sou · H5B398 · 2017-12-05 00:00:00 — De ändringar som har gjorts är i första hand en följd av ändringarna som införs avseende 36 kap. 19, 19 a och 19 b §§. Övriga ändringar är endast redaktionella. Vad som sägs i 36 kap. 9 § andra stycket samt 15, 18, 19, 19 a och 19 b §§ om vittne ska tillämpas också i fråga om sakkunnig. Paragrafen reglerar bl.a. att en sakkunnig kan förhöras utom huvud- förhandling under samma förutsättningar som gäller vittne. De änd- ringar som har gjorts är i första hand en följd av ändringarna som införs avseende 36 kap. 19, 19 a och 19 b §§. Den ändring som gjort i övrigt är endast redaktionell. Utredningens uppdrag enligt de ursprungliga direktiven är att analysera handläggningen av stora brottmål och hur en modernisering och effektivisering av handläggningen, med bevarade rättssäkerhetskrav, skulle kmma ske. En särskild fråga som skulle övervägas var om det mot bakgrund av den utveckling som har skett med stora brottmål ur effektivitetssynpunkt fanns skäl att överväga om det bör vara möjligt att i ökad utsträckning använda förhör med målsägande, vittnen och misstänkta som tagits upp före huvudförhandlingen som bevis i rättegångar. Det förslag som lämnas i denna del - och som inte är begränsat till stöITe eller utdragna brottmålsrättegångar - är enligt min uppfattning behäftat med så betydande nackdelar ur rättssäkerhetssynpunkt att det inte bör bli föremål för lagstiftning. Om det genomfördes skulle förslaget i1mebära en påtaglig försvagning av den misstänktes/tilltalades position i brottmålsförfarandet och därmed en försvagning av tillförlitligheten i domstolarnas bedömningar. har statens resurser och legala verktyg (t.ex. genom hemlig tvångsmedelsanvändning av delvis mycket ingripande slag) kraftigt utökats . Detta förhållande har brukat pekas på vid en diskussion om paiiernas jämnbördighet i straffprocessen, d.v.s. frågan om s.k. equality of arms. Den traditionella uppdelningen i å ena sidan regler för rättssäkerhet för den enskilde gentemot staten och å andra sidan rättstrygghet för enskilda som inte ska behöva drabbas av brott är alltjämt viktig att upprätthålla. Principerna om muntlighet, omedelbai·het och koncentration, som hm· tillämpats och som har en djup och långvarig teoretisk och praktisk förankring i svensk straffprocessrätt, bör inte i avgörande delar överges. Detta hindrar inte att vissa justeringar kan anses vara acceptabla och motiverade eller att andra processuella mekanismer såsom t.ex. vitsordanden i brottmål kan introduceras. Om det sistnämnda sker i förhållande till olika sakomständigheter skulle säkerligen bevisföringen kunna reduceras i flera av de fall som förekommer i utredningens exemplifiering av situationer med en lämplig användning av förhör under förundersökningen eller åberopande av dokumenterade förhör. På detta sätt skulle huvudförhandlingarnas längd kunna minska. Flera reservationer kan göras mot olika utgångspunkter i avsnitt 6.3 i betänkandet, vilka utmynnar i det sammanfattande påståendet att "Tidiga berättelser är ofta bästa beviset". I en förundersölming som inte handlar om ett händelserelaterat brott, t.ex. ett våldsbrott, utan istället om ett svåröverskådligt - med olika faktorer - interagerande brott, t.ex. ett komplicerat ekonomisk brott eller korruptionsbrott eller dylikt, är påståendet om värdet av tidiga berättelser inte alls självklar. På samma sätt förhåller sig det när, vilket inte sällan är fallet, det visar sig under en förundersökning att ytterligare misstänkta har tillkommit eller att fakta i utredningen pekar i en annan riktning. Inte ens i fallet med en tidig berättelse som lämnas i samband med en anmälningsupptagning gällande t.ex. misshandel behöver tillförlitligheten till den tidiga berättelsen som lämnas av anmälaren vara stö1Te en eljest. Vad utesluter t.ex. att våldet mot anmälaren har utövats p.g.a. nödvärn? När det gäller de två huvudförslagen som dels består av en utökad möjlighet att ta upp bevis i domstol före huvudförhandlingen och dels av utökade möjligheter att som bevis åberopa berättelser under förundersökning, är mina invändningar av sammanfallande slag. Dessa återfinns i huvudsak i avsnitt 6.3.7 och 6.4 och kan enklast sammanfattas i att det vid tidiga förhör som genomförs kommer att råda en påtaglig obalans mellan åklagarens insyn i utredningen jämförd med den misstänktes och hans eller hennes försvarares insyn. Något verksamt förslag att utjämna denna skillnad lämnas inte och torde i realiteten inte heller kunna framläggas. En försvararkollega har uttryckt saken på ungefär följande sätt: Hur skulle man över huvudtaget våga ställa någon fråga i ett motförhör med en förhörsperson med ett sådant informationsunderskott gentemot åklagaren? I sammanhanget bör förstås understrykas att den alternativa granskningen av en utsaga och ifrågasättandet av denna genom ett fullt ut informerat motförhör, är en omistlig grund för den bevisvärdering som domstolen därefter skall göra inför sitt domslut. Ett tilläggsförhör som genomförs i efterhand är inte tillfyllest. Ett motförhör skall, för att vara effektivt, utföras i anslutning till huvudförhöret och kunna baseras på samtliga kända omständigheter i en utredning. Det kan slutligen tilläggas att det skulle kunna finnas sådana förhållanden som medförde att bevisupptagning i domstol under förundersökningen i vissa fall kunde tillgodose gemensamma intressen hos den misstänkte och åklagaren. Bristen med obalansen mellan paiierna, som har nämnts ovan, skulle inte föreligga i en sådan situation och arrangemanget alltså kunna tillåtas av domstolen om en gemensam framställning gjordes från parterna. I dessa fall skulle man även slippa den process i processen, i fi:ågan om tillåtligheten av en bevisupptagning, som eljest kan förutses till följd av utredningens förslag. En modern brottmålsprocess anpassad även för stora mål Beslut vid regeringssammanträde . En särskild utredare ska analysera hur handläggningen av stora brott- mål med omfattande bevisning skulle kunna moderniseras och effekti- med bevarade krav på rättssäkerhet. identifiera möjliga huvudinriktningar i ett kommande arbete för en modernisering och effektivisering av handläggningen av stora brottmål, bedöma vilka åtgärder inom ramen för dessa huvudinriktningar som det kan finnas anledning att låta utreda närmare, såsom t.ex. förändringar i åtals- och förundersökningsplikten eller ytterligare åtgärder för att säkerställa att huvudförhandlingar kan genom- föras i ett sammanhang, i förekommande fall föreslå inriktningen på sådana uppdrag, och ta ställning till om det är lämpligt att införa utökade möjligheter att använda dokumenterade förhör som bevisning i domstol. Uppdraget ska redovisas . En delredo- visning i den del uppdraget avser en analys av hur hanteringen av stora brottmål kan moderniseras och effektiviseras ska lämnas . Regeringens avsikt är att med utgångspunkt i delredovisningen lämna tilläggsdirektiv avseende sådana åtgärder som det finns anledning att utreda närmare. Uppdraget att analysera hur handläggningen av stora brottmål skulle kunna moderniseras och effektiviseras med bevarade krav på rättssäkerhet har rättsväsendet ställts inför allt större svårigheter att hantera stora förundersökningar och brottmål. Den ökande inter- nationaliseringen och de misstänktas förändrade kommunikations- vanor har bidragit till att en viss typ av brottslighet blivit svårare att utreda och lagföra. Denna brottslighet kännetecknas ofta av ett avan- cerat upplägg för genomförandet, vilket ytterligare försvårar utred- ningsarbetet. Brotten är dessutom generellt sett svårutredda efter- som de personer som har information att lämna i utredningarna inte sällan är ovilliga uppgiftslämnare. Bevisning måste då säkras på andra, i regel mer resurskrävande, sätt än genom förhör. Framför allt vid allvarlig brottslighet med många inblandade personer krävs det ofta så stora utredningsinsatser och så omfattande bevisning att brottmålsprocessen riskerar att bli mycket utdragen. Insatser med anledning av den myndighetsgemensamma mobili- seringen mot grov organiserad brottslighet (GOB) har bidragit till utvecklingen av mer komplexa ärenden. Myndigheternas ökade fokus på underrättelsebaserad information har inneburit att fler allvarliga brott upptäcks. Ambitionen att lagföra systemhotande brottslighet har också lett till en ökning av antalet stora brottmål med många sammanhängande enskilda brottsmisstankar. För att åklagaren i dessa fall ska kunna styrka brott och för att påföljden ska bli adekvat krävs det ofta att brotten hanteras i ett sammanhang. GOB-sats- ningens mål att i större utsträckning återföra brottsvinster genom tillgångsinriktade utredningsåtgärder har också med all sannolikhet bidragit till att utredningarna växer. Regeringen beslutade den 1 decem- ber 2015 om ett uppdrag till och andra berörda myndigheter att även fortsatt utveckla den myndighetsgemensamma satsningen mot organiserad brottslighet. Det är angeläget att få en närmare bild av hur utvecklingen av stora brottmål ser ut. Av detta skäl gav regeringen i regleringsbrevet för i uppdrag att kartlägga och analysera utvecklingen av förundersökningarnas och brottmålens omfång och komplexitet . I uppdraget ingår bl.a. att kartlägga karaktären på särskilt stora förundersökningar och brottmål, att uppskatta resursåtgången för dessa och att bedöma vad som ligger bakom utvecklingen. Uppdraget ska redovisas . Ett exempel på hur omfattande brottmål kan bli i vissa fall är det s.k. Södertäljemålet som avsåg åtal mot 20 personer som påstods ha kopplingar till ett kriminellt nätverk för bland annat mord i tre fall, människorov och utpressning. Utredningen pågick under 22 måna- der. Förundersökningen omfattade inför åtal cirka 31 000 sidor. Un- der huvudförhandlingen tillkom 94 tilläggsprotokoll om sammanlagt 25 000 sidor. Totalt kom alltså förundersökningen att omfatta cirka 56 000 sidor. Mellan fem och åtta åklagare arbetade på heltid med målet under rättegången. Huvudförhandlingen i första instans pågick (). Kostnaderna för brottsutredningen och denna första rättegång uppgick till inklusive försvararkostnader om . Efter att tingsrätten meddelat dom beslutade hovrätten att målet måste tas om eftersom en av nämndemännen i tingsrätten varit jävig. Efter nya förhandlingar i tingsrätten och hovrätten vardera avgjordes målet slutligt av hovrätten. Ytterligare ett uppmärksammat exempel är ett mål om så kallad assistans- ersättning som just nu pågår i tingsrätten. Målet avser 32 tilltalade och beräknas pågå i tingsrätten. Hur kan handläggningen av stora brottmål moderniseras och effektiviseras? Det finns flera nackdelar med mycket omfattande brottmåls- processer. Långa handläggningstider leder ofta till att bevisläget försämras och att det blir svårare att lagföra brotten. När processen drar ut blir också straffen mildare. Det är vidare svårt, under både förundersökning och huvudförhandling, att tillgodogöra sig och bedöma materialet i ett omfattande brottmål på ett rättssäkert sätt. Ett omfattande processmaterial innebär ofta att frågor som rör förundersökningens bedrivande t.ex. när det gäller insyn, objektivitet och kompletterande utredningsåtgärder behöver hanteras under huvudförhandlingen. Stora brottmål som binder upp omfattande re- surser för dessutom med sig en risk för att rätts- väsendets resurser inte räcker till för att hantera den samlade brotts- ligheten. De beskrivna effekterna riskerar sammantaget att under- gräva rättsväsendets förmåga att beivra brott. För enskilda personer uppkommer andra olägenheter vid stora brottmål. Målsägande, misstänkta och vittnen har ett befogat in- tresse av att få besked om slutresultatet av en process. Av Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (Europakonven- tionen) följer en rätt till domstolsprövning inom skälig tid. För misstänkta personer innebär det ett omfattande ingrepp i tillvaron, t.ex. för möjligheterna att upprätthålla en försörjning, att närvara vid en huvudförhandling som pågår . Det är också en olägenhet för målsäganden att de förhör som måste hållas för att säkra bevisningen upprepas och drar ut . Ytterligare en oönskad effekt av utdragna processer är långa häktningstider med restriktioner som medför stora påfrestningar för den som drabbas och dessutom kan inverka negativt på utredningen. Det är framför allt i stora brottmål som riktigt långa häktningstider förekommer. Utvecklingen med allt större brottmål väcker även frågor om ökade kostnader för rättsväsendet, bland annat när det gäller kost- nader för försvarare och målsägandebiträden, samt försämrad arbets- miljö och säkerhet för åklagare och domare. Vid Åklagarmyndig- heten, och vissa domstolar pågår insatser för att förbättra hanteringen av dessa mål. Det finns nu skäl att låta utreda frågan om en mer effektiv han- tering av omfattande brottmål. Svensk brottmålsprocess styrs av principerna om åtals- och förundersökningsplikt samt om muntlig- het, omedelbarhet och koncentration i domstol. Principerna kom till i samband med att infördes och har inte ändrats annat än i mindre avseenden . Med de höga krav på kvalitet, rättssäkerhet och effektivitet som måste ställas på brott- målsprocessen följer ett behov att i takt med samhällsutvecklingen pröva om de regler som de brottsbekämpande myndigheterna och domstolarna har att tillämpa är ändamålsenligt utformade. Utmaningarna med att hantera alltmer komplexa mål är ett inter- nationellt problem. Olika länder har valt olika sätt att säkerställa en både effektiv och rättssäker process. Vid överväganden om föränd- ringar i det svenska regelverket finns det goda skäl att inspireras av lösningar som har valts i länder med en närliggande rättsordning som till exempel , och . Utredningens analys bör inriktas och utformas så att den resulterar i ett gediget underlag för fortsatta utredningsuppdrag på området som i sin tur kan leda till konkreta förslag på åtgärder. identifiera möjliga huvudinriktningar i ett kommande arbete för en modernisering och effektivisering avhandläggningen av stora brottmål och med så stor konkretion som möjligt analysera för- och nackdelar med dessa, göra en bedömning av vilka åtgärder inom ramen för dessa huvud- inriktningar som det kan finnas anledning att utreda närmare, och i förekommande fall föreslå inriktningen på sådana utrednings- uppdrag. Utredaren ska närma sig frågan utifrån ett brett angreppssätt. I uppdraget ingår att analysera bland annat de frågor som särskilt lyfts fram nedan, men utredaren ska överväga även andra tänkbara åt- gärder. Utredaren ska beakta vid sin analys. Några författningsförslag ska inte nu lämnas i denna del. Rege- ringens avsikt är att med utgångspunkt i den analys som redovisas lämna tilläggsdirektiv avseende sådana åtgärder som det finns an- ledning att utreda närmare. Behöver reglerna om åtals- och förundersökningsplikt utredas? Den obligatoriska åtalsplikten innebär att åklagare är skyldiga att väcka åtal om bevisningen vid en objektiv bedömning är sådan att en fällande dom kan förväntas i domstol. Det finns undantag från åtalsplikten bland annat genom reglerna om åtalsunderlåtelse och om särskild åtalsprövning för vissa brott. Förundersökningsplikten innebär en skyldighet att utreda de brott som hör under allmänt åtal. En förundersökning ska inledas så snart det finns anledning att anta att ett brott som hör under allmänt åtal har begåtts. Även från för- undersökningsplikten finns undantag framför allt genom reglerna om förundersökningsbegränsning. De processekonomiska skäl som motiverade reglerna om förundersökningsbegränsning har dock haft svårt att få genomslag i förhållande till viss typ av kriminalitet som har utvecklats efter det att reglerna infördes. och har i olika sammanhang framhållit att det för viss typ av brottslighet med omfattande utredningsmaterial är helt nödvändigt med olika former av rationaliseringar vid den opera- tiva hanteringen för att det ska vara möjligt att uppnå goda resultat i brottsbekämpningen. Med detta följer en risk att förundersöknings- plikten inskränks av praktiska hänsyn. Det är angeläget att de priori- teringar som görs inom ramen för en förundersökning är reglerade och grundas på förutsebarhet och likhet i rättstillämpningen. En utredare har tidigare föreslagit utökade möjligheter att besluta om förundersökningsbegränsning i omfattande och komplicerade för- undersökningar (SOU 2010:43). Förslaget innebär att det ska in- föras en möjlighet att besluta om förundersökningsbegränsning av personer. Flera remissinstanser har kritiserat utredningens förslag eftersom det anses medföra negativa effekter när det gäller lika- behandling och förutsebarhet i rättssystemet. Förslaget har inte lett till lagstiftning. analysera och bedöma om det finns anledning att låta närmare utreda regleringen kring åtals- och förundersökningsplikt, och i förekommande fall föreslå den närmare inriktningen på ett sådant uppdrag. Behöver reglerna om delgivning och komplettering av förundersökning utredas? För den misstänkte och hans eller hennes försvarare finns en rätt att fortlöpande, i den mån det kan ske utan men för utredningen, ta del av det som förekommer vid förundersökningen och att begära utred- ningsåtgärder. När förundersökningen är färdigställd får den miss- tänkte information om detta. Han eller hon har i samband med det rätt att ta del av allt utredningsmaterial och begära kompletteringar, t.ex. ytterligare förhör. Åtal får inte beslutas innan sådan s.k. slut- delgivning skett. Vid förundersökningar med mycket material kräver slutdelgivningarna ibland mycket omfattande resurser. Åklagarmyn- digheten har i olika sammanhang påtalat att det i några omfattande mål under pågående huvudförhandling har ställts mycket stora krav på kompletterande förundersökningsåtgärder. Det har i dessa fall väckts frågor om hur långt en åklagares ansvar att vidta ytterligare utredningsåtgärder egentligen sträcker sig. Från försvararhåll har ur motsatt perspektiv i några fall riktats kritik mot att förundersökning har pågått även efter att åtal har väckts. Det kan finnas skäl att överväga om utrymmet för att komma med invänd- ningar och vidta ytterligare utredningsåtgärder bör begränsas från och med den tidpunkt då en förundersökning är avslutad och delgiven den misstänkte med försvarare och de har getts möjlighet att ange den utredning som de anser är önskvärd och i övrigt anföra det som de anser är nödvändigt. En förutsättning för en sådan förändring är att den inte hindrar den misstänktes rätt till en rättvis rättegång. undersöka om det finns anledning att låta närmare utreda regle- ringen om s.k. slutdelgivning av förundersökning, och i förekommande fall föreslå den närmare inriktningen på ett sådant uppdrag. Behöver förutsättningarna för att genomföra huvudförhandlingar utan uppehåll och i ett sammanhang utredas? En grundläggande princip med nära koppling till omedelbarhets- och muntlighetsprinciperna i svensk rätt är den s.k. koncentrations- principen. Principen innebär att en huvudförhandling ska genom- föras utan onödiga uppehåll och så långt möjligt i ett sammanhang. Koncentrationsprincipen utgår från att domstolarna har bättre förutsättningar att värdera bevisningen i ett mål om den är tillgänglig samlat på en och samma gång. Vid behov har domstolen, exempelvis vid handläggning av mål med mycket omfattande bevisning, möjlig- het att hålla ett förberedande sammanträde inför huvudförhandlingen för att försäkra sig om att huvudförhandlingen kan genomföras på ett ändamålsenligt sätt. trädde ett antal ändringar i i kraft som syftar till färre inställda huvudförhandlingar och en enk- lare och effektivare hantering av stora brottmål (prop. 2013/14:170). Bland annat tydliggjordes domstolens ansvar för att bedöma om flera åtal ska hanteras var för sig. Det infördes också en bestämmelse om ökad användning av förberedelsesammanträden i omfattande brott- mål för att klargöra domstolens ansvar för förberedelsen inför huvudförhandling. presenterade en rapport om stora och kom- plicerade brottmål som bl.a. innehåller rekommendationer om att rätten på ett tidigt stadium ska reda ut parternas positioner och mer aktivt förbereda målet, t.ex. vid planeringsmöten, samt även se till att inget onödigt dras in i målet och att bevisningen läggs fram på ett ändamålsenligt sätt (En skräddarsydd rättegång – och vägen dit. projekt om handläggningen av stora och komplicerade brottmål, 2015). Riksåklagaren har i riktlinjer om restriktioner och häktning lämnat vissa rekommendationer till åklagare som rör planeringen av brott- mål (RåR 2015:1). Rekommendationerna uppmärksammar bland annat åklagares ansvar för att initiera förberedelsesammanträden, överväga successiv delgivning av förundersökningen och i ett tidigt skede underrätta domstolen om sin tidsplanering. Det kan nu finnas skäl att överväga om det finns behov av en fastare struktur för rättens processledning, exempelvis när det gäller möjligheterna att inför huvudförhandling avkräva besked från parterna om inställning och bevisuppgift. I det sammanhanget skulle även frågan om behovet av obligatoriska förberedelsesammanträden i omfattande mål kunna aktualiseras. ta ställning till om det finns anledning att låta närmare utreda be- hovet av åtgärder för att säkerställa att huvudförhandlingar kan genomföras utan onödiga uppehåll i ett sammanhang, och i förekommande fall föreslå den närmare inriktningen på ett sådant uppdrag. Uppdraget att överväga om det bör införas utökade möjligheter att använda dokumenterade förhör som bevisning i domstol En av utgångspunkterna i svensk processordning är att domstolen enligt de så kallade omedelbarhets- och muntlighets-principerna ska grunda sitt avgörande på det som förekommit vid huvudförhand- lingen. Principerna syftar till att säkerställa att domare, nämndemän och åhörare ska ha möjlighet att ta del av det fullständiga process- materialet genom att närvara vid huvudförhandlingen och därigenom säkerställa rättssäkerheten för den enskilde. Det finns dock undantag från nämnda utgångspunkt. Bevisning får läggas fram genom hänvisningar till handlingar i målet, om rätten finner det lämpligt. trädde lagändringar i kraft som ger domstolarna utökade möjligheter att hänvisa även till ljud- och bildupptagningar (prop. 2014/15:39. Lagändringarna innebär också att förhör med förhörspersoner som infunnit sig i större utsträck- ning ska kunna tas upp utom huvudförhandling vid det tillfället och spelas in med ljud och bild för att sedan spelas upp vid den kommande huvudförhandlingen. I samband med att reformen om en modernare rättegång initiera- des diskuterades frågan om det borde införas en möjlighet att spela upp upptagningar från förhör under förundersökningen också inled- ningsvis vid rättegångar (prop. 2004/05:131, s. 163). Det hade under remitteringen av det betänkande som utgjorde underlag för lag- stiftningsarbetet framkommit argument för att en sådan ordning skulle vara betydelsefull ur bevisvärderingssynpunkt. Regeringen uppgav i det sammanhanget bland annat att förhör som hålls inför åklagare eller polismyndighet generellt sett inte uppfyller samma krav på rättssäkerhet som de förhör som hålls i en domstol. Mot bakgrund av den utveckling som skett när det gäller stora brottmål finns det ur effektivitetssynpunkt skäl att överväga om det bör vara möjligt att i ökad utsträckning använda förhör med mål- sägande, vittnen och misstänkta som tagits upp före huvud- förhandlingen som bevis vid rättegångar. För målsägande och vittnen skulle en sådan ordning kunna medföra att den påfrestning som upprepade förhör kan innebära minskar. En utökad möjlighet att an- vända dokumenterade förhör skulle dessutom kunna bidra till kortare häktningstider och minskad restriktionsanvändning, efter- som behovet att skydda bevisningen från yttre påverkan genom häktning med restriktioner kan bli mindre om bevisningen säkras i ett tidigare skede.