sou · H5B346 · 2017-06-01 00:00:00 — 1986/87:89 s. 177). Genom hänvisningen i 37 kap. 3 § är bestämmelsen tillämplig i mål där förhör hålls med en part eller målsägande som inte för talan. Bestämmelserna i tredje stycket är även tillämpliga när en part visas ut med stöd av 5 kap. 9 a §. Genom ändringarna i första stycket utvidgas möjligheten att be- sluta att en part eller åhörare inte får närvara i rättssalen till att även gälla den som utsätter ett vittne för påtryckningar. Bestämmelsen är tillämplig även vid förhör med part och med målsägande som inte för talan (37 kap. 3 §). Första stycket har även gjorts tillämpligt på andra delar av en förhandling än själva förhöret. Bestämmelserna har, slutligen, ändrats på så sätt att beslut fattas av rättens ordförande i stället för av rätten i sin helhet. Rättens ordförande får besluta att en part eller åhörare inte får närvara i rättssalen under de förutsättningar som anges i första– Bestämmelserna är tillämpliga under hela samman- trädet och inte, som tidigare, bara under själva förhöret. Detta inne- bär att ordföranden får besluta att en part eller åhörare inte får närvara i rättssalen även under sakframställningar. I det enskilda fallet bör ordföranden alltid pröva under vilken del av samman- trädet som åtgärden är nödvändig och sörja för att åtgärden inte blir mer omfattande än vad som krävs (jfr 36 kap. 9 §). Bedömnings- grunderna är desamma för alla parter i rättegången och tillämpningen får inte rubba – eller ge intryck av att rubba – parternas likställdhet i domstolsprocessen (art. 6 ). Första punkten har moderniserats språkligt, men inte ändrats i sak. Angående möjligheten att med stöd av första punkten och andra bestämmelser vidta åtgärder mot den som bär kläder eller symboler som kan uppfattas som hotfulla, se nedan. Bestämmelsen i andra punkten är ny och innebär att ordföran- den får besluta att en part eller åhörare som utsätter ett vittne för påtryckningar inte får vara närvarande i rättssalen. Bestämmelsen är även tillämplig vid förhör med en part eller målsägande som inte för talan (37 kap. 3 §). Med påtryckningar avses alla försök att otillbör- ligt påverka någons medverkan i rättegången, oavsett om beteendet är att bedöma som övergrepp i rättssak eller inte. Påtryckningar kan innefatta, utöver öppna hot och trakasserier, även mer subtila åtgärder som t.ex. obehagliga gester eller minspel, intensivt stirrande, att fråga eller visa att man har kännedom om någons bostadsadress, skolgång eller andra personliga förhållanden, anspelningar på repres- salier, att demonstrativt passera eller sätta sig väldigt nära någon och andra beteenden före och under förhandlingen som kan upp- fattas som hotfulla eller särskilt riktade mot förhörspersonen. Klädsel, emblem och andra anspelningar på organiserad brottslighet eller ett våldskapital kan – i förening med andra omständigheter – vara en påtryckning i den mening som avses i andra punkten. En anspelning på ett våldskapital behöver, i likhet med vad som gäller på andra områden, inte bestå i en uttrycklig eller underförstådd verbal hänvisning till en gruppering eller dess våldsamhet. Det kan också vara fråga om ett icke-verbalt budskap, exempelvis ett som förmedlas genom bärande av kläder med en organisations emblem (jfr prop. 2015/16:113 s. 83–84). En avvägning måste dock göras mot den rätt som var och en har att närvara vid domstolsförhand- lingar utan att identifiera sig eller förklara varför han önskar när- Den som enbart med sin klädsel, tatueringar eller symboler visar att han tillhör en viss förening eller sammanslutning eller har vissa åsikter kan bara i undantagsfall anses utsätta någon för påtryck- ningar i den mening som avses i andra punkten. Detta gäller även om föreningen eller sammanslutningen skulle förknippas med vär- deringar som står i strid med de som är gängse i samhället (jfr JO 1998/99 s. 53). Det avgörande är inte personens åsikter eller grupp- tillhörighet, utan om han eller hon utsätter någon för påtryck- ningar eller inte. En helhetsbedömning ska alltid göras i det enskilda fallet, där bärande av kläder med en organisations emblem endast är en av flera omständigheter av betydelse för bedömningen av om det förekommer påtryckningar. Det centrala är personens beteende under och i anslutning till sammanträdet, men omständigheter som t.ex. målets karaktär, tidigare händelser, förhörspersonens situation och relation till parten eller åhöraren kan också vägas in liksom att ett flertal personer uppträder i grupp med synliga kännetecken på ett sätt som är att anse som en maktdemonstration. Rättens ordförande har även andra möjligheter att förebygga otillåten påverkan av förhörspersoner i och utanför rättssalen. I 5 kap. 9 a § finns bestämmelser som ger ordföranden möjlighet att visa ut åhörare. Det torde ofta vara befogat att göra detta mot någon som uppträder hotfullt i rättssalen (JO 2010/11 s. 48). Om det finns anledning att anta att ett vittne av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen i vissa åhörares närvaro, t.ex. de som har anknytning till en viss organisation, får ordföranden med stöd av första punkten besluta att åhörarna inte får vara närvarande i rätts- salen (jfr JO 2010/11 s. 48 och JO 1998/99 s. 53). Som exempel kan också nämnas möjligheten att besluta om sidosal (5 kap. 13 §) eller att låta en part eller förhörsperson närvara genom ljud- och bild- överföring (5 kap. 10 §). Bestämmelserna i första och andra punkten överlappar varandra i viss utsträckning. Bestämmelsen i den nya tredje punkten fanns tidigare i andra punkten och har moderniserats språkligt utan att ändras i sak. Det krävs inte att vittnet faktiskt blir avbruten i sin berättelse. Att prata i munnen på vittnet omfattas normalt av andra ledet i bestämmel- sen. Bestämmelserna i tredje punkten och 5 kap. 9 a § överlappar delvis varandra, i synnerhet när det gäller åhörare. I andra stycket har det införts en möjlighet avvisa en åhörare från domstolens lokaler eller de andra lokaler som används vid samman- trädet. Ett avvisande innebär att personen ska avlägsnas från lokal- erna och inte får återvända så länge beslutet gäller. Innebörden av uttrycket domstolens lokaler eller de andra lokaler som används vid sammanträdet har samma innebörd som i 5 kap. 9 a §. Där anges också hur länge ett beslut om avvisande gäller och hur en begäran från någon om har avvisats om att få tillträde till domstolens lokaler bör hanteras. Det är inte möjligt att med stöd av bestämmelsen avvisa en part från domstolens lokaler. Beslut om avvisande får fattas under de förutsättningar som anges i första stycket 1 och 2, dvs. om det kan antas att ett vittne av rädsla eller annan orsak inte fritt berättar sanningen på grund av partens eller åhörarens närvaro eller om parten eller åhöraren ut- sätter ett vittne för påtryckningar. Genom att ställa upp ett krav på särskilda skäl markeras att dessa omständigheter ska ha särskild tyngd. Särskilda skäl att avvisa en åhörare kan exempelvis vara att omständigheterna är sådana att förhörspersonen inte bedöms kunna tala fritt på grund av att åhöraren är närvarande i lokalerna eller att trycket på en förhörsperson kan antas fortsätta i samband med t.ex. förhandlingspauser. Det är en mycket ingripande åtgärd att avvisa någon från domstolens lokaler. Möjligheten bör därför tillämpas restriktivt och efter noggranna avvägningar i fråga om behov och proportionalitet. Av särskild vikt är därvid att sammanträden i dom- stol ska vara öppna för alla. I vissa fall finns det förutsättningar både att visa ut en åhörare ur rättssalen enligt första stycket och att avvisa honom eller henne från domstolens lokaler enligt andra stycket. Valet av åtgärd beror på en bedömning som ordföranden får göra utifrån vad som behövs och är proportionerligt i varje enskilt fall. Möjligheten att visa ut åhöraren bör alltid övervägas i första hand, eftersom det är en mindre ingripande åtgärd. Inget hindrar dock att avvisning från domstolens lokaler används som första åtgärd. Ett beslut om utvisning hindrar inte heller att en utvisad åhörare senare avvisas från domstolens lokaler. Detta kan vara motiverat om det första beslutet om utvis- ning ur rättssalen inte får avsedd effekt eller påverkansförsöken fort- sätter. Bestämmelserna i tredje stycket fanns tidigare i andra stycket och har inte ändrats i sak. Vad händer om någon inte rättar sig efter besluten? Straffbestämmelsen i 9 kap. 5 § omfattar inte den situationen att någon tar sig in i eller stannar kvar i en rättssal eller domstolens lokaler i strid mot ett utvisnings- eller avvisningsbeslut enligt 36 kap. 18 §. Ett sådant handlande torde ofta kunna bedömas som olaga intrång enligt 4 kap. 6 § . Om det behövs för att av- värja en brottslig handling får en ordningsvakt därför avvisa eller avlägsna personen från ett visst område eller utrymme, se 13 och 29 §§ polislagen. 5 § En tingsrätts beslut får överklagas särskilt, om tingsrätten i be- slutet 1.avvisat ett ombud, ett biträde eller en försvarare eller ogillat ett yrkande om detta, 2.ogillat ett yrkande av tredje man att få delta i rättegången som intervenient eller målsägande eller prövat fråga enligt 13 kap. 7 § om övertagande av ett käromål, 3.förelagt en part eller någon annan att lägga fram skriftligt bevis eller att tillhandahålla föremål för syn eller besiktning eller vid prövning enligt 3 kap. 3 § andra stycket 4 eller 5 tryckfrihets- förordningen eller 2 kap. 3 § andra stycket 4 eller 5 yttrandefrihets- grundlagen funnit det vara av synnerlig vikt att en uppgift som avses där lämnas vid vittnesförhör eller förhör med en part under sanningsförsäkran, 4.prövat en fråga om utdömande av förelagt vite eller häkte eller om ansvar för förseelse i rättegången, förverkande enligt 9 kap. 5 a § eller om skyldighet för någon att ersätta rättegångskostnad, 5.prövat en fråga om ersättning eller förskott av allmänna medel till målsägande eller enskild part eller om ersättning eller förskott till biträde, försvarare, vittne, sakkunnig eller någon annan, 6.prövat en fråga i tvistemål om kvarstad eller annan åtgärd en- ligt 15 kap. eller i brottmål om häktning, tillstånd till restriktioner enligt 24 kap. 5 a §, en åtgärd som avses i 25–28 kap. eller omhänder- tagande enligt 28 kap. , 7.avslagit en begäran om biträde eller försvarare eller till sådant uppdrag utsett någon annan än parten föreslagit, 8.prövat en fråga som gäller rättshjälp enligt rättshjälpslagen (1996:1619 ) i annat fall än som avses i 5 eller 7, 9.avslagit en begäran om att ersättning till vittne som åberopats av en enskild part skall utgå av allmänna medel enligt 36 kap. 24 § andra stycket, eller 10.prövat en fråga enligt 33 kap. om avräkning av tiden för vissa frihetsberövanden. I fjärde punkten har det lagts till en hänvisning till beslut om för- verkande enligt 9 kap. 5 a §. Detta innebär att en tingsrätts beslut i fråga om förverkande av föremål som använts som hjälpmedel vid brott enligt 9 kap. 5 § och andra brott som begåtts inför rätten får överklagas särskilt. Överklagande får ske från den dag då beslutet meddelades (52 kap. 1 §). Det krävs inte prövningstillstånd i hov- rätten (49 kap. 13 §). 14.2Förslaget till lag om ändring i (1962:700)2 6 b § Den som gör intrång i någon annans privatliv genom att sprida 1.bild eller annan uppgift om någons sexualliv, 2.bild eller annan uppgift om någons hälsotillstånd, 3.bild eller annan uppgift om att någon utsatts för ett allvarligt brott, 4.bild på någon som befinner sig in en mycket utsatt situation, 5.bild på någons nakna kropp, 6.bild som avses i 5 kap. 9 b § , eller 2 Lydelse enligt SOU 2016:7. 7. annan liknande bild eller uppgift om någons privatliv döms, om spridningen var ägnad att medföra kännbar skada för den som bilden eller uppgiften rör, för olaga integritetsintrång till böter eller fängelse i högst . Det ska inte dömas till ansvar om gärningen med hänsyn till syftet och övriga omständigheter var försvarlig. I paragrafen föreskrivs straffansvar för olaga integritetsintrång. Ändringarna har berörts i kapitel 7.5. Sakligt har bestämmelserna ändrats på så sätt att bilder från rättegångssituationer lagts till i uppräkningen av de slags uppgifter som kan spridas på ett sätt som innebär ett intrång i privatlivet, se sjätte punkten. Bestämmelsen träffar dels bilder som är upptagna i eller in i en rättssal, dels bilder av någon som befinner sig i andra lokaler och utrymmen i en dom- stol som är tillgängliga för allmänheten, se 5 kap. 9 b § rättegångs- balken. Begränsningen till bilder vars spridning är ägnad att med- föra kännbar skada innebär att straffansvaret endast kan gälla käns- liga bilder där den enskilde har ett berättigat intresse av att själv få avgöra om sådana bilder i förekommande fall ska spridas. Några exempel som kan omfattas enligt denna punkt är bilder på brotts- misstänkta som är frihetsberövade, barn som är tvångsomhänder- tagna, enskilda parter i migrationsmål eller på brottsoffer eller vitt- nen i mål som rör allvarlig brottslighet. Angående förutsättningarna för straffansvar i övrigt, se SOU 2016:7 s. 594–602. 14.3Förslaget till lag om ändring i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare 27 § Mål mot den som inte har fyllt tjugoett år ska, om målet avser brott på vilket fängelse kan följa, såvitt möjligt sättas ut till hand- läggning i sådan ordning att målet inte tilldrar sig uppmärksamhet. Om offentlighet vid förhandling i mål mot den som inte har fyllt tjugoett år är till uppenbar olägenhet till följd av den uppmärk- samhet den tilltalade kan antas bli föremål för, får rätten förordna att målet ska handläggas inom stängda dörrar. Anser rätten att ett sådant förordnande bör meddelas och är också någon som har fyllt tjugoett år tilltalad i målet ska rätten, om det kan ske utan att ut- redningen avsevärt försvåras, handlägga åtalet mot den som är under tjugoett år som ett särskilt mål. Även om beslut meddelas enligt andra stycket får rättens ordför- ande medge att den tilltalades anhöriga, liksom annan vars närvaro kan väntas bli till nytta, får närvara vid handläggningen. I mål mot den som inte har fyllt ska tingsrätten hålla huvudförhandling även om det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter. Paragrafen har ändrats i sak på så sätt att beslut enligt tredje stycket fattas av rättens ordförande i stället för, som tidigare, av rätten i sin helhet. Övervägandena finns i kapitel 4.2. 14.4Förslaget till lag om ändring i förvaltningsprocesslagen (1971:291) 16 § I fråga om offentlighet och ordning vid muntlig förhandling gäller 5 kap. 1–5, 8 a, 9–9 d och 12–15 §§ i tillämp- liga delar. Utöver vad som följer av 5 kap. 1 § får rätten förordna att en förhandling ska hållas inom stängda dörrar, om det kan antas att det vid förhandlingen kommer att läggas fram uppgift, för vilken hos domstolen gäller sekretess som avses i offentlighets- och sekretesslagen (2009:400). Paragrafen innehåller bestämmelser om offentlighet och ordning vid muntlig förhandling. Övervägandena finns i kapitel 11.1. I paragrafen införs en hänvisning till 5 kap. 9 a–d §§ och 13– 15 §§ . Detta innebär att det vid en muntlig för- handling i allmän förvaltningsdomstol blir möjligt att avvisa upprepat störande personer från domstolens lokaler och att meddela förbud mot elektronisk utrustning i rättssalarna. Det blir också möjligt att av ordnings- och säkerhetsskäl hänvisa åhörarna till att följa för- handlingen från en sidosal. För den närmare tillämpningen hänvisas till författningskommentaren till bestämmelserna. 24 a § Vid förhör i bevissyfte med en part gäller 36 kap. 18 § rätte- gångsbalken i tillämpliga delar. Paragrafen är ny och innehåller bestämmelser om medhörning m.m. i förvaltningsprocessen. Den berörs i kapitel 11.2. I paragrafen föreskrivs att 36 kap. 18 § gäller i tillämpliga delar vid förhör i bevissyfte med en part i allmän för- valtningsdomstol. Därmed blir regler om bl.a. med- hörning tillämpliga även vid partsförhör i förvaltningsdomstol. För den närmare tillämpningen av 36 kap. 18 § hänvisas till författningskommentaren till den bestämmelsen (jfr även prop. 2004/05:131 och 1986/87:89). 38 § Den som vid muntlig förhandling stör förhandlingen eller bryter mot föreskrift eller förbud, som har meddelats med stöd av 16 §, jämfört med 5 kap. 8 a §, 9 §, 9 c § eller 9 d § , döms till penningböter. Till samma straff döms den som muntligen inför rätten eller i skrivelse till rätten uttalar sig otillbörligt. Den som tar upp eller överför en bild i strid mot 5 kap. 9 b § rätte- gångsbalken döms till böter eller fängelse . I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Övervägandena finns i kapitel 4.5, 7 och 11.1. Straffbestämmelsen i första stycket har gjorts tillämplig även på brott mot ordningsregler som har meddelats med stöd av 5 kap. 8 a § och förbud som meddelats med stöd av 5 kap. 9 d §. Över- trädelser mot förbudet att ta upp bilder in i en rättssal eller i dom- stolslokaler och utrymmen som är tillgängliga för allmänheten har straffbelagts. I andra stycket har maximistraffet för brott mot foto- graferingsförbudet höjts från penningböter till fängelse i sex måna- der, se författningskommentaren till 9 kap. 5 § . Enligt det nya tredje stycket ska det inte dömas till ansvar i ringa fall. Hur gränsdragningen mot ringa fall ska gå till utvecklas i författ- ningskommentaren till 9 kap. 5 § . 14.5Förslaget till lag om ändring i lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i domstol 1 § Säkerhetskontroll i domstol får genomföras om en sådan kon- troll behövs för att begränsa risken för att det i en domstols lokaler eller i andra lokaler som används vid domstolsförhandling begås brott som innebär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfattande förstörelse av egendom. Om det finns förutsättningar för säkerhetskontroll enligt första stycket och om en sådan kontroll behövs för att begränsa risken för att någon för in elektronisk utrustning i en rättssal i strid mot ett förbud enligt 5 kap. 9 d § andra stycket , får säkerhetskontroll genom- föras även för detta ändamål. Paragrafen anger förutsättningarna för säkerhetskontroll i domstol. Enligt 5 kap. 9 d § andra stycket får rättens ord- förande förbjuda elektronisk utrustning som kan störa ordningen eller användas för att ta upp eller överföra bilder. I det nya andra stycket införs en möjlighet att utvidga säkerhetskontrollen i syfte att begränsa risken för att sådan utrustning förs in i rättssalen i strid mot ett förbud. Övervägandena finns i kapitel 8.1. En första förutsättning för utvidgad säkerhetskontroll enligt andra stycket är att de grundläggande kraven för säkerhetskontroll i första stycket är uppfyllda. Kontrollen ska alltså alltid – oavsett om elek- tronisk utrustning är förbjuden i rättssalen eller inte – behövas för att begränsa risken för att det i en domstols lokaler eller i andra lokaler som används vid domstolsförhandling begås brott som inne- bär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för omfatt- ande förstörelse av egendom. För att en utvidgad säkerhetskontroll enligt andra stycket ska få genomföras krävs, för det andra, att det har meddelats ett förbud enligt 5 kap. 9 d § andra stycket rätte- gångsbalken. Det krävs, för det tredje, också att säkerhetskontrollen behövs för att begränsa risken för att någon för in elektronisk utrustning i en rättssal i strid mot förbudet. Dessa tre förutsättningar ska vara uppfyllda för att säkerhetskontroll ska få användas för att söka efter elektronisk utrustning. Det räcker i sig inte med att ett förbud mot elektronisk utrustning har meddelats. Det krävs också att en säkerhetskontroll behövs för att begränsa risken för att utrust- ningen trots ett förbud förs in i rättssalen. behovsprövningen är att det – utan möjligheten till kroppsvisitation och att med metalldetektor undersöka väskor – normalt är svårt att förhindra att dold elektronisk utrustning förs in i rättssalen. Vid behovsprövningen bör rätten dock alltid överväga om andra, mindre ingripande alternativ som t.ex. utökad vaktnärvaro i rättssalen, kan vara ett alternativ. 2 § Säkerhetskontroll beslutas av domstolens chef eller någon annan lagfaren domare som han eller hon har delegerat beslutanderätten till. Ska säkerhetskontroll genomföras med anledning av en viss för- handling, får den även beslutas av rätten. Innan säkerhetskontroll beslutas ska samråd ske med Polismyn- digheten och, om kontroll ska genomföras med anledning av en viss förhandling i brottmål, med åklagaren. Samråd behöver dock inte ske om det är uppenbart obehövligt. Ett beslut om säkerhetskontroll ska avse , dock längst , eller en viss förhandling. I beslutet ska det anges vilka lokaler som kontrollen ska omfatta. Om kontrollen även ska om- fatta elektronisk utrustning enligt 1 § andra stycket ska också detta anges i beslutet. I paragrafen regleras bl.a. vem som beslutar om säkerhetskontroll, och vad ett beslut om säkerhetskontroll ska innehålla. Övervägandena finns i kapitel 8. I tredje stycket har giltighetstiden för beslut om säkerhetskontroll förlängts till längst . I likhet med tidigare gäller att säker- hetskontrollen inte ska pågå än vad som behövs med hänsyn till riskerna. Domstolen ska även i fortsättningen under ett besluts giltighetstid löpande ompröva förutsättningarna för kontroll (prop. 2011/12:63 s. 30). I tredje stycket har klargjorts att det alltid ska anges i beslutet om säkerhetskontrollen även om- fattar elektronisk utrustning enligt 1 § andra stycket. 3 § En säkerhetskontroll omfattar dem som har kallats att närvara vid en förhandling och övriga besökare till de lokaler som beslutet om säkerhetskontroll avser. Kontrollen omfattar inte domstolens anställda eller nämndemän, polismän, åklagare och advokater som i tjänsten infinner sig i berörda lokaler. Om det finns särskilda skäl får den som enligt 2 § får besluta om den aktuella säkerhetskontrollen undanta andra personer från kontrollen eller besluta att personer som annars skulle vara undantagna ska omfattas av denna. I paragrafen anges bl.a. vilka som omfattas av säkerhetskontrollen och när denna personkrets kan inskränkas respektive utökas. Syftet med ändringarna är att förbättra kontrollens effektivitet. Ändringarna behandlas i kapitel 8.1. Ändringarna innebär att en vidare personkrets än tidigare omfattas av kontrollen. I andra meningen undantas precis som tidigare, dom- stolens anställda, nämndemän, polismän, åklagare och advokater. Det har förtydligats att undantaget endast gäller när personen i tjänsten infinner sig i domstolens lokaler. Ändringen av personkretsen berör främst tolkar och rättsliga biträden som inte är advokater och vissa andra som utövar allmän tjänst eller offentligt uppdrag. De omfattas numera av kontrollen. Det är den som stödjer sig på undan- taget som ska visa att det är tillämpligt, t.ex. genom att visa advo- katlegitimation, tjänstelegitimation som åklagare eller liknande om personen inte är känd av kontrollpersonalen. Möjligheten att besluta om att inskränka eller att utöka kretsen av personer som omfattas av säkerhetskontrollen har inte ändrats. Som exempel på möjliga undantag kan nämnas rättsliga biträden som inte är advokater och processförare vid , Migra- tionsverket och . 5 § Vid en säkerhetskontroll ska vapen och andra föremål som är ägnade att komma till användning vid brott som avses i 1 § efter- sökas. Om säkerhetskontrollen omfattar elektronisk utrustning enligt 1 § andra stycket ska även sådan utrustning eftersökas. För dessa ända- mål får kroppsvisitation utföras och väskor och andra föremål som påträffas i de lokaler som omfattas av säkerhetskontrollen under- sökas. Kroppsvisitation och undersökning av väskor och andra föremål ska genomföras med metalldetektor eller annan liknande anordning eller, om det finns särskilda skäl, på annat sätt.