sou · H5B339 · 2017-05-12 00:00:00 — Tanken med det är att avlasta domstolarna uppgiften att pröva mål där det egentligen inte finns någon tvist, utan där det är klart att ett skadeståndsgrundande fel har begåtts och att den enskilde har rätt till viss ersättning (2 a § förordningen [1975:1345] med instruktion för Justitiekanslern, samt 1 och , Personuppgiftslagen (, Zeteo), kommentaren till rubri- ken Skadestånd i personuppgiftslagen. förordningen [1995:1301] om handläggning av skadeståndsanspråk mot staten). En genomgång av Justitiekanslerns praxis angående skadestånds- anspråk mot staten med anledning av 48 § PUL finns i Informations- hanteringsutredningens betänkande, SOU 2015:39 s. 643 f. Som exempel på skador på grund av överträdelse av personuppgiftslagen som enligt Justitiekanslerns beslut medfört ersättningsskyldighet kan nämnas bristande gallringsrutiner och felaktiga personuppgifter i olika register, exempelvis i folkbokföringsdatabasen och i socialför- sökringsdatabasen. Värt att nämna särskilt i detta sammanhang är Justitiekanslerns beslut (dnr ) där skade- ståndsanspråket rörde registrering av personuppgifter i det s.k. Kring- resanderegistret i strid med polisdatalagen (2010:361). Polisdatalagen hänvisar till skadeståndsbestämmelsen i personuppgiftslagen. Om- kring 3 000 personer ansökte om skadestånd hos Justitiekanslern för registreringen. Justitiekanslern ansåg att de registrerade var berät- tigade till en ersättning om per registrerad person.2 Dataskyddsdirektivet överlåter enligt artikel 24 till medlemsstaterna att besluta om de sanktioner som ska användas vid överträdelse av bestämmelserna om behandling av personuppgifter. Med stöd av artikeln infördes 49 § PUL. Paragrafen innehåller en straffbestämmel- se avseende brott mot vissa bestämmelser i lagen, bland annat om man lämnar osann uppgift i information till registrerade eller till till- synsmyndigheten, behandlar känsliga personuppgifter i strid med personuppgiftslagen eller för över personuppgifter till tredje land utan att beakta kravet på adekvat skyddsnivå. För straffbarhet krävs det uppsåt eller grov oaktsamhet. Det är den fysiska person som har gjort sig skyldig till förfarandet eller underlåtenheten som döms till straff oavsett om han eller hon själv är personuppgiftsansvarig. För ringa fall döms inte till ansvar. Den som överträtt ett vitesföreläg- 2 har efter att elva av de registrerade ansökt om stämning mot staten, tillerkänt dem ytterligare ersättning om var, se tingsrätts dom i mål nr T 2978-15, T 2986-15, T 2993-15, T 2996-15, T 2998-15, T 3002-15, T 3006-15, T 3010-15, T 3011-15, T 3012-15 och T 3013-15. har fastställt tings- rättens dom, se hovrättens dom i mål nr T 6161-16. gande döms inte heller till ansvar för samma gärning som vitesföre- läggandet avser. De mål som har prövats enligt straffbestämmelsen har framför allt handlat om publiceringar på internet och de flesta är av äldre datum – innan klargjorde att publiceringar på internet inte innebär en överföring av personuppgifter till tredje land.3 Straff- bestämmelsen har sällan använts , bland annat eftersom det har funnits svårigheter med att lagföra kränkningar på internet med stöd av bestämmelsen. Lagstiftningen uppfattas som kompli- cerad och det grundlagsskyddade området begränsar det straffbara området väsentligt.4 Vid sidan av straffbestämmelsen i personuppgiftslagen finns andra straffbestämmelser som också kan innebära att vissa gärningar som innefattar personuppgiftsbehandling omfattas av straffansvar – såsom bestämmelserna om dataintrång (4 kap. 9c § ), kränkan- de fotografering (4 kap. 6a § ), förtal (5 kap. 1 § brotts- balken) och tjänstefel (20 kap. 1 § ). För en utförlig genomgång av det straffrättsliga integritetsskyddet i , se SOU 2016:7 s. 208 f. Enligt 44 och 45 §§ PUL får Datainspektionen vid vite förbjuda en personuppgiftsansvarig att fortsätta att behandla uppgifter på annat sätt än att lagra dem, om inspektionen inte på begäran får tillgång till ett tillräckligt underlag för att konstatera att behandlingen är laglig eller om tillsynsmyndigheten konstaterar att personuppgifter behand- las eller kan komma att behandlas på ett olagligt sätt. Detsamma gäller om den personuppgiftsansvarige inte frivilligt följer ett beslut om säkerhetsåtgärder. Bestämmelserna om vite gäller även för statliga och kommunala myndigheter som är personuppgiftsansvariga. I praktiken har dock Datainspektionen aldrig utnyttjat möjligheten att vitesföre- lägga. Några uttryckliga bestämmelser om vite finns inte i dataskydds- direktivet. Det kan noteras att ansåg att vites- 3 Dom , C-101/01, EU:C:2003:596, punkt 70. 4 SOU 2016:7 s. 273 f., , Personuppgiftslagen och yttrandefriheten, SvJT (jubileumsskrift) s. 447. förelägganden – och utdömandet av förelagda viten – utgör sådana särskilda sanktioner som medlemsstaterna ska besluta om enligt dataskyddsdirektivets artikel 24.5 I sektorsspecifika författningar finns bestämmelser som innebär en inskränkning i Datainspektionens möjligheter att förelägga vite.6 Skälen för dessa inskränkningar i Datainspektionens befogenheter varierar. I vissa fall är argumentet att vite som sanktionsmedel enligt allmänna rättsgrundsatser inte bör användas mellan statliga myndig- heter.7 Enligt förordningens artikel 82.1 ska varje person som har lidit materiell eller immateriell skada till följd av en överträdelse av för- ordningen ha rätt till ersättning från den personuppgiftsansvarige för den uppkomna skadan. En nyhet i förordningen är att även person- uppgiftsbiträden kan bli skadeståndsskyldiga under vissa förutsätt- ningar. I skäl 146 och artikel 82.2–5 preciseras närmare under vilka förutsättningar personuppgiftsansvariga och personuppgiftsbiträden kan hållas ansvariga för uppkomna skador. Bland annat anges där att varje personuppgiftsansvarig eller personuppgiftsbiträde som med- verkat vid behandlingen ska ansvara för uppkommen skada. Det stad- gas också att den personuppgiftsansvarige eller personuppgifts- biträdet ska undgå ansvar om de visar att de inte på något sätt är ansvariga för den händelse som orsakade skadan. Sammantaget leder detta tanken till att ett i princip strikt skadeståndsansvar gäller enligt förordningen för såväl ekonomisk som ideell skada, dvs. en liknande reglering som den som gäller enligt personuppgiftslagen. Den när- mare innebörden av bestämmelserna får dock utvecklas i rättspraxis. Förordningen innebär också ett förtydligande jämfört med direk- tivet på så sätt att varje personuppgiftsansvarig eller personuppgifts- 5SOU 1997:39 s. 437 f. 6Så är fallet i exempelvis 1 kap. 3 § lagen (2001:181) om behandling av personuppgifter i Skatte- verkets beskattningsverksamhet, i 1 kap. 3 § lagen (2001:183) om behandling av personuppgifter i verksamhet med val och folkomröstningar och i 1 kap. 3 § lagen (2001:184) om behandling av personuppgifter i verksamhet. 2000/01:33 s. 96, prop. 2004/05:164 s. 54 och prop. 2009/10:85 s. 90. biträde som har medverkat vid en behandling kan hållas ansvarig för hela skadan, dvs. att ett solidariskt ansvar gäller när det finns flera personuppgiftsansvariga eller personuppgiftsbiträden som är ansva- riga för samma behandling. Administrativa sanktionsavgifter är en nyhet i dataskyddsförord- ningen som inte finns med i dataskyddsdirektivet eller den nuvarande svenska personuppgiftsregleringen. Sanktionsavgifterna införs enligt skäl 148 för att stärka verkställigheten av förordningen. Bestämmelserna om administrativa sanktionsavgifter återfinns i förordningens i artikel 83 och förtydligas i skäl 148–150. Av arti- kel 83.1 framgår att det är den nationella tillsynsmyndigheten som ska besluta om sanktionsavgifter vid överträdelser av förordningens bestämmelser. I artikel 83.2 finns en detaljerad reglering av vilka fak- torer som ska beaktas vid beslut om sanktionsavgifter och bestäm- mande av avgiftens storlek. Bland annat ska tillsynsmyndigheten vid beslutet beakta överträdelsens karaktär, svårighetsgrad och varaktig- het, samt om överträdelsen skett med uppsåt eller genom oaktsam- het. Det är alltså inte ett uttryckligt krav i förordningstexten att överträdelsen ska ha skett med uppsåt eller oaktsamhet för att sank- tionsavgift ska bli aktuellt, men subjektiva omständigheter hos den personuppgiftsansvarige är en faktor som ska beaktas. Andra faktorer som tillsynsmyndigheten ska beakta är antalet berörda registrerade, vilken skada de har lidit, om den personupp- giftsansvarige har försökt förebygga eller i efterhand komma till rätta med överträdelsen och eventuell ekonomisk vinst som görs, eller ekonomisk förlust som undviks, genom överträdelsen. Av skä- len framgår vidare att avsikten har varit en viss flexibilitet när en sanktionsavgift beslutas mot en fysisk person. I skäl 148 anges till exempel att om en sanktionsavgift som ”sannolikt skulle utdömas” skulle innebära en oproportionell börda för en fysisk person får en reprimand utfärdas i stället. I skäl 150 anges också att den allmänna inkomstnivån i medlemsstaten och personens ekonomiska situation bör beaktas när sanktionsavgiften fastställs mot en fysisk person. Förordningens bestämmelser tycks alltså ge utrymme för att beakta uppsåt, proportionalitet och betalningsförmåga vid beslut om sank- tionsavgifterna, vilket inte alltid är fallet när det gäller sanktions- avgifter på andra områden.8 I artikel 83.3 stadgas att om flera överträdelser görs får avgiftens totala belopp inte överstiga det belopp som fastställs för den allvar- ligaste överträdelsen. I artikel 83.4 och 83.5 fastställs övre belopps- gränser för de två olika kategorier av överträdelser som kan föranleda sanktionsavgifter enligt förordningen. För de något mindre allvar- ligare överträdelserna, såsom överträdelser av regler om inbyggt data- skydd, förteckningar och konsekvensbeskrivningar, fastslås ett max- belopp på eller av den globala årsom- sättningen om det gäller ett företag, beroende på vilket belopp som är högst. För allvarligare överträdelser, såsom överträdelser av regler om de grundläggande principerna för behandling och behandling av känsliga personuppgifter, registrerades rätt till information, rättelse och radering, överföring av uppgifter till tredje land och underlåten- het att rätta sig efter tillsynsmyndighetens förelägganden, fastslås ett maxbelopp om eller av den globala årsom- sättningen. Det stora flertalet bestämmelser i förordningen som innehåller rättigheter eller skyldigheter för personuppgiftsansvariga, personupp- giftsbiträden samt eventuella certifieringsorgan och övervaknings- organ omfattas av regleringen om sanktionsavgifter, vilket framgår av hänvisningar i artikel 83.4–6. För samtliga de artiklar som artikel 83 hänvisar till ska alltså en överträdelse föranleda att sanktionsavgift påförs, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda enligt artikel 83.2. I allmänhet är de bestämmelser i förordningen som inte nämns i artikel 83 sådana som inte innehåller några rättigheter och skyldig- heter för enskilda, myndigheter eller andra organ vid sidan av till- synsmyndigheten och kommissionen. Artikel 10, om behandling av personuppgifter som rör fällande domar i brottmål och andra lagöver- trädelser, tillhör emellertid inte denna kategori. Artikel 10 nämns inte i artikel 83.4–6 och omfattas alltså inte av regleringen om sanktions- avgifter. Inga särskilda skrivningar om anledningen till detta finns i skälen eller annars i förordningstexten. Värt att notera är att i kom- missionens ursprungliga förslag fanns bestämmelsen om domar i brottmål och andra lagöverträdelser i artikel 9 tillsammans med regle- 8Waring-Nerep Sanktionsavgifter, särskilt i näringsverksamhet s. 209 f., och SOU 2013:38 s. 544 f. ringen om känsliga personuppgifter, och omfattades därmed av regle- ringen om sanktionsavgifter. Det kan inte uteslutas att det faktum att artikel 83 inte nämner artikel 10 helt enkelt är en oavsiktlig kon- sekvens av att bestämmelsen om domar i brottmål och andra över- trädelser kom att placeras i en egen artikel i den slutliga versionen av förordningstexten. Artikel 83.4–6 innehåller inte enbart en uppräkning av vilka överträdelser som i sig kan föranleda att sanktionsavgift påförs, utan också bestämmelser om att sanktionsavgifter kan påföras vid olika slag av underlåtelse att rätta sig efter tillsynsmyndighetens instruktio- ner, förelägganden eller beslut (artikel 83.5 e och 83.6). Enligt artikel 83.5 e kan en personuppgiftsansvarig eller ett per- sonuppgiftsbiträde påföras sanktionsavgift vid –underlåtenhet att rätta sig efter ett föreläggande från tillsynsmyn- digheten, –underlåtenhet att rätta sig efter ett beslut om en tillfällig eller per- manent begränsning av behandling av uppgifter, –underlåtenhet att rätta sig efter ett beslut om att avbryta uppgifts- flöden, eller –underlåtenhet att ge tillsynsmyndigheten tillgång till uppgifter. Sanktionsavgiften fyller därmed en vitesliknande funktion. Vid överträdelser av tillsynsmyndighetens instruktioner, föreläg- ganden och beslut enligt ovan gäller att sanktionsavgift får påföras med det högre maxbeloppet, dvs. eller av den globala årsomsättningen. När det gäller förelägganden från till- synsmyndigheten upprepas bestämmelsen i artikel 83.6. Enligt artikel 83.7 får varje medlemsstat reglera om och i vilken utsträckning det ska vara möjligt att besluta om sanktionsavgifter mot offentliga myndigheter och organ i den medlemsstaten. Artikel 83.8 uppställer krav på effektiva rättsmedel och rätts- säkerhet vid beslut om sanktionsavgifter och artikel 83.9 slår fast att om det inte finns några regler om administrativa sanktionsavgifter i en medlemsstats rättssystem får förfarandet inledas av tillsynsmyn- digheten och avgiften utdömas av nationell domstol. Avslutningsvis kan noteras att förordningen inte säger något uttryckligen om vem sanktionsavgifterna ska tillfalla, dvs. tillfalla den medlemsstat där den beslutats eller något organ på EU- nivå. Enligt artikel 84 i förordningen ska medlemsstaterna fastställa regler om andra sanktioner för överträdelser av förordningen, särskilt för sådana som inte är föremål för administrativa sanktionsavgifter. Sank- tionerna ska enligt artikeln vara effektiva, proportionella och avskräckande. I skäl 152 anges att medlemsstaterna bör genomföra ett system med effektiva, proportionella och avskräckande sanktioner om förordningen inte harmoniserar administrativa sanktioner eller om det är nödvändigt i andra fall. Det anges också i nämnda skäl att det ska fastställas om sanktionerna ska vara av straffrättslig eller administrativ art. I skäl 149 anges att medlemsstaterna bör kunna fastställa bestäm- melser om straffrättsliga påföljder och möjligheter att förverka den som gjorts vid överträdelser av förordningen. Där erinras också om att utdömandet av sådana påföljder och administrativa sanktioner inte bör medföra ett åsidosättande av dubbelprövnings- förbudet enligt tolkning. 18.5Sanktionsavgifter inom offentlig sektor 18.5.1Vad är en sanktionsavgift? En sanktionsavgift har definierats som en som avgift benämnd pen- ningpålaga som i realiteten utgör en sanktion. Tre kriterier ska en- ligt doktrinen vara uppfyllda för att något ska kvalificera som en sanktionsavgift. 1.vara en ekonomisk sanktion som inte är böter eller annan rätts- verkan av brott, 2.stipuleras i författning och alltså utgöra ett generellt hot, och 9 , Sanktionsavgifter – särskilt i näringsverksamhet, s. 15. Det rör sig alltså om en straffliknande ekonomisk sanktion med ett avskräckande och bestraffande syfte. Sanktionsavgifter intar en mel- lanställning mellan egentliga avgifter och brottspåföljder, vilket kan få betydelse för tillämpningen av såväl regeringsformen som Europa- konventionen. Den nu rådande inställningen i doktrinen är att påfö- rande av sanktionsavgifter normalt ska presumeras utgöra brotts- anklagelser i konventionens mening och jämställas med böter i norm- givningshänseende. Detta medför att de rättssäkerhetsgarantier som uppställs i artikel 6 i måste vara uppfyllda och att bestämmelser om sanktionsavgifter omfattas av lagkrav med möj- lighet till delegation enligt 8 kap. 3 § regeringsformen.10 18.5.2Viten och sanktionsavgifter mot det allmänna Enligt direktiven ska vi i denna del göra en jämförelse med vad som gäller för det allmännas skyldigheter att betala viten i allmänhet, miljö- sanktionsavgifter och sanktionsavgifter på arbetsmiljöområdet. Vi har valt att även redogöra för regleringen kring en annan sanktionsavgift, nämligen upphandlingsskadeavgiften. Ett vite har alltid anknytning till ett visst föreläggande eller förbud och riktas mot den i beslutet namngivna adressaten. Syftet med ett vite är att verka preventivt och på förhand få en fysisk eller juridisk person att följa ett visst föreläggande eller förbud, inte att som sank- tionsavgifterna verka repressivt som en påföljd mot överträdelser mot generella normer.11 Föreläggande och utdömande av vite regleras i lagen (1985:206) om viten, fortsättningsvis benämnd viteslagen. Viteslagen ställer inte upp några begränsningar när det gäller utdö- mande av vite mot det allmänna. I lagens andra paragraf anges bara att ett vitesföreläggande ska vara riktat till en eller flera namngivna fysis- ka eller juridiska personer. Det anses dock vara en vedertagen princip att staten inte föreläggs vite utan särskild reglering.12 Huvudargu- 10Warling-Nerep s.119 och 153 f. samt SOU 2013:38 s. 455. 11Lavin, Viteslagstiftningen (, Zeteo), kommentaren till 1 § lagen om viten. 2012/13:143 s. 66 f. menten mot att staten ska kunna åläggas vite har varit dels att en stat- lig myndighet ändå kan beräknas följa ett föreläggande, dels att ett effektivt vite mot staten är nästan omöjligt att åstadkomma eftersom ett utdömt vite i slutänden ändå tillfaller staten.13 I vissa författningar framgår det uttryckligen att vite inte kan föreläggas staten, se t.ex. 9 kap. 8 § andra stycket och 2 kap. 27 § utsöknings- balken. Om det finns särskilt författningsstöd kan vite dock riktas mot staten. I 4 kap. 5 § diskrimineringslagen (2008:567) och 7 kap. 7 § arbetsmiljölagen (1977:1160) finns uttryckliga föreskrifter om att ett vitesföreläggande kan riktas även mot staten som arbetsgivare eller som huvudman för utbildningsverksamhet. I förarbetena till diskri- mineringslagen hänvisades till motsvarande fråga i förarbetena till den numera upphävda jämställdhetslagen (1991:433), där regeringen an- såg att frågorna om jämställdhet och mångfald i arbetslivet är av sådan vikt att den restriktiva inställningen till vite mot staten borde frångås. Regeringen menade att en ordning där statliga arbetsgivare hålls utan- för området där viten kan föreläggas skulle innebära att mer förmån- liga regler gällde för dessa än för kommunala eller privata arbets- givare. En sådan skillnad ansågs inte motiverad. Intresset av ett väl fungerande aktivt arbete för jämställdhet och mångfald även i förhål- lande till statliga arbetsgivare ansågs vara så starkt att det fanns skäl att markera att även staten skulle kunna föreläggas vite.14 Liknande argument framfördes i förarbetena till nämnda bestämmelse i arbets- miljölagen.15 Ett annat exempel på när vitesföreläggande kan ådömas myndig- heter är möjligheten för JO att enligt 21 § andra stycket lagen (1986:765) med instruktion för ombudsmän förelägga vite om högst när ombudsmännen inom ramen för sin tillsyn begär upplysningar och yttranden som domstolar, förvalt- ningsmyndigheter samt anställda hos staten eller kommun eller annan som står under en ombudsmans tillsyn är skyldiga att lämna enligt 13 kap. 6 § andra stycket regeringsformen. Utöver dessa exempel finns sådana där staten kan och ska åläggas vite i fall då staten upp- träder som privat subjekt, t.ex. i egenskap av fastighetsägare, nytt- 13Strömberg – , Allmän förvaltningsrätt, 26 upplagan s. 148. 2007/08:95 s. 349 f. 2012/13:143 s. 67. janderättshavare eller ansvarig för rörelse.16 Det finns också bestäm- melser som uttryckligen anger att en kommun kan vara adressat för ett vitesföreläggande, t.ex. 51 § lagen 2006:412 om allmänna vatten- tjänster. bedömde i sitt betänkande att tillsynsmyndigheten inte skulle ha befogenhet att rikta vitesföreläg- ganden mot vare sig statliga eller kommunala myndigheter enligt den föreslagna myndighetsdatalagen. Utredningen uttalade i det sam- manhanget bland annat att eftersom statliga myndigheters behandling av personuppgifter sker i en verksamhet som i allmänhet inte före- kommer utanför det allmänna och som omgärdas av helt andra krav och regler än vad som annars är fallet, fanns inga bärande skäl för att i alla delar ha samma sanktionsmöjligheter mot både myndigheter och enskilda. Utredningen ansåg därför inte att myndigheters behandling av personuppgifter utgjorde ett sådant undantagsfall att man borde avvika från den allmänna rättsgrundsatsen att staten inte kan rikta viten mot sig själv.17 Enligt 3 § viteslagen ska ett vite fastställas till ett belopp som med hänsyn till vad som är känt om adressatens ekonomiska förhållanden och till omständigheterna i övrigt kan antas förmå honom att följa det föreläggande som är förenat med vitet. Beloppet ska vara tillräckligt stort för att bryta den enskildes motstånd, att jämföra med storleken av ett bötesbelopp som snarare blir beroende av bland annat omfatt- ningen av den enskildes skuld.18 Vitesbeloppen kan variera kraftigt beroende på sammanhang. Det finns exempel på att viten har satts till allt från till miljonbelopp.19 Frågor om utdömande av viten prövas enligt 6 § viteslagen av för- valtningsrätt på ansökan av den myndighet som har utfärdat vites- föreläggandet eller, om detta har skett efter överklagande i frågan om vitesföreläggande, av den myndighet som har prövat denna fråga i första instans. I vissa undantagssituationer kan vitesfrågan enligt 7 § viteslagen prövas av allmän domstol. 16Lavin, Viteslagstiftningen, Viteslagstiftningen (, Zeteo), kommentaren till 2 § lagen om viten. 17SOU 2015:39 s. 631 f. 18Lavin, Viteslagstiftningen (, Zeteo), kommentaren till 3 § lagen om viten. 19Se exempelvis Högsta domstolens bedömning angående vitets storlek i NJA 1991 s. 200. Miljösanktionsavgifter regleras främst i 30 kap. och för- ordningen (2012:259) om miljösanktionsavgifter. Syftet med avgif- terna är att verka repressivt och avskräckande och därmed bidra till att upprätthålla en hög standard i miljöpåverkande verksamhet.20 Miljösanktionsavgifter kan beslutas mot både näringsidkare, myndig- heter och enskilda som bedriver verksamhet som faller inom ramen för . Myndigheternas verksamhet faller alltså inte utanför tillämpningsområdet. Enligt 30 kap. 1 § får regeringen meddela föreskrif- ter om att miljösanktionsavgift ska betalas bland annat av den som påbörjar en verksamhet som är tillståndspliktig utan att tillstånd har getts eller av den som åsidosätter villkor eller andra bestämmel- ser i ett tillstånd. Genom förordningen om miljösanktionsavgifter har regeringen meddelat sådana föreskrifter, exempelvis när det gäl- ler miljöfarlig verksamhet och hälsoskydd. Det har förtydligats i praxis att miljösanktionsavgifter inte kan beslutas mot en myndighet för åsidosättande som har skett vid myn- dighetsutövning.21 När en verksamhet har inslag av både myndighets- utövning och näringsverksamhet har domstolen gjort en bedömning av vilket inslag som är det dominerande för att avgöra om en miljö- sanktionsavgift kan beslutas.22 Enligt 30 kap. 1 § ska avgiftens storlek framgå av regeringens föreskrifter, och uppgå till och högst . När avgiftens storlek bestäms, ska hänsyn tas till överträdelsens allvar och betydelsen av den bestämmelse som överträ- delsen avser. De avgifter som bestäms i förordningen om miljösank- tionsavgifter varierar . Det är tillsyns- myndigheten som enligt 30 kap. 3 § beslutar om miljö- sanktionsavgift. Beslutet kan enligt 30 kap. 7 § överklagas till mark- och miljödomstol. 1997/98:45 del I s. 535.