avse- ende vissa i lagen angivna anläggningsarbeten eller offentliga byggna- der som upphandlas av någon annan än en upphandlande myndighet, om den upphandlande myndigheten lämnar vissa bidrag till utförandet av uppdraget. Liknande krav finns enligt reglerna för erhållande av medel ur men har även fastställts i rättspraxis. 5.2.3Det upphandlingsrättsliga begreppet ”kontrakt” Ett av det mest central begreppen i upphandlingslagstiftningen är begreppet ”kontrakt”. För att en upphandlande myndighet ska vara skyldig att tillämpa upphandlingsreglerna när den ingår ett avtal mås- te avtalet ifråga nämligen utgöra ett kontrakt såsom det definieras enligt upphandlingsdirektiven. Ett ”kontrakt” i detta sammanhang är ett unionsrättsligt begrepp som inte nödvändigtvis överensstämmer med hur begreppet förstås i de olika medlemsstaternas interna rätts- ordningar.16 Hur ett visst avtal betecknas i ett enskilt fall eller enligt svensk civilrätt påverkar alltså inte i sig frågan om det omfattas av upphandlingsreglerna eller inte. Ett avtal kan t.ex. betecknas som ett kontrakt, ett avtal, en överenskommelse eller liknande. Detta gäller även kommunala samverkansavtal.17 16Se t.ex. C-264/03 kommissionen mot , EU:C:2005:620, punkten 36 och C-220/05 , EU:C:2007:31, punkten 40. Se även , The concept of a ‘public contract’ within the meaning of the Public Procurement Directive, Upp- handlingsrättslig tidskrift, 2016:3, särskilt s. 181–185. 2016/17:195 s. 394. Enligt 1 kap. 15 § avses med ”kontrakt” •ett skriftligt avtal med •ingås mellan en eller flera upphandlande myndigheter och •en eller flera leverantörer18, och •avser leverans av varor, tillhandahållande av tjänster eller utförande av byggentreprenader. Kravet på skriftlighet ska inte förstås som att avtal som inte upp- rättats i skriftlig form inte omfattas av upphandlingsreglerna.19 Kravet på ekonomiska villkor innebär inte att leverantören måste gå med vinst: avtalets klassificering som ”kontrakt” påverkas näm- ligen inte av om den avtalade betalningen endast utgör ersättning för leverantörens kostnader för att utföra det uppdrag som upphand- lingen avser.20 Det bör vidare understrykas att anledningen till att den upphand- lande myndigheten vill köpa de aktuella varorna, tjänsterna eller byggentreprenaderna i princip saknar betydelse för frågan om avtalet utgör ett kontrakt enligt upphandlingsreglerna.21 Inte heller spelar det någon roll vem eller vilka som i slutändan är mottagare av de nyttigheter som omfattas av avtalet: det som köps kan med andra ord vara avsett för den upphandlande myndigheten själv (t.ex. dess personal), medborgarna (i egenskap av brukare av en upphandlad tjänst), eller en annan upphandlande myndighet.22 18Som framgår ovan kan även en upphandlande myndighet kan utgöra en leverantör i denna mening. 19Se bl.a. , a.a. särskilt s. 185 f; och även , The of Public and Utilities Procurement, 3rd edition, s. 394. Se även prop. 2015/16:195 s. 321. 20Se bl.a. C-113/13 Spezzino EU:C:2014:2440 punkt 37, och C‑159/11 Azienda, EU:C:2012:817, punkt 29. 21C-126/03 kommissionen mot , EU:C:2004:728, punkten 18; och C-44/96 , EU:C:1998:4, punkterna 31–32. 22Se bl.a. C-451/08 , EU:C:2010:168, punkterna 50–52; och C-271/08 kom- missionen mot , EU:C:2010:426, punkterna 75 samt 78–80. 5.2.4Förfaranderegler för tilldelning av kontrakt Utgångspunkten och den praktiskt viktigaste bestämmelsen i upp- handlingslagstiftningen är att en upphandlande myndighets ingående av sådana kontrakt som omfattas av lagarna ska föregås av en annon- serad konkurrensutsättning genom vilken intresserade leverantörer bjuds in att lämna anbud. En upphandlande myndighet får endast i vissa undantagssituationer vända sig direkt till en leverantör och ingå ett sådant avtal. Därtill innehåller lagarna ett stort antal bestämmel- ser som bl.a. reglerar vad en sådan annons om upphandling ska inne- hålla, hur en myndighet får kommunicera med leverantörer under upphandlingsprocessen, hur tekniska specifikationer ska utformas och hur leverantörer ska ha på sig att utarbeta anbud. Därtill finns bestämmelser om vilka krav som får (i vissa fall, ska) ställas på leverantören och hur utvärdering av ingivna anbud går till. Utformningen av regelverket på unionsnivå tillsammans med EU- domstolens rättspraxis och den svenska lagstiftarens ställningsta- gande att även utförligt reglera upphandlingar som inte omfattas av unionsreglerna får till följd att regelverket kan sägas bestå av ett antal olika nivåer. En upphandlande myndighets tilldelning av ett kontrakt med ekonomiska villkor kan därmed omfattas av 1.endast bestämmelserna i fördragen, 2.av såväl fördragen som av förfarandereglerna i upphandlingsdirek- tiven eller 3.de nationella reglerna i upphandlingslagstiftningen23 eller 4.varken av fördragen eller upphandlingsdirektiven. Vissa av förfarandereglerna utgör närmast konkretiseringar av de grundläggande principerna: t.ex. kan reglerna för kommunikation ses som ett tydligt utflöde av kraven på likabehandling och transparens medan reglerna kring tekniska specifikationer och även vissa av reg- lerna kring prövning av leverantörer har sitt ursprung i kraven på 23 Inklusive de grundläggande principerna, se 19 kap. 2 § jämförd med 4 kap. 1 § . Andra bestämmelser syftar snarare till att harmonisera förfarandereglerna för tilldelning av kontrakt i syfte att skapa en gemensam ”europeisk spelplan” för offentlig upphandling, och sådana bestämmelser har inte på samma sätt en tydlig bakgrund i fördragen. Detta återspeglas emellanåt i rättspraxis, på så sätt att vad gäller de bestämmelser i upphandlingsdirektiven som närmast utgör ett utflöde av de grundläggande principerna i fördragen har ansett att motsvarande skyldigheter även gäller för upphandlande myndigheter när de till- delar kontrakt som inte omfattas av upphandlingsdirektiven. I flera mål har domstolen därför ansett att det saknat betydelse om de aktu- ella avtalen omfattas av upphandlingsdirektiven eller endast av de grundläggande principerna i FEUF.24 Det är heller inte möjlighet för EU att anta upphandlingsdirektiv (s.k. sekundärrätt) som står i strid med de rättigheter för leverantörer som följer av fördragen (s.k. pri- märrätt). , tjänst, eller byggentreprenad? Upphandlingsreglerna delar in alla nyttigheter vars förvärv omfat- tas av reglerna i varor, tjänster respektive byggentreprenader. Denna indelning har delvis historiska rötter: Det första upphand- lingsdirektivet25 beslutades och avsåg upphandling av byggentreprenader. Det andra direktivet26 kom 1976 och avsåg upp- handling av varor och först genom det direktiv27 som beslutades kom även upphandlande myndigheters köp av tjänster att om- fattas av regelverket på EU-nivå. Utformningen av de olika direktiven har emellertid kommit att närma sig varandra, och om- fattas av de olika nyttigheterna av samma direktiv. Indelning har framför allt betydelse när föremålet för upphand- lingen avser en byggentreprenad eftersom tröskelvärdet enligt upp- 24Se t.ex. C-159/11 Azienda, EU:C:2012:817 punkten 24; och C-573/07 SEA, EU:C:2009:532, punkterna 36–38. 25Council Directive of 26 1971 concerning the co-ordination of procedures for the award of public works contracts (71/305/EEC). 26Council Directive of coordinating procedures for the award of public supply contracts (77/62/EEC). 27Rådets direktiv /50/EEG av om samordning av förfarandena vid offentlig upphandling av tjänster. handlingsdirektiven är mycket högre i dessa fall.28 Därutöver skiljer reglerna sig åt i vissa avseende. I några fall är det av vikt att avgöra om ett avtal avser en tjänst, vara eller byggentreprenad: bl.a. omfattar några av undantagen från upphandlingsdirektiven endast tjänster. Vid sidan av själva upphandlingsdirektiven har EU även beslutat två direktiv som gäller rätten till prövning av om en upphandling gått rätt till, de så kallade rättsmedelsdirektiven.29 Medlemsstaterna är skyldiga att garantera en möjlighet till skyndsam och effektiv pröv- ning av en upphandlande myndighets åtgärder under en upphandling som omfattas av upphandlingsdirektiven. Rättsmedlen i upphand- lingslagstiftningen kan beskrivas på följande sätt: •Överprövning av en upphandling •Överprövning av ett beslut att avbryta en upphandling •Överprövning av giltigheten av ett avtal Dessa rättsmedel är även tillämpliga på ingående av samverkansavtal mellan kommuner. Detta kan bl.a. få till följd att ett sådant sam- verkansavtal ogiltigförklaras av en förvaltningsdomstol om det in- gåtts utan annonserad konkurrensutsättning trots att något undan- tag inte var tillämpligt. Beslut enligt får inte överklagas genom laglighetsprövning (20 kap. 19 § ).30 28Tröskelvärdet för byggentreprenader är . Tröskelvärdena i övriga fall är betydligt lägre, mellan och , och skiljer sig åt beroende på vem som upphandlar och vad som upphandlas. Se tillkännagivandet (2017:223) om tröskel- värden vid offentlig upphandling och de unionsrättsakter som detta hänvisar till. 29Rådets direktiv /665/EEG av om samordning av lagar och andra författningar för prövning av offentlig upphandling av varor och bygg- och anläggnings- arbeten samt och rådets direktiv /66/EG av om ändring av rådets direktiv /665/EEG och 92/13/EEG vad gäller effektivare förfaranden för prövning av offentlig upphandling. 1992/93:88 s. 49. Rättsmedel för upphandlingar som inte omfattas av direktiven Rättsmedelsdirektiven är endast tillämpliga vid tilldelningar av kon- trakt som omfattas av upphandlingsdirektiven. Vad gäller andra typer av upphandlingar finns inga särskilda regler om rättsmedel.