sou · H5B370 · 2017-09-28 00:00:00 — För att kunna inhämta sådan icke offentlig infor- mation krävs också en mer eller mindre fast organisa- tion i det land där informationen finns. I många fall knyts därför underrättelseverksamheten till ett lands beskickning. Det händer också att företag, civil och militär besöksverksamhet samt gästforskare och gäststudenter vid lärosäten m.m. utnyttjas i detta avseende. Företrädare för en beskickning försöker sällan inhämta informa- tion på egen hand. Ett sådant tillvägagångssätt är kanske framgångs- rikt när det gäller iakttagelser av föremål och liknande. Intresset av att på detta sätt inhämta information om t.ex. försvarsanläggningar torde dock typiskt sett vara mindre framträdande än tidigare, eftersom erforderliga kartläggningar redan har gjorts genom observationer eller genom utnyttjande av tillgänglig teknik för distansinhämtning. Ett sätt att komma åt icke offentlig infor- mation är genom att ta anställning i eller besöka den organisation där uppgifterna finns. Möjligheten att få tillgång till önskad information genom att ta anställning på ett företag eller en myndighet är emeller- tid begränsad och förenat med viss upptäcktsrisk. Att inhämta infor- mation genom att t.ex. besöka en försvarsanläggning eller liknande är förstås inte heller riskfritt, eftersom också det är förenat med en betydande upptäcktsrisk. Det får därför antas vara vanligare att den önskade informationen inhämtas genom att kontakter etableras med personer som direkt eller indirekt kan ha tillgång till den efterfrågade informationen. Den person som för ett främmande lands räkning har till uppgift att inhämta information – själv eller med hjälp av någon annan – eller att bygga upp en organisation för inhämtning av information benämns ofta underrättelseofficer. Han eller hon är anställd i sitt hem- lands underrättelse- eller säkerhetstjänst, men uppträder inte sällan som befattningshavare vid en beskickning (diplomatisk tjänst) i mot- tagarlandet. En sådan befattning benämns i regel täckbefattning.7 De personer som tjänstgör som underrättelseofficerare har ofta en akademisk utbildning. De undervisas bl.a. i språk, psykologi och underrättelseverksamhet. Det senare inbegriper t.ex. hur underrät- telseofficeraren ska agera samt värva och driva agenter. Viss diploma- tisk utbildning ingår normalt också. Den person som underrättelse- officeren lyckas etablera samarbete med benämns vanligen agent. Agenten är normalt fristående från underrättelse- eller säkerhetstjäns- ten i det avseendet att han eller hon inte är anställd där, utan får sitt uppdrag från underrättelseofficeren. Medan underrättelseofficerens roll är att ge uppdrag åt och att leda (driva) agenten, ankommer det på agenten att få fram upplysningar. Agenten kan även ha andra uppgifter. De tredje och fjärde stegen i underrättelsecykeln innebär bearbet- ning av informationsmaterialet och innefattar dels en grundbearbetning genom bl.a. översättning, redigering, omformning eller dechiffrering av meddelanden, dels en analys eller värdering och förädling av infor- mationsmaterialet. Delgivningen är det femte och sista steget i under- rättelsecykeln och innebär att det analyserande materialet presenteras för uppdragsgivaren, beslutsfattaren eller andra, som bedöms ha behov av den färdigbearbetade underrättelsen. Underrättelsetjänster använder två huvudsakliga metoder för att inhämta information: personbaserad inhämtning och teknisk inhämt- ning. Informationen hämtas i sin tur från såväl öppna som slutna, 7Jfr betänkande, ”Översyn av spioneribrottet m.m”. (Ds 1979:6), s. 41. hemliga, källor. En fördel med att använda tekniska medel för infor- mationsinhämtning är att dessa medger automatik, snabbhet och inhämtning i stor omfattning. Tekniska medel angrips inte heller av tvivel. Människor kan å andra sidan göra flera iakttagelser av olika slag, även sådana som inte varit förutsedda. För att möjliggöra en så god informationsinhämtning som möjligt arbetar därför de flesta underrättelseorganisationer med såväl personbaserad som teknisk insamling från både öppna och hemliga källor.8 Den personbaserade insamlingen benämns ofta med akronymen HUMINT (av engelskans human intelligence). Människor som går underrättelsetjänsters ärenden vet i vissa fall om det, men så är inte alltid fallet. I det senare fallet rör det sig om personer som inte har anlitats som agenter.9 De personbaserade underrättelsekällorna kan efter grad av tillgänglighet, behov av skydd, informationspotential och kvalitet beskrivas som en pyramid. I basen av pyramiden finns de oftast förekommande och minst komplicerade källorna. Det handlar t.ex. om resenärer, journalister, lokalbefolkning och flyktingar. Högre upp i pyramiden återfinns t.ex. politiska motståndsrörelser, exilgrupper eller exilregeringar. Många av dessa lämnar gärna infor- mation, men deras pålitlighet kan variera. I toppen av pyramiden finns de exklusiva källorna; avhoppare, spontanagenter, infiltratörer och informatörer. De har tillgång till specifik och – med andra under- rättelsemedel – oåtkomlig information. De exklusiva källorna är de som kan ge mest, men som är svårast att komma åt och är för- knippade med störst risker.10 är ett samlingsbegrepp för ett stort antal olika insamlingsmetoder genom vilka man inhämtar skilda typer av infor- mation. Det gemensamma för dessa insamlingsmetoder är att man använder instrument för att förstärka eller ersätta de mänskliga sinnena.11 Exempel på teknisk insamling är: •olika former av inhämtning genom avlyssning av signaler (signals intelligence, SIGINT) •informationsinhämtning genom foto- eller teknisk bildspaning, (imagery intelligence, IMINT) 8Agrell, ”Konsten att gissa rätt – Underrättelseverksamhetens grunder”, 1998, s. 83. 9Agrell, ”Konsten att gissa rätt – Underrättelseverksamhetens grunder”, 1998, s. 85 f. 10Agrell, ”Konsten att gissa rätt – Underrättelseverksamhetens grunder”, 1998, s. 86. 11Agrell, ”Konsten att gissa rätt – Underrättelseverksamhetens grunder”, 1998, s. 95. •inhämtning från öppna källor, t.ex. internet (open source intelli- gence, OSINT) •informationsinhämtning genom elektroniska angrepp/it-intrång (hacker/hacking intelligence, HACKINT). Som framgått ovan hämtas information inte bara in från slutna, hem- liga, källor, utan också öppna sådana. Med begreppet öppna källor avses information som finns tillgänglig utan att man behöver tillgripa särskilda inhämtningsmetoder för att komma över den. Som exempel på öppna källor kan nämnas elektroniskt tillgängliga uppgifter i data- baser och på internet. Hit hör också böcker, tidningar, tidskrifter och vetenskapliga publikationer. Att materialet är öppet innebär inte alltid att det är lättåtkomligt. Även om materialet i sig är lättåtkom- ligt, kan det t.ex. krävas goda språkkunskaper eller olika slag av specialkompetenser för att man ska kunna tillgodogöra sig inne- hållet. Vidare kan volymen och de möjligheterna att ta del av infor- mation som sociala medier erbjuder i sig innebära en utmaning, eftersom all information självklart inte är lika intressant eller rele- vant. Slutligen styrs mängden information som kan hämtas från öppna källor av vad innehavarna av informationen väljer att göra tillgängligt för andra. Hur mycket mängden öppet material än ökar och hur stor möda som än läggs ner på att samla in och utnyttja dessa uppgifter, går inte all önskvärd information att komma åt genom öppna källor. Det är här de slutna, hemliga, källorna kommer in. Genom dessa källor är det möjligt att komma åt sådan information som inte kan tillhanda- hållas på annat sätt. En utsänd underrättelseofficers främsta uppgift är normalt att värva agenter som kan leverera önskad information till honom eller henne. Möjliga agenter bearbetas därför systematiskt i en process som går att dela upp i sex steg; analys, målsökning, studie, närmande, vänskap och värvning. 12 , ”Konsten att gissa rätt – Underrättelseverksamhetens grunder”, 1998, s. 105. En värvningsprocess inleds med en analys av vilken information som den utländska underrättelsetjänsten behöver och var den rele- vanta informationen finns. Analysen ligger sedan till grund för mål- sökningsfasen, som innebär att underrättelseofficeren får i uppgift att finna personer som kan ha tillgång till informationen. Den person som valts ut för värvning kartläggs därefter under något som kan kallas studiefasen. Under denna fas studerar underrättelseofficeren bl.a. personens ekonomiska situation, hans eller hennes personlighet, familj och umgänge m.m. Uppgifterna ligger sedan till grund för en bedömning av möjligheterna att värva personen. Om underrättelseofficeren anser att den utvalda personen är lämplig att försöka värva söker han eller hon kontakt med den utvalde i något som kallas närmandefasen. Den första kontakten mellan underrättelseofficeren och den utvalde tycks alltid tillkomma av en slump. Det är fråga om helt oskyldiga kontakter, t.ex. i en tränings- lokal, affär eller vid hundrastning. Därefter inleder underrättelse- officeren en charmoffensiv i syfte att bli bekant med den utvalde, en bekantskap som efter hand fördjupas till vänskap. Den utvalde kanske bjuds på middagar eller idrottsliga och kulturella evenemang. Efter hand ger underrättelseofficeren den utvalde oskyldiga test- uppdrag som han eller hon också belönas för. Den utvalde inges här- igenom en känsla av uppskattning och betydelse. Under vänskaps- fasen, som kan ta upp till i vissa fall, bryts vaksamheten och omdömet hos den utvalde sakta ned. rapporterar under- rättelseofficeren till sin uppdragsgivare, varvid den tilltänkte agentens lämplighet bedöms. Efterhand övergår kontakterna mellan underrättelseofficeren och den utvalde i en värvningsfas. Den utvalde personen har då börjat vänja sig vid att lämna över uppgifter till underrättelseofficeren. Det kritiska ögonblicket, själva genombrytningen, är när man berör känslig och hemlig information och underrättelseofficeren frågar den tilltänkte agenten om han eller hon är beredd att lämna ut sådan information. När en agent väl är värvad tilldelas han eller hon olika uppgifter. Vederbörande kan också förses med teknisk utrustning för fullgöran- det av uppgifterna. Agenten ges därtill någon form av utbildning för att kunna hantera utrustning och konspirativa metoder. Han eller hon kan även åläggas skriva rapporter som vidarebefordras till uppdragsstaten. I det fortsatta samarbetet mellan underrättelse- officeren och agenten används konspiratoriska metoder i stor utsträckning, t.ex. döda brevlådor, anlitande av kurirer, kommuni- kation via satellit, gemensamt tillgängliga e-postkonton, kortvågs- radio för mottagande av meddelanden och annan särskild kommu- nikationsutrustning.13 Att en person anlitas som agent behöver inte innebära att han eller hon träder i tjänst. Det före- kommer även s.k. vilande agenter, som inte träder i aktiv tjänst som spion eller kanske rent av år. Det finns till och med exempel på att en värvad agent aldrig trätt i aktiv tjänst.14 Beskrivningen ovan utgår från att potentiella agenter söks upp av en underrättelseofficer. Det förekommer emellertid också att kontakt tas den omvända vägen, dvs. att någon uppsöker en under- rättelseofficer eller annan företrädare för en främmande makt och erbjuder sina tjänster som agent, s.k. walk-in agents. Det är inte alla sådana kontakter som leder till att personen får uppdrag som agent. Det förekommer dock att personen tas om hand och ges den utbildning som behövs. Avslutningsvis ska här nämnas att ambitionen att värva personer – med mer eller mindre direkt tillgång till efterfrågade uppgifter – som agenter inte med nödvändighet innebär att det är svenska med- borgare eller personer som bor här permanent eller för som söks. Vissa staters underrättelsetjänster föredrar att anlita egna landsmän här i landet, t.ex. gästforskare och studenter som agenter. Det behöver inte heller vara så att underrättelseofficeren nöjer sig med att värva en person som agent utan hon eller han kan anlita flera personer, varigenom inhämtningen av uppgifter blir mer frag- mentiserad. Var och en kanske bidrar med ett mindre antal upp- gifter, men tillsammans avslöjar uppgifterna känsliga förhållanden. 13Se bl.a. betänkande, ”Översyn av spioneribrottet m.m. ” (Ds 1979:6), s. 41 f. 14Utredningen om förstärkt skydd mot främmande makts underrättelseverksamhets betänkande, ”Spioneri och annan olovlig underrättelseverksamhet – Ett förstärkt skydd för säkerhet” (SOU 2012:95), s. 65. 5.6Främmande makts underrättelseverksamhet mot Den främmande underrättelseverksamhet som bedrivs i och mot är omfattande och kartlägger såväl Försvarsmaktens förmåga och verksamhet, som civila samhällsviktiga funktioner. Det före- kommer också att företrädare för som arbetar utomlands utsätts för påtryckningar från värdlandets regeringar och, i vissa fall, från deras underrättelsetjänster. Underrättelseverksamheten bedrivs långsiktigt och systematiskt. Den pågår ständigt. Flera stater skjuter till mer medel för verksam- heten och underrättelsetjänsternas mandat vidgas. Den främmande underrättelseverksamheten är inriktad mot flyktingar, dissidenter och diaspora, myndigheter, tredje part (utländska intressen här i landet), den centrala statsledningen och , teknik och forskning, det militära försvaret och militär teknologi, politisk påverkan, politiska institutioner och total-försvaret i övrigt. Det pågår också underrättelseverksamhet mot som syftar till konflikt- och krigsplanläggning. Det är framför allt stater som står bakom ovan beskrivna verksamhet, även om det inte kan uteslutas att också vissa terroristorganisationer ägnar sig åt underrättelseverk- samhet i någon utsträckning. Säkerhetspolisen har, i egenskap av inrikes säkerhetstjänst, till uppgift att bevaka den säkerhetshotande underrättelseverksamhet som riktas mot genom s.k. kontraspionage. Kontraspionage innebär att förebygga och avslöja spioneri och annan olovlig under- rättelseverksamhet som kan rikta sig mot och svenska intressen utomlands samt mot utländska intressen i landet och mot flyktingar. Den svenska militära säkerhetstjänstens uppgift är att tillvarata militära säkerhetsintressen, som berör Försvarsmakten och dess ansvarsområde. Det ankommer således på den militära säker- hetstjänsten att bevaka säkerhetsintressen, som omfattar eller kan hänföras till militär personal och materiel samt till militära anlägg- ningar och militär planläggning i vid bemärkelse. säkerhetstjänstens uppgifter ingår också att biträda Säkerhetspolisen i dess arbete beträffande skyddet av rikets säkerhet.15 Enligt uppgifter från Säkerhetspolisen är främmande staters underrättelsetjänster, såväl civila som militära, verksamma i och mot svenska intressen. Flera stater som bedriver olovlig under- rättelseverksamhet här i landet har visat sig ha betydande kapacitet för inhämtning. Enligt bedömningar har cirka 15 länder underrättelseofficerare på plats i . Det förekommer också inresande underrättelseofficerare, dvs. personer som inte är fast stationerade här i landet. Många stater anmäler att de har ett antal underrättelseofficerare på plats i . Dessa underrättelseofficerare bedriver således sitt arbete öppet. Hur stor andel de anmälda officerarna utgör varierar något . Varje officer kan antas ha flera tiotal kontakter, vilka de underhåller med flera möten . Det sammanlagda antalet kontakter här i landet mellan underrättelseofficerare och andra personer kan alltså vara betydande. Det finns dock ett mörkertal. Underrättelseinhämtning sker som vi nämnt ovan från ambassader och andra beskickningar, men också från andra plattformer som t.ex. företag, organisationer, lärosäten och nyhetsbyråer. Underrättelse- personal kan även komma inresande för enstaka uppdrag för att sedan återvända till hemlandet. Sådana icke-traditionella plattformar utgör sannolikt ett mycket större antal än de traditionella. Det kan alltså vara svårt att sätta något exakt tal på antalet underrättelse- officerare och agenter i . Det kan emellertid enligt Säkerhets- polisen röra sig om från något under hundra upp till några hundra underrättelseofficerare och, med utgångspunkten att varje officerare kan hantera max en handfull personer (agenter), mellan ett drygt hundratal till upp till över tusen agenter. Därtill kommer agenter vid de icke-traditionella underrättelseplattformarna. Enligt Säkerhets- polisens uppskattning uppgår det antal personer som kan misstänkas utöva brott eller planera att utöva brott mot säkerhet till flera hundra. En stor del av underrättelseverksamheten mot bedrivs dock i form av signal-, satellit- och radarspaning och genom inhämtning i den internationella tele- och datatrafiken. 15 underrättelsekommittés betänkande, ”Underrättelsetjänsten – en översyn” (SOU 1999:37), s. 124. 5.6.2Främmande underrättelseaktörers agerande genom lokalanställd personal Internationell insatsverksamhet genomförs i stor utsträckning i områden som präglas av konflikter. Detta innebär att såväl lokala som regionala och globala aktörer har ett stort intresse av att följa/ påverka utvecklingen i området. En vanligt förekommande metod för att göra detta är att använda sig av lokalanställd personal. Inom ramen för Försvarsmaktens internationella insatsverksam- het är det vanligt förekommande att lokalanställda utnyttjas av anta- gonister som en metod för att bedriva säkerhetshotande verksamhet mot den internationella insatsverksamheten. uppstår det en känsla av samhörighet mellan de till- förda internationella kontingenterna (styrkorna) och den lokal- anställda personalen, vilket får till följd att säkerhetstänkandet hos kontingentspersonalen minskar. Lokalanställd personal kan lätt obser- vera aktivitet och förberedelser inför planerade operationer inne på campen16. De lokalanställda har även möjlighet att observera hur säkerhetsskyddet ser ut inne på campen och hur en militär kontingent agerar i svåra situationer, t.ex. genom att iscen- sätta demonstrationer och civila oroligheter så att angriparen sedan kan bedöma den internationella styrkans reaktion i form av kapacitet och modus. Det finns flera olika typer av lokalanställda som utnyttjas av under- rättelseaktörer. Byggnadsarbetare och städpersonal anställs i stor om- fattning och rör sig över hela camper i sitt dagliga arbete. Dessa två kategorier har därför kunnat konstateras användas för att inhämta information avseende förhållanden inne på camperna. En annan intres- sant kategori för främmande underrättelseaktörer är de tolkar som anlitas. De nationer som är engagerade i internationell insatsverk- samhet, så även , använder sig av lokalt anställda tolkar i stor omfattning då språken i landet inte finns representerat hemma i sådan omfattning att rekrytering kunnat ske där. 17 Tolkarna upp- skattas för sin lokalkännedom och sina kunskaper om insatsområdets historia och politik m.m. och blir snabbt en naturlig del av de förband de tjänstgör hos. De finns med vid så gott som alla insatser och genom 16De militära baser som etableras inom ramen för den militära internationella insatsverksam- heten benämns som regel som ”camper”. 17Ur Försvarsmaktens ”– Hotbedömning” (2006). den sammansvetsning som gemensamma upplevelser ger minskar också viljan till byte av tolk varvid det sociala förtroendet för honom eller henne ökar. Det mest konkreta exemplet avseende den poten- tiella problematiken rörande lokalanställda tolkar rör ett fall som kan benämnas tolk-fallet, se mer om detta nedan i avsnitt 5.9.3. Samma resonemang gäller också vid svenska ambassader och andra utlandsmyndigheter där lokalanställd personal finns. 5.6.3Särskilt om hur främmande makts underrättelsetjänster verkar i eller via mediasektorn Medier som plattform för underrättelsetjänster Mediasektorn röner stort intresse hos främmande makts under- rättelsetjänster. Att så är fallet har ett flertal olika förklaringar. För det första är mediaaktörer naturligt närvarande i forum (politiska och ekonomiska m.m.) där frågor av stor vikt avhandlas. För det andra är aktörer ur mediasektorn naturligt förekommande i internationella konfliktområden. För det tredje är mediasektorn en naturlig sektor för individer att vända sig till med information avseende förhållanden av stort intresse (nyheter och scoop m.m.) och det finns väl etable- rade rutiner för att erbjuda finansiell ersättning för information utan att individen uppfattar detta som avvikande. Täckmantel som jour- nalist är således idealiskt för främmande makts underrättelsetjänster. En journalist har ju i princip inga begränsningar alls utan kan ställa vilka frågor som helst till vem som helst utan att väcka misstankar. En journalist träffar också ett mycket stort antal människor vilka ofta är desamma som underrättelseofficerare vill träffa; allt från premiär- ministrar och riksdagsledamöter via it-experter till försvarsplanerare. Möjligheten att främmande makts underrättelsetjänst värvar journa- lister i stationeringslandet kan innebära utmaningar för säkerhets- tjänsterna eftersom ett särskilt rättsligt skydd ofta ges till journalistisk verksamhet. Säkerhetspolisen har observerat försök från främmande makt att närma sig svenska journalister. Journalistisk täckmantel kan sammanfattningsvis fylla flera funktioner för en underrättelsetjänst. •placera anställda underrättelseofficerare under täckmantel av jour- nalist på t.ex. en tidning eller nyhetsbyrå •värva journalister som agenter för att inhämta information om personer, platser, händelser m.m. som är svåråtkomliga för under- rättelsetjänsten •värva journalister som agenter för att föra ut den egna statens budskap (inflytelseagenter). Även yrken som är nära besläktade med journalistens så som t.ex. frilansfotograf eller reportagefilmare/-författare används av under- rättelsetjänster. Användningen av journalistisk täckmantel för underrättelse- officerare är väl belagd i den öppna litteraturen. Likaså finns exem- pel på journalister som varit agenter för statliga underrättelse- tjänster. Främmande underrättelsetjänster uppträder huvudsakligen i mediasektorn på något av följande sätt: a)genom att låtsas vara en del av mediasektorn b)genom att uppträda som en riktig del av denna sektor c)genom att rikta inhämtning mot aktörer inom denna sektor och komma åt informationen via ovetande mellanhänder. Den förstnämnda kategorin erbjuder huvudsakligen en tillfällig täck- mantel för en resande underrättelseofficer och utgör en möjlig för- till varför han eller hon är intresserad av att betala för infor- mation. En mer långsiktig användning av denna typ av täckmantel är dock riskfylld, då risk för upptäckt (av ordinarie aktörer inom media- sektorn) är stor. Att låtsas vara en aktör i denna sektor är dock sällan nödvändigt, då det finns flera sätt på vilket det är möjligt att uppträda som en legitim aktör i stället. En vanligt förekommande metod är att placera underrättelsepersonal vid statliga tidningar och nyhetsbyråer. Vissa av dessa verkar med respektive lands huvudstad som bas, men det är även vanligt förekommande att personal sänds ut och ackrediteras som journalister i främmande land. Sålunda finns det kontinuerligt i städer som m.fl. som regel personer som både är riktiga journalister och officerare vid främmande underrättelsetjänster. Ett annat sätt att skapa legitima befattningar i mediasektorn är att underrättelsetjänsten i fråga med dolda meto- der skapar en nyhetsbyrå eller annan form av medieplattform som En variant är att skapa en organisation som man uteslutande besätter med egen personal. Främmande underrättelse- tjänster förefaller i vissa fall även att skapa organisationer där endast ett fåtal personer är medvetna om den egentliga kopplingen till landets underrättelsetjänst. De medieplattformar som skapas på detta sätt är som regel tydligt kopplade till det land som underrättelse- tjänsten tillhör.