sou · H4B349 · 2017-01-01 00:00:00 — Preskriptionsfristen avbryts om det berörda företaget under den tiden fått del av ett 30 Det kan i dessa fall bli fråga om höga vitesbelopp, jfr bl.a. med fallet bookingdotcom, som beskrivs närmare i kapitel 5. beslut om platsundersökning eller getts tillfälle att yttra sig över ett utkast till stämningsansökan. Konkurrensskadeavgiften ska enligt 3 kap. 8 § konkurrenslagen bestämmas efter överträdelsens sanktionsvärde. Vid bedömningen av sanktionsvärdet ska det beaktas hur allvarlig överträdelsen är och hur länge den har pågått. Vid bedömningen av överträdelsens allvar ska särskilt beaktas överträdelsens art, marknadens omfattning och betydelse samt överträdelsens konkreta eller potentiella påverkan på konkurrensen på marknaden. Konkurrensskadeavgiften får enligt 3 kap. 6 § konkurrenslagen inte överstiga av företagets omsättning föregående räkenskapsår. I ringa fall får avgift inte påföras enligt 3 kap. 7 § konkurrenslagen. Eftergift och nedsättning av konkurrensskadeavgift Reglerna om eftergift och nedsättning i konkurrenslagen är i stor utsträckning anpassade till det modellprogram som togs fram inom ramen för ECN.31 Som redogjorts för (se avsnitt 3.3.5) genomfördes vissa förändringar i konkurrenslagen i detta avseende . Bland annat tillkom ett s.k. ”kölappssystem” avseende lämnande av uppgifter som krävs för eftergift av konkurrensskadeavgift.32 Ett företag som anmäler sitt deltagande i en överträdelse av 2 kap. 1 § konkurrenslagen eller artikel 101 i EUF-fördraget till vissa förutsättningar som anges i 3 kap. 12 § konkurrenslagen slippa att betala konkurrens- Eftergift kan beviljas om företaget är det första att anmäla överträdelsen till och anmälan innehåller sådana uppgifter att verket först genom dessa har tillräckligt underlag för att ingripa mot överträdelsen. Om verket redan har tillräckligt underlag för att ingripa mot överträdelsen får konkurrensskadeavgift ändå efterges om företaget är först med att lämna sådana uppgifter som leder till att det kan klarläggas att 31I programmet redogörs för ett system som innebär en möjlighet för företag som vill göra en eftergiftsansökan att först ansöka om en ”kölapp”. För att få en kölapp ska den sökande lämna viss grundläggande information. Om en sökande får en ”kölapp”, garanteras dennes plats i kön . Den sökande får samla tillräckligt med bevis för att möta kraven för eftergift. 32Jfr 3 kap. 14 a § konkurrenslagen. överträdelsen förekommit eller företaget på annat sätt i högst väsentlig mån har underlättat utredningen. Enligt 3 kap. 14 a § får ge ett företag anstånd med att lämna sådana uppgifter som krävs för att konkurrensskadeavgift ska få efterges enligt 12 § första stycket om anmälan innehåller information om vilken produkt överträdelsen avser, vilka andra företag som deltar i överträdelsen och vad överträdelsen syftar till. Om företaget lämnar uppgifterna innan anståndstiden löpt ut, ska uppgifterna anses ha lämnats när anmälan gjordes. får även ge ett företag anstånd med att lämna sådana uppgifter som krävs för att konkurrens- skadeavgift ska få efterges enligt 12 § andra stycket 1 p. Om företaget lämnar uppgifterna innan anståndstiden löpt ut, ska uppgifterna anses ha lämnats när anstånd begärdes.33 I de fall när verket redan har tillräckligt underlag för att ingripa får konkurrensskadeavgift inte efterges om ett annat företag har fått anstånd enligt 3 kap. 14 a § första stycket och sådana uppgifter som krävs för eftergift har lämnats innan anståndstiden löpt ut, eller förklaring enligt 3 kap. 15 § har meddelats. Eftergift får inte heller beviljas företag som har tvingat ett annat företag att delta i överträdelsen. Konkurrensskadeavgiften kan enligt 3 kap. 13 § konkurrens- lagen, sättas ned för företag som underlättar utredning av överträdelsen. För att komma i fråga för eftergift eller nedsättning måste företaget samarbeta aktivt med Konkurrens- verket enligt 3 kap. 14 § konkurrenslagen. Enligt 3 kap. 16 § konkurrenslagen får , i stället för att väcka talan om konkurrensskadeavgift, förelägga ett företag att betala sådan avgift (avgiftsföreläggande). Avgiftsföreläggande får meddelas endast om bedömer att sak- omständigheterna rörande överträdelsen är klara. Om ett avgiftsföreläggande godkänns skriftligen av företaget inom den tid 33 Detta är alltså innebörden av det s.k. ”kölappssystemet” i praktiken. som anger får enligt 3 kap. 18 § talan om konkurrensskadeavgift enligt 3 kap. 5 § inte väckas. ska, som konstaterats ovan, pröva anmälningar om företagskoncentrationer och ingripa mot företagskoncentra- tioner som riskerar att påtagligt hämma förekomsten eller utvecklingen av en effektiv konkurrens inom landet i dess helhet eller en avsevärd del av det. Vid prövningen ska enligt 4 kap. 1 § konkurrenslagen särskilt beaktas om företagskoncentrationen medför att en dominerande ställning skapas eller förstärks. Om finner att en företagskoncentration inte är konkurrenshämmande lämnas den utan åtgärd. Riskerar koncentrationen att vara påtagligt konkurrenshämmande, ska ingripa genom att enligt 4 kap. 13 § konkurrens- lagen väcka talan om förbud eller åläggande mot koncentrationen vid . Ett åtagande från part i en företags- koncentration kan dock medföra att lämnar koncentrationen utan åtgärd enligt 4 kap. 4 § konkurrenslagen. I samband med koncentrationsprövningar har Konkurrens- verket att iaktta särskilda tidsfrister som föreskrivs i 4 kap. 11 och 13 §§ konkurrenslagen. ska från det att en fullständig anmälan kommit in till verket meddela beslut om att antingen genomföra en särskild undersökning eller lämna koncentrationen utan åtgärd, ”fas 1”.34 Om verket inom tidsfristen beslutar om särskild undersökning av koncentrationen, får verket inom en ny tidsfrist av från beslutet väcka talan om förbud eller åläggande, ”fas 2”.35 Enligt bestämmelser i 4 kap. 14 § konkurrenslagen kan tidsfristen för den särskilda undersökningen på begäran av förlängas av , om parterna i koncentrationen samtycker eller om det finns synnerliga skäl. Innan tidsfristen i 4 kap. 11 § har löpt ut, det vill säga under fas 1, får part eller annan medverkande i en företagskoncentration 34Jfr 11 §, ”fas 1”. 35Jfr 13 §, ”fas 2”. enligt 12 § inte vidta någon åtgärd för att fullfölja koncentrationen, så kallad ”stand still”, eller fullföljdsförbud. Under fas 2 och därefter råder inget automatiskt fullföljdsförbud utan om beslutar att inleda en särskild undersökning är det rätten som, innan frågan om förbud eller åläggande slutligt har avgjorts, på yrkande av enligt 17 § får förbjuda part och annan medverkande i en företagskoncentration att vidta någon åtgärd för att fullfölja koncentrationen. Ett sådant beslut förutsätter dock att ett förbud är motiverat av ett allmänt intresse som väger tyngre än den olägenhet som åtgärden medför. infördes en ny bestämmelse i 4 kap. 16 a §, om att tillfälligt ges möjlighet att ”stoppa klockan” vid prövning av företagskoncentrationer. Innebörden av detta är att verket tillfälligt får stoppa löptiden för fristerna i fas 1 respektive fas 2, om en part i företagskoncentrationen inte har följt ett åläggande att tillhandahålla uppgifter, handlingar eller annat som verket behöver för att kunna fullgöra sina uppgifter. Fristen börjar löpa igen första arbetsdagen efter det att åläggandet har följts. Det finns även möjlighet för att på begäran av en part i företagskoncentrationen tillfälligt stoppa löptiden i fas 1under så många arbetsdagar som verket bestämmer. Konkurrens- verkets beslut att stoppa löptiden när en part inte har följt ett åläggande kan prövas i ett mål enligt 4 kap. 13 §. Konkurrenslagens regler för prövning av koncentrationer har sin förebild i EU:s koncentrationsförordning.36 får förena ett beslut om fullgörande av skyldigheter enligt 4 kap. 6 § eller 7 § 1 p. avseende anmälan av företagskoncentrationer med vite. Även ett åtagande från ett företag i företagskoncentrationen som godtar enligt 4 kap. 4 § konkurrenslagen får förenas med vite. 36 Förordning (EG) nr 139/2004 av om kontroll av företagskoncentra- tioner (EUT L 24, 29.1.2004, s. 1, Celex 32004R0139); koncentrationsförordningen. Beslut om ingripanden med stöd av konkurrensreglerna sker efter föredragning.37 generaldirektör är, som redogjorts för ovan, beslutsfattare om delegering inte har skett till annan.38 Beslut om utkast till stämningsansökan fattas av enhetschef eller avdelningschef på konkurrenstillsynsavdelningen efter samrådsföredragning med GD. Beslut om stämningsansökan fattas vid beslutsföredragning av GD, men själva ansökan undertecknas av chefsjuristen. Vid beslutsföredragningar ska chefsjuristen och chefsekonomen delta. Vanligtvis deltar även andra berörda inom myndigheten. 4.3.1Reglering fram till och med Enligt 7 kap. 1 § konkurrenslagen får beslut av i följande frågor överklagas hos : åtgärder enligt 2 kap. 3 § andra stycket, ålägganden enligt 3 kap. 1 § första stycket eller 3 § (avseende konkurrensbegränsande samarbete och missbruk av dominerande ställning), beslut enligt 3 kap. 4 § andra stycket, förbud eller ålägganden enligt 4 kap. 12 § tredje stycket (avseende att, innan fristen i 11 § har löpt ut, vidta åtgärd för att fullfölja en företagskoncentration), ålägganden enligt 5 kap. 1 § och återkallelser av undantag enligt artikel 29.2 i rådets förordning (EG) nr 1/2003. Andra beslut av enligt konkurrenslagen får inte överklagas. och beslut av i mål och ärenden enligt konkurrenslagen, dvs. avseende till exempel konkurrenskadeavgift i 3 kap. 5 § samt förbud eller åläggande avseende företags- koncentrationer enligt 4 kap. 13 § där konkurrensverket måste väcka talan vid tingsrätten, överklagas enligt 7 kap. 2 § konkurrenslagen hos . 37Fakta som avser rutiner angående beslutsfattande har inhämtats i samtal med och genom skriftligt material från verket. 38Jfr 4 och 5 §§ myndighetsförordningen, årsredovisning samt verkets webbplats. Enligt 8 kap. 1 § första stycket konkurrenslagen är det, om annat inte följer av konkurrenslagen, de bestämmelser som anges i 2–4 §§ i kapitlet som tillämpas i domstol. I andra fall tillämpas lagen (1996:242) om domstolsärenden. I 8 kap. 2 § konkurrenslagen finns en uppräkning av vissa mål, däribland mål avseende konkurrensskadeavgift och mål avseende åläggande och förbud mot företagskoncentrationer, där det stadgas att bestämmelserna i om tvistemål där förlikning om saken inte är tillåten (s.k. indispositiva tvistemål) ska tillämpas i dessa mål. Som redogjorts för har antagit en proposition med förslag om två nya särskilda domstolar.39 Prövningen sker i första instans i Patent- och vid och i andra instans i Patent- och marknadsöverdomstolen vid . Som en konsekvens av förslaget upphör Marknads- domstolen. I propositionen föreslår regeringen förutom förändringar i olika befintliga lagar, som t.ex. konkurrenslagen också en ny lag om patent- och marknadsdomstolar. Lagen innehåller bl.a. bestämmelser om hur mål och ärenden ska handläggas i domstolarna och om domstolarnas sammansättning. Den nya domstolen ska påbörja sin verksamhet den 1 september 2016.40 Den enda ändringen i 7 kap. 1 § konkurrenslagen är att överklagandeinstansen för där uppräknade beslut av Konkurrens- verket (se avsnitt 4.3.1) ändras från till Patent- och . Jämfört med tidigare överklagas dessa ärenden alltså efter reformen till första domstolsinstans (Patent- och ) i stället för till andra (). Regeringen uttalar angående detta bl.a. följande. En utgångspunkt vid utformningen av instanskedjan i patent- och marknadsdomstolarna bör vara att tyngdpunkten för domstolsprövningen ska ligga i första instans, som det måste finnas en möjlighet för den enskilde att få ett felaktigt 39Se avsnitt 3.3.4. 2015/15:57. avgörande ändrat i högre instans. Av rättssäkerhetsskäl krävs som regel en prövning i minst två domstolsinstanser. Det är inte antalet domstolsinstanser i sig som avgör hur effektiv handläggningen är utan framför allt utformningen av det processuella regelverket och att detta på ett ändamålsenligt sätt tillämpas av domstolarna och efterlevs av parterna som avgör snabbheten i förfarandet.41 Enligt den nya lydelsen av 7 kap. 2 § konkurrenslagen får beslut av Patent- och i frågor som avses i 3 kap. 30 § och 4 kap. 17 § överklagas särskilt. I den nya lydelsen av 8 kap. 1 § konkurrenslagen anges Patent- och som föreskriven domstol i mål om 1) åläggande som avses i 3 kap. 2 §, 2) konkurrensskadeavgift enligt 3 kap. 5 §, 3) kvarstad enligt 3 kap. 21 §, 4) skadestånd enligt 3 kap. 25 §, 5) förbud som avses i 3 kap. 27 och 31 §§ och 32 § andra stycket, 6) förbud eller åläggande som avses i 4 kap. 13, 17, 20 och 21 §§, och 7) utdömande av vite enligt 6 kap. 2 §. Bestämmelserna om överklagande av Patent- och marknads- domstolens och Patent- och marknadsöverdomstolens domar och beslut kommer att återfinnas i den nya lagen om patent- och marknadsdomstolar. I lagen stadgas bl.a. i 1 kap. 3 § att Patent- och domar och beslut får överklagas till Patent- och marknadsöverdomstolen, om inte något annat är föreskrivet. Vidare får Patent- och marknadsöverdomstolens domar och beslut i brottmål överklagas till , om inte något annat är föreskrivet. Patent- och marknadsöverdomstolens domar och beslut i tvistemål och ärenden får inte överklagas. Patent- och marknadsöverdomstolen får dock, utom i de fall som avses i 4 kap. 13 § konkurrenslagen (2008:579) (det vill säga avseende företags- koncentrationer), tillåta att ett avgörande överklagas till om det är av vikt för ledning av rättstillämpningen att överklagandet prövas av (s.k. ventil). I 3 kap. 1 § lag om patent- och marknadsdomstolar stadgas att bestämmelser om tvistemål eller brottmål tillämpas vid handläggning av mål i domstolarna om inte något annat föreskrivs. Vid handläggning av ärenden som inleds i Patent- och genom överklagande av en förvaltningsmyndighets beslut tillämpas, enligt 3 kap. 2 §, lagen 2015/16:57 s. 160 f. (1996:242) om domstolsärenden (ärendelagen) om inte något annat föreskrivs. Uppräkningen i 8 kap. 2 § konkurrenslagen av bland annat mål avseende konkurrensskadeavgift och avseende åläggande och förbud mot företagskoncentrationer, där det stadgas att bestämmelserna om indispositiva tvistemål ska tillämpas, kommer att gälla även efter reformen. Det tas genom reformen även in ett andra stycke i paragrafen som stadgar att bestämmelserna i ärendelagen tillämpas i ärenden som inleds genom en ansökan till Patent- och . 4.4Konkurrensverkets befogenheter enligt förordning nr 1/2003 För att få en helhetsbild av de befogenheter som de främsta EU- rättsliga rättsakterna på konkurrensrättens område ger Konkurrens- verket kommer här att ges en mer samlad redogörelse främst för förordning nr 1/2003. De grundläggande rättsakterna inom EU är, som konstaterats, framför allt fördraget om den Europeiska unionen () och fördraget om den Europeiska unionens funktionssätt (EUF- fördraget). På konkurrensrättens område är även rådets förordning nr 1/2003 av om tillämpning av konkurrens- reglerna i artiklarna 81 och 82 i fördraget av stor betydelse. Genom ikraftträdandet av Lissabonfördraget ersattes artikel 81 i fördraget med artikel 101 och artikel 82 i fördraget med artikel 102 EUF.42 Förordning nr 1/2003 bygger, som tidigare nämnts, på parallella kompetenser. Kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna inom EU har behörighet att tillämpa artiklarna 101 och 102 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt fullt ut beträffande avtal och förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstaterna. Att tillämpa de EU- rättsliga reglerna innebär att ha ett perspektiv som går utöver en 42 Vi kommer hädanefter i detta avsnitt att, utan att upprepa denna förklaring, ersätta artikel 81 och 82 med artikel 101 respektive 102 i texten när det är dessa som avses, även om det i förordningstexten står artikel 81 respektive artikel 82. enda medlemsstat och beakta de effekter ett avtal eller ett förfarande kan ha på handeln mellan medlemsstater. I förordning nr 1/2003 finns bestämmelser som syftar till att garantera en enhetlig tillämpning av gemenskapens konkurrensregler. Förordningen innehåller även regler om samarbete och kompetensfördelning mellan de nationella konkurrensmyndigheterna, domstolarna och kommissionen. 4.4.2Tillämpning av artikel 101 och 102 I artikel 101 EUF-fördraget stadgas ett förbud mot alla avtal mellan företag, beslut av företagssammanslutningar och samordnade förfaranden som kan påverka handeln mellan medlemsstater och som har till syfte eller resultat att hindra, begränsa eller snedvrida konkurrensen inom den inre marknaden. Detta gäller bland annat om inköps- eller försäljningspriser eller andra affärsvillkor direkt eller indirekt fastställs samt marknader begränsas eller kontrolleras. Det är alltså fråga om konkurrensbegränsande samarbeten. Enligt artikel 102 EUF-fördraget är det, i den mån det kan påverka handeln mellan medlemsstater, oförenligt med den inre marknaden och förbjudet för ett eller flera företag att missbruka en dominerande ställning på den inre marknaden eller inom en väsentlig del av denna. Missbruket kan bestå i att påtvinga någon oskäliga inköps- eller försäljningspriser eller begränsa produktion eller marknader till nackdel för konsumenterna. I artikel 3 i förordning nr 1/2003 föreskrivs att om medlems- staternas konkurrensmyndigheter eller domstolar tillämpar den nationella konkurrensrätten på avtal m.m. som avses i artikel 101 och som kan påverka handeln mellan medlemsstater enligt den bestämmelsen samt på ett sådant missbruk som är förbjudet enligt artikel 102 ska de nationella konkurrensmyndigheterna också tillämpa artiklarna 101 respektive 102. Det är, som tidigare konstaterats, alltså fråga om en parallell behörighet. Artikel 5 i förordning nr 1/2003 föreskriver vidare att medlems- staternas konkurrensmyndigheter ska vara behöriga att i enskilda ärenden tillämpa artiklarna 101 och 102. De nationella konkurrens- myndigheterna får för detta ändamål, på eget initiativ eller till följd av ett klagomål fatta beslut om att kräva att en överträdelse ska upphöra, förordna om interimistiska åtgärder, godta åtaganden samt ålägga böter, förelägga viten eller ålägga andra påföljder som föreskrivs i den nationella lagstiftningen. Konkurrens- myndigheterna kan på grundval av de uppgifter de har även besluta om att det inte finns skäl att ingripa. I artikel 6 stadgas att nationella domstolar också ska vara behöriga att tillämpa artikel 101 och 102 i . Artikel 11 innehåller bestämmelser om samarbete mellan kommissionen och medlemsstaternas konkurrensmyndigheter. Där föreskrivs bl.a. att kommissionen och de nationella konkurrens- myndigheterna ska tillämpa gemenskapens konkurrensregler i nära samarbete samt att medlemsstaternas konkurrensmyndigheter skriftligen ska meddela kommissionen när de tillämpar artikel 101 eller 102 och att konkurrensmyndigheterna i medlemsstaterna får rådgöra med kommissionen i alla ärenden som gäller tillämpning av gemenskapsrätten. Artikel 12 reglerar informationsutbyte mellan kommissionen och de nationella konkurrensmyndigheterna vid tillämpningen av artikel 101 och 102. Artikel 13 innehåller bestämmelser om då ett förfarande på något sätt har inletts vid konkurrensmyndigheter i två eller flera medlemsstater och att det faktum att en myndighet handlägger ärendet utgör tillräckligt skäl för de övriga att avbryta sitt förfarande och avvisa klagomålet. Kommissionen får också avvisa ett klagomål på den grunden att det handläggs av en konkurrensmyndighet i en medlemsstat. Enligt artikel 14 ska kommissionen samråda med en rådgivande kommitté (Advisory Committe)för kartell- och monopolfrågor innan beslut fattas enligt vissa artiklar, bl.a. artikel 23 avseende böter. Vid diskussioner av enskilda ärenden ska den rådgivande kommittén bestå av företrädare för medlemsstaternas konkurrens- myndigheter. Kommissionen ska ta största hänsyn till yttrandet från kommittén och informera denna om hur yttrandet har beaktats.43 Artikel 15 innehåller bestämmelser om samarbete med de nationella domstolarna vid tillämpning av artikel 101 och 102. 43 Se vidare om den rådgivande kommittén i avsnitt 5.1.3, Checks and balances; ””. I artikel 16 finns bestämmelser om en enhetlig tillämpning av EU:s konkurrensrätt. Bestämmelsen fastställer att vare sig nationella domstolar eller konkurrensmyndigheter som beslutar i ärenden enligt artikel 101 eller 102, vilka redan är föremål för ett beslut av kommissionen, får fatta beslut som strider mot beslut som kommissionen fattat. Slutligen finns bestämmelser i artikel 22 avseende utredningar som genomförs av nationella konkurrensmyndigheter. Artikeln ger en medlemsstats konkurrensmyndighet möjlighet att på sitt territorium, enligt de närmare föreskrifter som framkommer i artikeln, utföra inspektioner på uppdrag av konkurrensmyndig- heten i en annan medlemsstat eller på begäran av kommissionen. På området för företagskoncentrationer finns, som konstaterats, inga formella krav på konvergens mellan nationell rätt och EU-rätt. I princip ställer alltså inga krav på medlemsstaternas lagstiftning när det gäller prövning av företagskoncentrationer. Konkurrenslagens ursprungliga regler om kontroll av företags- förvärv var inte primärt tillkomna för att överensstämma med EU- rätten.44 Genom senare reformer har dock reglerna kommit att ändras och är utformade med som förebild, vilket bland annat framkommer på så sätt att kontrollen numera avser företagskoncentrationer som är ett vidare begrepp än företagsförvärv.45 Koncentrationsförordningen är exklusiv, och några problem med dubbla kompetenser mellan kommissionen och nationella konkurrensmyndigheter uppstår därför inte. Endast kommissionen och EU:s domstolar får tillämpa koncentrationsförordningen. Företagskoncentrationer som inte ska prövas enligt koncentra- tionsförordningen kan bedömas enligt nationella regler. 44Se bl.a. prop. 1992/93:56 s. 38 ff. 45Se bl.a. prop. 1998/99:144 s. 1, 35 ff. Som ytterligare bakgrund till de frågor i utredningen som avser företagskoncentrationer kommer här ändå i korthet att redogöras för de viktigaste dragen i den s.k. koncentrationsförordningen samt dess tillämpningsförordning.46 47 Koncentrationsförordningen reglerar kommissionens befogenheter att godkänna eller förbjuda företagskoncentrationer och är generellt tillämplig på företagskoncentrationer inom samtliga produkt- och tjänsteområden. Till skillnad från tillämpningen av förbudsbestämmelserna i bygger koncentrations- förordningen på principen om ”one-stop-shop”, dvs. en företags- koncentration med gemenskapsdimension ska prövas enligt koncentrationsförordningen. En koncentration utan gemenskaps- dimension kan, men behöver inte, prövas enligt nationella regler. En medlemsstat får enligt förordningen inte tillämpa sin nationella konkurrenslagstiftning på koncentrationer med gemenskaps- dimension. Det finns dock undantag från denna kompetens- fördelning. I koncentrationsförordningen finns bland annat i artikel 4.4 till 4.6 samt i artikel 5 och artikel 22 bestämmelser om möjligheter att hänskjuta företagskoncentrationer från kommissionen till medlemsstater och vice versa. Syftet med detta är att säkerställa att ett koncentrationsärende handläggs vid den myndighet som är bäst lämpad för det och att man ska undvika flera anmälningar av samma koncentration.48 Vad som avses med företagskoncentrationer med gemenskaps- dimension framgår av artikel 1.2 till och med 1.5, artikel 2 samt artikel 3 i koncentrationsförordningen. Det finns tröskelvärden som anger att den sammanlagda omsättningen i världen för samtliga berörda företag ska överstiga och den sammanlagda omsättningen inom gemenskapen för minst två av de berörda företagen ska överstiga för att en 46Rådets förordning (EG) nr 139/2004 av om kontroll av företags- koncentrationer. 47Kommissionens förordning (EG) nr 802/2004 av om tillämpning av rådets förordning (EG) nr 139/2004 om kontroll av företagskoncentrationer. 48Se även skälen 11–16 i ingressen till förordning nr 139/2004.