sou · H5B37 · 2017-02-23 00:00:00 — En synpunkt som framförts från domarhåll är att det skulle vara bra med en möjlighet för domstolen att kunna förelägga den tilltalade att inom komma in med begäran om kompletteringar eller att ge in egna kompletteringar. På så vis skulle förekomsten av sent inkomna kompletteringar kunna minska. Effekterna av kompletteringar under pågående förhandling tycks vara mindre framträdande för domstolarna än för övriga aktörer i rättsprocessen. Några domstolar har påpekat att pågående kompletteringar under huvudförhandlingen framför allt är ett irritations- Nuvarande ordning inklusive viss praxis moment som kan påverka stämningen i rättssalen mellan parterna på ett negativt sätt. Förberedelsesammanträden inför åtal enligt 23 kap. 18 § tredje stycket RB tycks förekomma i en mycket begränsad omfattning i praktiken. Vid Nationella åklagaravdelningen, som hanterar många av de stora och komplicerade förundersökningarna, har en knapp tredjedel av 34 åklagare använt sig av möjligheten. Anledningen till den begränsade tillämpningen har av åklagarna generellt till utredningen uppgetts vara att den misstänkte inte behöver binda sig vid någon inställning till vare sig rena sakförhållanden, rättsliga bedömningar eller brottsmisstankar och att därför ett föreberedande sammanträde oftast upplevs som meningslöst. I de fall sammanträden har förekommit förhåller sig den misstänkte, enligt vad som uppgetts, ofta passiv eller lovar att återkomma med ställningstaganden som sedan inte kommer. Det har från åklagarna också framhållits att försvararna inte har varit inlästa på målen i de fall sammanträden förekommit och att det av det skälet inte gått att diskutera processmaterialet. Uppfattningen är att försvararna har som taktik att vänta med att lämna ifrån sig information. Detta leder i sin tur till att det bedrivs förundersökning i rätten och att det som prövas i domstolen blir något annat än det som förundersökningen har gällt. Incitamentet för en försvarare att medverka till att reda ut oklarheter uppfattas som lågt eftersom försvararen kan ha inställningen att oklarheter i processmaterialet skapar en osäkerhet som gagnar den misstänktes försvar. I den utsträckning särskilda sammanträden genomförs är det med syftet att försöka klargöra positionerna i processmaterialet. Några åklagare har till utredningen angett att de använt sig av sammanträden då det varit frågan om svåra rättsfrågor. I några fall har detta lett till att förundersökningen har lagts ned. Ett exempel har lämnats på att ett sammanträde har lett till att de gärningar som åtalet sedan kom att avse har kunnat begränsas. 112 Jfr källhänvisning i fotnot 109. Nuvarande ordning inklusive viss praxis trots ambitionen att reda ut positionerna oftast enbart lett till att parterna planerar tidsåtgång inför en kommande huvudförhandling. Synpunkten att förberedelsesammanträden är problematiska ur objektivitetssynpunkt har framförts i sammanhanget. Det skulle kunna uppfattas som att åklagaren försöker påverka den misstänkte eller som att det går att påverka åklagaren i någon riktning om det hålls ett möte inför åtalsbeslutet. Från försvararhåll har det framförts att en misstänkt kan ha anledning att vara försiktig med ställningstaganden i avvaktan på den vidare utvecklingen av processen. Detta gäller särskilt när det finns flera misstänkta personer i samma ärende. Möjligheten att få besked från den misstänkte skulle enligt vad som framförts öka om åklagarens position i olika frågor redovisades på ett tydligare sätt än vad som brukar vara fallet. Förberedande sammanträden har enligt försvararsynpunkterna sitt värde endast om åklagaren inför mötet har redovisat en preliminär gärningsbeskrivning och bevisuppgift. Förutsättningarna för ett sådant sammanträde blir vidare bättre om försvaret ges möjlighet att successivt sätta sig in i brottmålet genom löpande delgivning. Uppfattningen att det tycks finnas en ovilja från åklagarens sida att delta i förberedande sammanträden eftersom han eller hon redan har bestämt sig för att väcka åtal har uttryckts från försvararhåll. Även synpunkten att åklagarsidan ofta intar en passiv roll vid sammanträdena och egentligen bara ser sammanträdet som ett tillfälle för försvararen att framföra sina synpunkter på utredningen utan några egentliga bemötanden har framkommit. 3.5Den misstänktes rättigheter och försvararens uppgift 3.5.1Den misstänktes rätt till en rättvis rättegång Artikel 6 i reglerar rätten till en rättvis rättegång inom skälig tid och vissa minimirättigheter för den brottsanklagade. är svensk lag då lagen (1994:1219) om den Europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna trädde i Nuvarande ordning inklusive viss praxis Av 2 kap. 19 § RF följer att lag eller annan föreskrift inte får meddelas i strid med . Regleringen innebär att konventionen har en starkare ställning i svensk rätt än vanlig lag även om den inte har grundlagsstatus113. ska ses som en minimistandard avseende mänskliga rättigheter i konventionsstaterna. har högsta tolkningsrätt i fråga om en kränkning av har ägt rum eller inte. De rättigheter som anges i artikel 6 i har sin motsvarighet i artikel 14.1 i den Internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter samt i artikel 10 i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna. Rätten till en rättvis rättegång regleras även i artikel 47–48 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Artikel 6.1 – rätten till domstolsprövning och rättvis rättegång Artikel 6.1 i fastslår rätten till domstolsprövning. Rättigheten innebär att anklagelser om brott alltid ska prövas av en domstol. Domstolen ska vara oberoende och opartisk och vara inrättad enligt lag. Kravet på opartiskhet innebär att det objektivt sett ska föreligga opartiskhet dvs. att det för en utomstående inte ska finnas någon rimlig grund att befara en partisk inställning från domstolens sida. Domstolsförfarandet ska vidare vara korrekt och rättvist mot den enskilde (”fair trial”) samt i allmänhet vara muntligt och offentligt. Av detta anses följa att den tilltalade ska få möjlighet att höras inför rätten på ett sådant sätt att han eller hon kan framföra vad han eller hon har att säga. Rätten till en rättvis rättegång anses också innefatta principerna om parternas likställdhet (”equality of arms”), som i brottmål innebär att den tilltalade inte får ha sämre möjligheter än åklagaren att utföra sin talan i domstolen, och om det kontradiktoriska förfarandet (”adversarial procedure”) för att säkerställa att parterna får ta del av allt material som tillförs målet och har likvärdiga möjligheter att åberopa bevisning och utföra sin talan. Domstolsprövningen ska ske inom skälig tid och domen ska avkunnas offentligt. Den relevanta tiden för bedömningen av om 113 En reformerad grundlag, SOU 2008:125 s. 403. Nuvarande ordning inklusive viss praxis rättigheten till prövning inom skälig tid har uppfyllts räknas från den dag en person kan sägas vara anklagad för brott till den dag då det finns en slutlig dom. Vid en bedömning av om prövningen har skett inom skälig tid ska det göras en helhetsbedömning av omständigheterna i det enskilda fallet. Det avgörande är, enligt vad anfört, hur komplicerat målet har varit, hur parterna agerat under förfarandet och hur domstolar och myndigheter har handlagt målet114. Artikel 6.2 – oskuldspresumtionen Av artikel 6.2 följer den s.k. oskuldspresumtionen115. Den innebär att den som anklagas för brott ska anses oskyldig så länge det inte finns en fällande dom mot honom eller henne. har preciserat oskuldspresumtionens innebörd med att domstolsledamöterna inte ska ha en förutfattad mening om att den åtalade har begått gärningen, åklagaren har bevisbördan, varje tvivel ska räknas den tilltalade till godo och den tilltalade måste tillåtas att anföra motbevisning116. Artikel 6.3 – rättighetskatalogen Den brottsanklagades minimirättigheter räknas upp i artikel 6.3. Det framgår att var och en som blivit anklagad för brott har rätt att utan dröjsmål, på ett språk som han förstår och i detalj, underrättas om innebörden av och grunden för anklagelsen. Vidare slås det fast en rätt att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, att försvara sig personligen eller genom rättegångsbiträde som han själv utsett eller att, när han saknar tillräckliga medel för att betala ett rättegångsbiträde, erhålla ett sådant utan kostnad, om rättvisans intresse så fordrar. Det fastslås en rätt att förhöra eller låta förhöra vittnen som åberopas samt att själv få vittnen inkallade och för- 114Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis: en kommentar till om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan, 2015, s. 323. 115Jfr artikel 11 (1) FN:s förklaring om de mänskliga rättigheterna. 116Österrike mot , jfr också , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan, 2015, s. 327. Nuvarande ordning inklusive viss praxis hörda under samma förhållanden som åklagarens vittnen. Rätten till tolk ingår också i rättighetskatalogen. Den misstänktes rätt att tiga Den brottsanklagades rätt att tiga (”the right to silence”) och att inte medverka i utredningen (”the right not to incriminate oneself”) anses följa av rätten till en rättvis rättegång. Den misstänkte ska inte behöva bidra till utredningen eller bevisningen i målet genom att göra medgivanden eller tillhandahålla för honom eller henne belastande material117. Rätten att tiga och att inte medverka i utredningen innebär exempelvis att den misstänkte inte kan åläggas sanktioner om han eller hon inte skulle följa ett föreläggande från domstolen att ange inställning i brottmålet. Den misstänkte har på motsvarande sätt alltid rätt att ändra sin inställning utan att det kan bestraffas processuellt. Rätten för en misstänkt eller åtalad person att vägra lämna belastande uppgifter till myndigheterna hindrar inte att en domstol vid sin bevisvärdering kan dra slutsatser av den misstänktes vägran att uttala sig eller i övrigt av det sätt på vilket den misstänkte valt att försvara sig118. har i några avgöranden lagt ett visst bevisvärde vid den tilltalades ovilja att uttala sig. Domstolen har därvid utgått från att betydelsen av den tilltalades tystnad får prövas i fall till fall med hänsyn till omständigheterna. Om åklagaren har presenterat bevisning som är så stark att den kräver en förklaring som den tilltalade borde kunna lämna kan tystnaden exempelvis tillmätas ett bevisvärde119. Domstolen tycks vid sin bedömning av frågan om den tilltalades tystnad fästa vikt vid att det funnits annan viktig bevisning som talat mot den tilltalade och att därför det faktum att den tilltalade tigit bara varit en av flera besvärande omständigheter120. 117Danelius Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan, 2015, s. 299. 118Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan, 2015, s. 302, jfr mot . Nuvarande ordning inklusive viss praxis I konsekvens med det sagda har HD uttalat att den tilltalades tystnad endast kan tillmätas betydelse i situationer som uppenbarligen kräver en förklaring121. Den tilltalade ska enligt domstolen i princip inte heller ha någon nackdel av att lämnade uppgifter visar sig vara felaktiga. Detta hänger samman med att han eller hon kan ha skäl att lämna en annan berättelse än den som är sann, särskilt om gärningspåståendet innehåller även annan brottslig gärning som han eller hon kan riskera att dömas för. Den misstänktes möjligheter att avsäga sig sina rättigheter Den misstänkte kan avsäga sig sina rättigheter enligt artikel 6, antingen uttryckligen eller underförstått. Avståendet måste vara klart och entydligt och inte strida mot något allmänt intresse. har uttalat att den som anklagas för brott visserligen frivilligt kan avstå från sina rättigheter enligt , t.ex. genom att erkänna i polisförhör och därmed genom sitt handlande avstå från sin rätt att inte belasta sig själv, men personen i fråga måste enligt domstolen rimligen kunnat förutse konsekvenserna av sitt handlande för att det ska kunna hävdas att denne verkligen avstått från rättigheten i fråga122. I detta sammanhang är det av särskild betydelse om en försvarare har varit närvarande eller om den misstänkte haft möjlighet att rådgöra med en försvarare123. Domstolen har i några fall också hänvisat till en brottsanklagades ringa ålder och ansett att en ung tilltalad enbart kan anses ha avstått från sina rättigheter enligt artikel 6 om han uttryckt detta på ett entydigt sätt124. 121NJA 2015 s. 702. 122Danelius, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan, 2015, s. 301. Nuvarande ordning inklusive viss praxis EU-direktiv om processuella rättigheter antog Europeiska Unionens råd en resolution om en färdplan för att stärka misstänktas och tilltalades processuella rättigheter vid straffrättsliga förfaranden125. Färdplanen föreskriver ett så kallat steg för steg-förfarande enligt vilket kommissionen skulle lägga fram förslag om rätten till översättning och tolkning (åtgärd A), information om rättigheter och om anklagelsen (åtgärd B), juridisk rådgivning och rättshjälp (åtgärd C), kommunikation med släktingar, arbetsgivare och konsulära myndigheter (åtgärd D) och särskilda skyddsåtgärder för utsatta misstänkta eller tilltalade personer (åtgärd E). Det första steget i färdplanen, ett direktiv om rätt till tolkning och översättning vid straffrättsliga förfaranden, antogs år 2010126. Direktivet har lett till vissa anpassningar i svensk rätt när det gäller tolkning och översättning i brottmål127. Det andra steget i färdplanen, ett direktiv om rätten till information vid straffrättsliga förfaranden, antogs år 2012128. Också detta direktiv har medfört vissa lagändringar, som bl.a. innebär att det har införts en ovillkorlig rätt för den som är frihetsberövad att ta del av de omständigheter som har betydelse för beslutet om anhållande129. Ett tredje direktiv, om rätt till tillgång till försvarare i straffrättsliga förfaranden m.m. som antogs , har medfört vissa anpassningar i svensk rätt om bl.a. en frihetsberövad persons rätt till kontakt med sin försvarare130. presenterade Europeiska kommissionen ett paket med processuella rättigheter för att ytterligare stärka rättssäkerhetsgarantierna för misstänkta och tilltalade i straffrättsliga förfaranden. I paketet ingår direktivet om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden (oskuldspresumtionsdirektivet)131 och direktivet om rättssäkerhetsgarantier för barn som är misstänkta eller tilltalade i straffrättsliga förfaranden (barnrätts- 125EUT C 295, 4.12.2009, s. 1. 126Europaparlamentets och rådets direktiv /64/EU. 2012/13:132. 128Europaparlamentets och rådets direktiv /13/EU. 2013/14:157. 130Europaparlamentets och rådets direktiv /48/EU, prop. 2015/16:187. 131Europaparlamentets och rådets direktiv /343/EU. Nuvarande ordning inklusive viss praxis direktivet)132. Direktivet ska vara genomfört . Direktivet ska vara genomfört . En särskild utredare har regeringens uppdrag att föreslå hur direktiven ska genomföras i svensk rätt133. Uppdraget i den del som avser oskuldspresumtionsdirektivet ska redovisas . Övriga delar av uppdraget ska redovisas . antogs även direktivet om rättshjälp för misstänkta och tilltalade i straffrättsliga förfaranden och för eftersökta personer i förfaranden i samband med en europeisk arresteringsorder (rättshjälpsdirektivet)134. Direktivet ska vara genomfört . Oskuldspresumtionen har även utan uttryckligt lagstöd i ansetts gälla i svensk rätt redan innan blev svensk lag. Utgångspunkten att en misstänkt eller tilltalad ska betraktas som oskyldig till dess att det finns en fällande dom anses bl.a. framgå genom regleringen om att förundersökningen ska bedrivas på ett sådant sätt att ingen onödigt utsätts för misstanke. Åklagarens bevisbörda för att den tilltalade har gjort sig skyldig till brott anses också vara ett utslag av en presumtion om oskuld som utgångspunkt för prövningen. Oskuldspresumtionen tar sig även uttryck i domstolens uppgift att oberoende och opartiskt pröva brottmålet, något som bl.a. säkras genom jävsbestämmelser och genom att straffprocessen i domstol är ackusatorisk. Reglerna om den misstänkte och hans försvar finns i 21 kap. . Den misstänkte får enligt vad som framgår av 21 kap. 1 § RB själv föra talan i ett brottmål. Bestämmelsen ger uttryck för den misstänktes rätt att närvara och delta i processen i samma utsträckning som åklagaren. 132Europaparlamentets och rådets direktiv /800/EU. 134Europaparlamentets och rådets direktiv /1919/EU. Nuvarande ordning inklusive viss praxis I samband med att någon enligt bestämmelserna i 23 kap. 18 § RB underrättas om att han eller hon är skäligen misstänkt för ett brott ska han eller hon upplysas om möjligheten att redan under förundersökningen få anlita biträde av försvarare och under vissa förutsättningar få en offentlig försvarare förordnad. Detta framgår av 21 kap. 3 och 3 a §§ RB samt 12 § FUK. Det som avgör om en offentlig försvarare ska förordnas är om det behövs med hänsyn till målets beskaffenhet. Med underrättelsen om misstanke enligt 23 kap. 18 § RB följer en rätt till insyn och delaktighet i processen på det sätt som har beskrivits i avsnitt 3.4. Vid sin talans förberedande och utförande får den misstänkte enligt 21 kap. 3 § RB biträdas av en försvarare. Försvarare kan antingen utses av den misstänkte personen själv (privat försvarare) eller av en domstol (offentlig försvarare). En person får enligt 21 kap. 3 § tredje stycket RB inte vara försvarare, om han har eller har haft uppdrag åt den misstänkte eller ekonomiska förbindelser med denne och omständigheterna är ägnade att minska förtroendet för hans förmåga att med nit och omsorg tillvarataga den misstänktes rätt och i detta syfte verka för sakens riktiga belysning. En utländsk medborgare eller den som har hemvist utom riket får inte vara försvarare om det med hänsyn till rikets säkerhet är olämpligt. Som försvarare får inte heller utses någon annan än den som rätten med hänsyn till redbarhet, insikter och tidigare verksamhet finner lämplig att vara ombud i målet. Ombudet ska behärska svenska språket. Vissa andra förutsättningar för att utses till försvarare i ett brottmål framgår av 12 kap. 2–5 §§ och 6 § andra stycket RB. Till offentlig försvarare ska enligt 21 kap. 5 § RB förordnas en advokat som är lämplig för uppdraget. Om det finns särskilda skäl, får till sådan försvarare utses någon annan lämplig person som har avlagt de kunskapsprov som är föreskrivna för behörighet till domaranställning. Företrädesvis bör det förordnas någon som brukar förekomma som rättegångsombud vid domstolen. Av 21 kap. 7 § RB framgår att en försvarare ska med nit och omsorg ta tillvara den misstänktes rätt och i detta syfte verka för Nuvarande ordning inklusive viss praxis sakens riktiga belysning samt att försvararen, så snart det kan ske, bör förbereda försvaret genom att överlägga med den misstänkte. En försvarare ska vara den misstänktes rådgivare och företa de åtgärder som behövs för att bevaka den misstänktes rätt samt åberopa omständigheter och bevis som talar till den misstänktes förmån135. När det särskilt gäller advokater så ska dessa enligt 8 kap. 4 § RB utföra sina uppdrag redbart och nitiskt och iaktta god advokatsed. Advokaten har tystnadsplikt avseende det som anförtrotts honom eller henne inom ramen för advokatverksamheten. Det brukar framhållas att en försvarares främsta plikt är att tillvarata sin klients intresse och därigenom säkerställa att den misstänkte får rättsordningens skydd. Klientlojaliteten är central för försvararuppdraget136. regler om god advokatsed inleds också med konstaterandet att en advokats främsta plikt är att visa trohet och lojalitet mot klienten inom ramen för vad som är gällande rätt och god advokatsed137. Av kommentaren till regeln anges att en advokats främsta skyldighet är att ta tillvara klientens intressen på bästa sätt och efter bästa förmåga. Detta innebär att klienten ska visas trohet och lojalitet. Advokaten får dock inte handla i strid med gällande rätt eller vad som följer av god advokatsed. Inom ramen för lojalitetsplikten har advokaten alltså, enligt vad som anges, att handla på ett rättrådigt och hederligt sätt. 3.6Domstolens ansvar för brottmålet 3.6.1Inte det yttersta ansvaret för utredningens fullständighet Domstolens uppgift i brottmål är att pröva om åklagaren med hjälp av utredningen kan bevisa att den tilltalade har begått det brott som anges i åtalet. I arbetet inför ikraftträdande kunde Processlagberedningen, trots ambitionen om att införa en ackusatorisk straffprocess, inte helt frigöra sig från den inkvisitoriska roll 2015/16:187, s. 16. 136Jfr t.ex. bedömning i SOU 2015:52 s. 645. 137Advokatsamfundets vägledande regler om god advokatsed med kommentar, reviderad . Nuvarande ordning inklusive viss praxis som domstolen då hade haft i prövningen av brottmålen. Med hänvisning till vikten av materiellt riktiga domar infördes det därför regler i om relativt långtgående befogenheter för domstolen att komplettera utredningen i skuldfrågan. I takt med professionaliseringen av advokat- och åklagarkåren har straffprocessen blivit alltmer ackusatorisk. Domstolarna har , i linje med krav på ett kontradiktoriskt förfarande med en oavhängig domstol, i praktiken intagit en mer opartiskt prövande roll som ”mottagare” av den utredning som parterna presenterar138. Det har, inte minst i rapporten ”Felaktigt dömda” som följde av JK:s rättssäkerhetsprojekt , argumenterats för att domstolen fortfarande har ett långtgående ansvar för att se till att utredningen blir fullständig avseende åtgärder som talar till den misstänktes förmån139. Bland dagens domare råder det emellertid stor samstämmighet om att rättens utredningsskyldighet i skuldfrågan är obsolet140. Ansvaret för utredningens fullständighet vilar på polis och åklagare medan domstolens uppgift är att döma över det material som presenteras av parterna. har och bekräftat den etablerade uppfattningen och framhållit att domstolens förhållningssätt till eventuella utredningsbrister ytterst bör vara att ogilla åtalet141. Rättens materiella processledning under huvudförhandlingen regleras i 46 kap. 4 § andra stycket RB. Av bestämmelsen framgår att rätten ska se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i processen. Genom frågor och påpekanden ska otydligheter och ofullständigheter avhjälpas. Bestämmelsen anses vara analogt tillämplig under förberedelsen av målet. Skyldigheten att bedriva materiell processledning kan beskrivas som domstolens verksamhet för att klarlägga parternas stånd- 138Jfr beskrivning av detta i SOU 1982:26 s. 108. 139Felaktigt dömda, rapport från JK:s rättssäkerhetprojekt, 2006, se avsnitt 4.12. 140Straffprocessutredningen har lämnat förslag till förtydligande lagändringar med denna utgångspunkt, SOU 2013:17 s. 4.3.2 och 11.3.3. 141Rapport från , SOU 2015:52 s. 645, och Brottmålsprocessen, SOU 2013:17 s. 220. Nuvarande ordning inklusive viss praxis punkter och ge dem möjlighet att begränsa eller komplettera processmaterialet142. 3.6.3Allmänt om rättens förberedande åtgärder Bestämmelser om förberedande åtgärder i tingsrätten finns i 45 kap. 10–13 §§ RB. Syftet med regleringen är att ge domstolen möjlighet att förbereda målet så att huvudförhandlingen kan genomföras koncentrerat143. Bestämmelserna ger tingsrätten möjlighet att förelägga den tilltalade att skriftligen redovisa sin inställning till åtalet och grunden för den. Rätten får också förelägga åklagaren att komplettera förundersökningen när det behövs för att målet ska kunna slutföras i ett sammanhang vid huvudförhandlingen.