sou · H5B345 · 2017-05-31 00:00:00 — Paragrafens första stycke motsvarar närmast av 5 § nuvarande FHL, med tillägget att skadeståndsskyldighet även föreligger för den som gjort sig skyldig till olovligt utnyttjande av företagshemlighet eller olovligt röjande av företagshemlighet enligt 5 §. Den som är skyldig till ett brott kan bli skadeståndsskyldig enligt samma principer som i 5 § nuvarande FHL. Talan som rör skadestånd för brott som har begåtts i tjänsten kan föras i samband med åtal för brott, och då enligt . Om i stället en fristående skadeståndstalan förs, blir lagen (1974:371) om rättegången i arbetstvister tillämplig. Det samma gäller om skade- ståndstalan avskiljs från brottmålet och i stället handläggs som ett tvistemål. Om en medarbetare frikänns från brottet i 5 §, kan denne trots detta vara skadeståndsskyldig enligt skadeståndsbestämmelsen i 10 §. Skadeståndsskyldighet kan exempelvis uppkomma om brott inte föreligger på grund av bristande uppsåt, men oaktsamhet kan läggas medarbetaren till last. Övervägandena finns i avsnitt 11.6.10. Genom bestämmelsen är EU-direktivets krav i artikel 14 uppfyllt, nämligen att uppsåtligt anskaffande ska kunna leda till skadeståndsskyldighet. Andra stycket i paragrafen innehåller en helt ny bestämmelse om skadeståndsskyldighet vid oaktsamt anskaffande. Förfarandet är inte brottsligt. Angående rubriken kan nämnas att en rubrik inte behöver vara uttömmande.7 Bestämmelsen i andra stycket är införd eftersom EU-direktivets artikel 14 föreskriver att även oaktsamt anskaffande ska kunna leda till skadeståndsskyldighet. Om någon olovligen bereder sig tillgång en företagshemlighet, men inte hade uppsåt till rekvisiten för före- tagsspioneri enligt 4 §, kan den personen ändå bli skadeståndsskyldig mot innehavaren, om oaktsamhet kan läggas honom eller henne till last. Den skadeståndsskyldighet som i dessa fall kan uppstå kan avse exempelvis ideell skada eller ersättning för utredningskostnader. Övervägandena finns i avsnitt 7.3.1. I fråga om skadeståndsansvar för anställda som i tjänsten olovligen anskaffar företagshemligheter genom oaktsamhet, blir den generella jämkningsregeln i 13 § andra stycket tillämplig, se nedan. Skadestånd i samband med affärsförbindelse Paragrafen rör skadeståndsskyldighet i samband med affärsförbin- delse. Bestämmelsen motsvarar 6 § nuvarande FHL och har endast ändrats språkligt. Ingen ändring i sak mot vad som gällde enligt nuvarande FHL avses. Innebörden av bestämmelsen har beskrivits i avsnitt 7.1.2. Bestämmelsen är inte tillämplig på styrelseledamöter i aktie- bolag, utan deras skadeståndsansvar regleras enligt aktiebolags- lagen.8 Däremot kan en revisor, såsom en av bolagets affärsför- bindelser, bli skadeståndsskyldig enligt 9 § för sådant röjande/ut- nyttjande som sker utanför revisorns uppdrag. 7Gröna boken – Riktlinjer för författningsskrivning, Ds 2014:1, avsnitt 5.2.3. 8AD, dom 2014 nr 55 i mål nr B 118/13. Den nya straffbestämmelsen i 5 § och den följande skadestånds- skyldigheten i 8 § medför ingen skillnad i principen att part blir skadeståndsskyldig för skador som dennes anställde orsakar, enligt principalansvaret. Om en uthyrd arbetstagare begår brott enligt 5 § och därmed orsakar skada för inhyrningsföretaget, är det uthyr- ningsföretaget som blir skadeståndsskyldigt gentemot inhyrnings- företaget. En annan sak är att arbetstagaren kan bli skadestånds- skyldig enligt skadeståndslagens regler gentemot sin arbetsgivare uthyrningsföretaget. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.3 och 7.3.4. Genom att para- grafen ger möjlighet till skadestånd till innehavaren för uppsåtligt och oaktsamt utnyttjande/röjande som innebär brott mot avtalsför- pliktelse eller annan skyldighet att hemlighålla företagshemligheten, är bestämmelserna i artiklarna 4.3 och 14 EU-direktivet uppfyllda. Paragrafen rör anställdas skadeståndsskyldighet gentemot arbets- givaren, eller tidigare arbetsgivaren. Bestämmelsen motsvarar 7 § nuvarande FHL och har ändrats endast språkligt. Ingen ändring i sak mot vad som gäller enligt nuvarande FHL avses. För anställda som befunnits skyldiga till brott enligt 5 § kan skadeståndsskyldighet föreligga enligt 8 § eller förevarande paragraf. Bestämmelserna är således överlappande vad gäller anställda som befinns skyldiga för brott och principen för skadeståndets beräkning blir den samma, dock att dagen från vilken ränta kan börja löpa kan skilja sig åt. Vid skadestånd på grund av brott kan som regel ränta utgå för brottet, medan ränta på skadestånd på civilrätts- lig grund som regel kan utgå tidigast då kravet framförs. Om en anställd frikänns från brottet i 5 §, kan denne trots detta vara skadeståndsskyldig enligt förevarande paragraf, om oaktsamhet kan läggas den anställde till last. Skadeståndsskyldighet kan också föreligga om deltagandet i näringsidkarens rörelse har upphört innan angreppet skedde, men som är den gängse talefristen för en skadeståndstalan. I andra stycket stadgas att tidigare anställda endast kan bli skade- ståndsskyldiga för angrepp som begåtts efter det att anställningen upphört om det föreligger synnerliga skäl. Den situationen torde inte kunna uppstå, att en gärning är brottslig utan att det före- ligger synnerliga skäl för skadestånd. Övervägandena finns i avsnitt 5.6.4 och 7.3.2. Genom att para- grafen ger möjlighet till skadestånd till innehavaren för uppsåtligt och oaktsamt utnyttjande/röjande som innebär brott mot anställds lojalitetsplikt, är bestämmelserna i artiklarna 4.3 och 14 EU-direk- tivet uppfyllda. Skadestånd vid angrepp på företagshemlighet som tidigare angripits Paragrafen motsvarar närmast 8 § nuvarande FHL och reglerar skadeståndsskyldighet för den som i ond tro angriper en företags- hemlighet i ett andra led – efter ett tidigare angrepp eller ett röjande i strid med tystnadsplikt. Förslagen behandlas i avsnitt 7.3.5 och 10.3.6. Innehållet i paragrafens första stycke motsvarar till största delen vad som stadgas i 8 § första stycket nuvarande FHL. En nyhet är att orden utnyttjar eller röjer har ersätts av angriper. På så sätt omfattas fler förfaranden än , såsom anskaffande. Skadeståndsskyldighet föreskrivs sålunda för den som i ond tro uppsåtligen eller av oaktsam- het angriper en företagshemlighet som har blivit angripen. Mot bakgrund av att angrepp fått en definition i 2 §, finns det till skillnad från lydelsen i 8 § nuvarande FHL inte längre något behov av att föreskriva att det tidigare angreppet ska ha skett enligt denna lag. Det följer också av definitionen av angrepp i 2 § att det tidigare angreppet inte behöver ha skett uppsåtligen eller av oaktsamhet för att skadeståndsskyldighet ska kunna inträda för den senare angriparen. Enligt första stycket andra meningen gäller samma skadestånds- skyldighet för någon som av uppsåt eller oaktsamhet i ond tro angriper en företagshemlighet som röjts i strid med offentlighets- och sekretesslagen (OSL) eller, enligt ett tillägg till denna mening, i strid med ett förordnande eller förbehåll som har meddelats med stöd av OSL. Det ursprungliga röjandet har i de senare fallen alltså inte skett av någon som haft tystnadsplikt avseende företagshemligheten på grund av att den varit sekretessbelagd enligt OSL, utan som hamnat under tystnadsplikt avseende uppgiften på grund av att rätten eller förundersökningsledare beslutat om ett tystnadsplikts- förordnande avseende uppgiften för denne, eller på grund av att denne fått ta del av uppgiften under ett förbehåll som förbjudit röjan- det i fråga. Bl.a. mot bakgrund av att ett tystnadspliktsförordnande sker med grund i RB och inte i OSL finns ett behov av att särskilt stadga om ett förbud mot angrepp i ett andra led avseende dessa fall. Bestämmelsen i andra stycket motsvarar vad som föreskrivs i 8 § andra stycket nuvarande FHL om att den lagstadgade tystnadsplikt som paragrafens skadeståndsregler innebär, aldrig i sig ska kunna föranleda straffrättsligt ansvar. Liksom tidigare så innebär denna bestämmelse däremot inte att straffansvarsfrihet föreligger om röjandet eller utnyttjandet innebär överträdelse i annan lag, exempel- vis OSL. Exempel på detta är när det ursprungliga röjandet skett till en myndighet och att en anställd vid myndigheten med vetskap om det därefter röjer uppgiften i strid med (jfr bl.a. lagutskottets betänkande 1989/90:LU37, s. 49). Skadestånd vid utnyttjande och röjande av företagshemlighet som erhållits på grund av en domstols beslut Bestämmelsen, som är ny, stadgar skadeståndsskyldighet för part eller partsrepresentant som utnyttjar/röjer företagshemlighet som vederbörande fått del av på grund av beslut av domstol. I andra stycket föreskrivs även skadeståndsskyldighet för tredje man som i ond tro angriper företagshemlighet som denne fått del av från part eller partsrepresentant inom ramen för ett mål eller ärende. Enligt första stycket ska den som uppsåtligen eller av oaktsamhet röjer eller utnyttjar en företagshemlighet som han eller hon i egen- skap av part eller partsrepresentant har fått del av genom beslut av en domstol ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet. Skadeståndsansvar enligt denna bestämmelse kan aktualiseras oavsett om röjandet eller utnyttjandet skett i strid med ett förbehåll eller ett tystnadspliktsförordnande eller om parten eller dennes representant tagit del av uppgiften utan någon sådan formell explicit begränsning. Det spelar ingen roll om uppgiften lämnats ut av domstol eller annan myndighet eller om uppgiften utan något agerande av myndighet lämnats ut till parten t.ex. till följd av ett beslut om edition eller beslut om informationsföreläggande. Bestämmelsen gäller även i den situationen att en part i ett skiljeförfarande utverkar ett beslut om edition hos en domstol. Även i den situationen att en part i en rättegång lämnar in en handling till domstolen, t.ex. som bevisning, och handlingen som en följd av rätten till partsinsyn lämnas över till motparten får uppgiften anses ha lämnats över på grund av ett beslut av domstolen, även om inget formellt beslut har antecknats någonstans i domstolens akt. Redan genom kravet i 1 § på att innehavaren av företagshemlig information måste ha vidtagit rimliga åtgärder för att hemlighålla informationen följer att innehavaren i en process ger uttryck för att företagshemlig information som denne tillför processen utgör företagshemligheter och att dessa inte får hanteras hur som helst. Detta kan ske genom t.ex. en stämpling eller anteckning om att inne- hållet är konfidentiellt. Hur synliga innehavarens åtgärder för att hemlighålla företagshemligheten är får i alla händelser betydelse för prövningen av frågan om mottagaren varit i god tro vid ett eventuellt röjande eller utnyttjande. Sker röjandet eller utnyttjandet i strid med ett förbehåll eller tystnadspliktsförordnande föreligger naturligtvis normalt sett inga tvivel om att det skett i ond tro. I de fall en part lämnar över företagshemlig information direkt till en motpart, exem- pelvis till följd av ett editionsföreläggande, blir det självfallet av vikt för den överlämnande parten att påpeka att informationen innehåller företagshemligheter. Informationen kanske aldrig senare ges in eller åberopas i målet och då kan det bli svårt att visa att mottagaren insåg eller borde ha insett att det rörde sig om företagshemligheter. Endast röjande och utnyttjande som sker utan giltigt skäl kan föranleda skadeståndsansvar enligt bestämmelsen. Detta följer av att lagen endast gäller obehöriga angrepp på företagshemligheter enligt 3 §. Det får i allmänhet anses finnas giltigt skäl att utnyttja uppgiften för att ta till vara sin rätt i det mål eller förfarande i övrigt som har föranlett domstolens beslut, enligt samma princip som utgör anled- ningen till att ett förbehåll vid utlämnande av uppgift till part enligt 10 kap. 4 § OSL inte kan innebära förbud mot att utnyttja uppgiften i målet eller ärendet eller mot att lämna muntlig upplysning till part eller partsrepresentant. Eftersom part eller partsrepresentant som fått del av företags- hemlig information på grund av beslut av domstol sålunda alltid har en lovlig möjlighet att sprida informationen vidare så länge det hand- lar om att på ett giltigt sätt utnyttja uppgiften i målet eller ärendet, finns behov av att begränsa möjligheten att röja eller utnyttja upp- giften för den som i ett sådant sammanhang får del av uppgiften från parten eller dennes representant. I andra stycket föreskrivs därför en skadeståndsskyldighet för den som uppsåtligen eller av oaktsamhet angriper en företagshemlighet som denne i anledning av ett mål eller ärende fått ta del av från en part eller partsrepresentant i målet eller ärendet. Även i detta fall krävs givetvis att angreppet skett i ond tro om att uppgiften utgjort företagshemlighet. Bestämmelsen i tredje stycket motsvarar vad som föreskrivs i nuvarande FHL om att den lagstadgade tystnadsplikt som paragra- fens skadeståndsregler innebär, aldrig i sig ska kunna föranleda straffrättsligt ansvar. Liksom tidigare så innebär denna bestämmelse däremot inte att straffansvarsfrihet föreligger om röjandet eller utnyttjandet innebär överträdelse i annan lag, exempelvis OSL. Exempel på detta är när part röjer eller utnyttjar företagshemlig upp- gift i strid med ett förbehåll som meddelats av domstol i samband med utlämnandet av uppgiften. Bestämmelsen i första stycket motsvarar närmast 9 § första stycket nuvarande FHL. Språkliga ändringar har gjorts i förhållande till den tidigare paragrafen. I bestämmelsen har förtydligats att när skade- ståndets storlek bestäms, ska hänsyn tas till innehavarens uteblivna vinst och den vinst som skadevållaren gjort. Någon ändring i sak avseende hur skadeståndets storlek bestäms är inte avsedd. Bestäm- melsen uppfyller kraven i artikel 14 EU-direktivet. Andra stycket motsvaras av 9 § andra stycket nuvarande FHL och har inte ändrats. Jämkningsregeln blir även tillämplig vid de nya skadeståndsbestämmelserna. Såsom framhölls i förarbetena till nu- varande FHL ska bestämmelsen i första hand tillämpas när arbets- tagare i tjänsten orsakar innehavaren av en företagshemlighet skada. Bestämmelsen infördes främst av det skälet att den begränsning av arbetstagares skadeståndsskyldighet som finns i 4 kap. 1 § skade- ståndslagen inte är tillämplig. I den bestämmelsen stadgas att skade- ståndsskyldighet för arbetstagare förutsätter synnerliga skäl. Lagen om företagshemligheter har som lex specialis företräde framför generella bestämmelser i skadeståndslagen. Principen i 4 kap. 1 § skadeståndslagen bör ändå vara till ledning för tillämpningen. I princip ska jämkning ske, om inte synnerliga skäl föreligger på motsvarande sätt som i 4 kap. 1 § skadeståndslagen. Särskilt gäller detta för arbetstagare som av oaktsamhet anskaffar företagshemlig- heter i tjänsten enligt 8 § andra stycket, då skadeståndet som huvud- regel bör jämkas till noll, om inte synnerliga skäl föreligger. Bestämmelsen har sin närmsta motsvarighet i 11 § nuvarande FHL. Två nyheter har införts. Den första skillnaden, som finns i första stycket, är att det inte krävs att angrepp har skett enligt denna lag. Angrepp som uppfyller definitionen i 2 § kan ligga till grund för ett vitesförbud. Vid en begäran om förbud behöver rättighetshavaren inte styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hos den som gör intrång och han eller hon behöver inte heller föra bevisning om intrångets skadeverkningar. Den fråga som prövas är om det i objektiv mening föreligger ett angrepp. Den andra skillnaden mot den nuvarande bestämmelsen om vites- förbud, som finns i andra stycket, innebär att även försök och för- beredelse till angrepp kan utgöra grund för vitesförbud. Även försök och förberedelse som inte är straffbara kan leda till vitesförbud. Termerna försök och förberedelse ska här ha en civilrättslig inne- börd. Försök och förberedelse innebär i sammanhanget att, i stället för vad som anges om brott i 23 kap. 1 och 2 §, definitionen av angrepp ska användas. För ett försök innebär detta att förutsätt- ningarna i 23 kap. 1 § BrB ska vara uppfyllda, men att käranden inte behöver styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hos den som gör försöket. En förberedelse förutsätter emellertid redan enligt 23 kap. 2 § BrB att de åtgärder som nämns där vidtas med uppsåt att utföra eller främja brott. Det kravet måste vara uppfyllt även i dessa fall, fast i stället för brott gäller angrepp. Följden blir således att inne- havaren, för att kunna få till stånd ett vitesförbud, behöver styrka att den som förberett ett angrepp även hade uppsåt att utföra eller främja angreppet. Rör det sig om ett förmodat försök till angrepp, behöver innehavaren övertyga domstolen att det objektivt sett före- legat ett försök, men det behöver inte styrkas uppsåt eller oakt- samhet hos den som försökt utföra angreppet. Vitesförbud ska alltså kunna användas mot någon som ännu inte fullbordat angreppet. Det kan vara fråga om någon som haft tillgång till företagshemligheter genom anställning eller liknande och som har kvar föremål eller handlingar som företagshemligheten kan här- ledas från. Den som förbereder att använda företagshemligheten i konkurrerande verksamhet, kan förbjudas att vid vite angripa före- tagshemligheten. Förutsättningar är att det rör sig om en företags- hemlighet enligt 1 §, att förberedelsen avser ett förfarande som skulle vara ett angrepp enligt 2 § samt att angreppet skulle vara obehörigt enligt 3 §. Övervägandena finns i avsnitt 8.4.3 och 8.4.5. Genom paragrafens första stycke uppfylls bestämmelserna i artiklarna 12.1 a och b samt 16 i EU-direktivet. Genom andra stycket uppfylls bestämmelsen i artikel 11.1 c. Paragrafen är ny. Ett vitesförbud ska kunna meddelas mot den som angripit en företagshemlighet så att informationen blivit allmänt tillgänglig och därigenom orsakat att informationen kan utgöra en företagshemlighet. Ett sådant förbud att använda infor- mation, som har varit men är en företagshemlighet, ska meddelas . Domstolen kan alltså vid vite förbjuda någon att utnyttja viss information, som inte längre uppfyller hemlighetskravet enligt 1 § och därför inte kan utgöra en företagshemlighet. Det är endast den som genom ett angrepp har orsakat att informationen är hemlig som kan meddelas förbudet. Andra personer, som inte röjt företagshemligheten, har således möjlighet att utnyttja informationen. Går det inte att fastställa vem som har orsakat att informationen är företagshemlig, kan ett förbud inte meddelas mot någon. I vissa situationer kan skadeverkningarna av att en företags- hemlighet röjs vara svåröverblickbara. Förbud kan då bli betydelse- fullt för den skadelidande i situationer där ett skadestånd inte fullt kan kompensera för skadan. Förbud kan meddelas för att angriparen inte ska få ett otillbörligt försprång på marknaden gentemot den skadelidande genom att använda informationen i fråga. I dessa fall kan förbudet leda till att den skada som den skadelidande drabbas av blir mindre. Ett förbud får inte endast verkan som en kompensation för den skadelidande, utan kan även fungera som ytterligare en sanktion för angriparens oacceptabla beteende. Omständigheterna i det enskilda fallet får vara avgörande för när det är skäligt att meddela ett förbud och för vilken tid förbudet ska gälla. På grund av olika informationers egenskaper, såsom använd- ningsområde, utvecklingstid och relevans är det inte möjligt att i lagtexten sätta för vilket förbudet ska gälla. Ett riktmärke kan vara att förbudstiden ska vara så lång att angriparens försprång på marknaden till följd av utnyttjandet av informationen klingat av, om angriparen fått fortsätta användandet. Förbudstiden kan motsvaras av den tid det uppskattningsvis hade tagit att själv arbeta fram mot- svarande information. Det är dock inte rimligt att tiden är längre än vad som kan anses vara företagshemlighetens livslängd, om den hade fått vara fortsatt hemlig. Skälen till att bestämmelsen införs anges i avsnitt 8.4.5 och 8.6.2. Genom paragrafen uppfylls bestämmelserna i artiklarna 13.1 sista stycket, 13.2 och 16 i EU-direktivet. Bestämmelsen motsvarar 12 § nuvarande FHL och har inte ändrats. Bestämmelsen uppfyller kraven i artikel 11.3 b och 13.2 EU-direktivet. Andra åtgärder vid angrepp på företagshemligheter Bestämmelsen motsvarar närmast 14 § nuvarande FHL. Första stycket han ändrats från den nu gällande bestämmelsen på så sätt att det inte ska krävas att angreppet skett enligt denna lag. Med angripit avses förfaranden enligt 2 §. Ett beslut om åtgärd enligt paragrafen kräver inte att käranden kan styrka vare sig uppsåt eller oaktsamhet hos den som begår angrepp. Det är tillräckligt att det i objektiv mening föreligger ett angrepp enligt 2 §. Vad som avses med besittning, överlämnande och lösen har inte ändrats från bestäm- melsen i nuvarande FHL. I andra stycket finns såsom tidigare bestämmelser om att för det fall en handling eller ett föremål inte kan överlämnas enligt första stycket får domstolen förordna att handlingen/föremålet ska för- störas, ändras eller utsättas för annan åtgärd som är ägnad att före- bygga missbruk. Därutöver har i andra stycket lagts till att handling eller föremål får återkallas från marknaden. Den som begått ett angrepp ska kunna åläggas att vidta rimliga åtgärder för att återkalla varorna. Om en tillverkare av intrångsgörande varor har sålt dessa till en grossist, som ännu inte sålt varorna vidare, ska tillverkaren kunna åläggas att återkalla dem från grossisten. En rimlig åtgärd kunde exempelvis vara att upplysa en grossist om att varor har konstaterats innefatta företagshemligheter och därför inte får säljas samt åter- betala den ersättning som grossisten har betalat för varorna. Ett beslut om återkallande från marknaden kan kompletteras med ett beslut om att egendomen ska förstöras eller att annan åtgärd ska vidtas med den när intrångsgöraren har återfått egendomen. Till första och andra stycket har jämfört med 14 § nuvarande FHL lagts till att domstolen ska besluta efter vad som är skäligt. Änd- ringen innebär ingen ändring i sak, utan utgör endast förtydligande av vad som gäller. Bestämmelserna i första och andra stycket upp- fyller tillsammans kraven i artiklarna 12.1 c och d samt 12.2 EU- direktivet. Övervägandena finns i avsnitt 8.5. Åtgärderna ska enligt tredje stycket kunna meddelas även vid försök eller förberedelse till angrepp, vilket är en nyhet till vad som gäller. För innebörden av försök och förberedelse hänvisas till vad som sägs om vitesförbud för försök och föreberedelse till angrepp i kommentaren till 14 §. Ändringarna har motiverats i avsnitt 8.4.3 och avser att uppfylla kraven i artikel 11.1 c EU-direktivet. Liksom tidigare är det möjligt att utverka ett interimistiskt beslut genom bestämmelserna i 15 kap. 3 § RB. Fjärde stycket klargör att åtgärderna ska bekostas av angriparen om det inte finns särskilda skäl mot det. Bestämmelsen tillför inget nytt jämfört med nuvarande FHL, utan är endast ett klargörande med hänsyn till artikel 12.4 i EU-direktivet. Bestämmelsen motsvarar 14 § tredje stycket nuvarande FHL och har inte ändrats. Fortsatt utnyttjande mot ekonomisk ersättning Bestämmelsen är ny. En person som har handlat i god tro ska kunna tillåtas fortsätta utnyttja en företagshemlighet, mot en skälig ersätt- ning. Den som i en process riskerar att drabbas av ett vitesförbud eller annan åtgärd, får begära att domstolen i stället ska besluta att ekonomisk ersättning ska utgå till den skadelidande parten (dvs. den som har utstatts för angreppet). För att ett sådant beslut ska kunna meddelas krävs enligt första stycket att personen i fråga varken har handlat uppsåtligt eller oaktsamt, att personen erhållit företags- hemligheten från någon annan som angripit företagshemligheten, att ett verkställande av åtgärderna skulle orsaka denne oproportionerligt stor skada samt att ekonomisk ersättning till den skadelidande parten framstår som rimlig.