sou · H5B310 · 2017-02-22 00:00:00 — framhöll vikten av utbildning i forskningsetiska frågor på alla stadier, men särskilt inom forskarutbildningen.1 Den forskningsetiska utredningens förslag ledde inte till några mer konkreta åtgärder från statsmakternas sida. Propositionen Forskning och samhälle I propositionen Forskning och samhälle (prop. 1996/97:5) uttalade regeringen att en av flera allmänna riktlinjer för forskningspolitiken skulle vara att de forskningsetiska problemen och forskarnas ansvar i dessa frågor skulle ges ökad uppmärksamhet. Vidare anförde regeringen bl.a. att i ett samhälle med ett starkt och ökande beroende av vetenskap och teknologi är forskningsetiska frågor i vidare mening av 1989/90:UbU25, rskr. 1989/90:328. utredningsarbete och nuvarande system stort allmänt intresse. Hur forskningen inriktas, vilka projekt som prioriteras, vilka metoder som används och hur man förhindrar fusk eller vilseledande resultatredovisning samt hur resultaten kan tänkas påverka samhället i stort ansågs därmed också ha politisk räckvidd. Regeringen förklarade att den avsåg att tillsätta en utredning med parlamentarisk förankring för att belysa dessa och andra forskningsetiska frågor. beslutade regeringen om en kommitté – Kommittén om forskningsetik – för en allsidig belysning av de etiska frågorna i forskningen. Enligt direktivet (dir. 1997:68) skulle kommittén bland annat analysera vilka etiska frågor som uppstår i forskningsprocessen och med denna utgångspunkt granska utbildningen i forskningsetik och även överväga andra åtgärder som kan öka medvetenheten om etiska frågor i forskningen. Kommittén skulle också analysera problematiken kring forskningsfusk och vetenskaplig oredlighet. Kommittén fick således ett brett uppdrag och arbetade med en rad skilda frågor om forskningsfusk och annan oredlighet i forskning, bedömning av forskningsprojekt ur etisk synvinkel, jävsförhållanden i den vetenskapliga granskningen av forskningsprojekt, intressekonflikter i forskningen, utbildning och forskning i forskningsetik, öppenhet och insyn i forskningsprocessen, redovisning och tillsyn m.m. I betänkandet God sed i forskningen (SOU 1999:4) föreslog kommittén en definition av begreppet ”oredlighet i forskning”. Härmed borde enligt kommittén avses att en forskare avsiktligt och på ett vilseledande sätt gör avsteg från de vetenskapliga kraven eller medvetet bryter mot allmänt accepterade etiska normer. Enligt kommittén inbegrep oredlighet i forskning fabricering och förfalskning av data eller källmaterial, plagiering samt andra handlingar i avsikt att vilseleda omgivningen beträffande de vetenskapliga kraven, eller medvetna brott mot allmänt accepterade etiska normer i samband med ansökan om forskningsanslag, vid forskningens genomförande eller vid rapportering av forskningsresultat. Som en allmän strategi för att komma till rätta med oredlighet i forskning föreslogs att lärosätenas ledningsansvar borde betonas genom införandet av en bestämmelse i högskolelagen (1992:1434) om att det åligger varje lärosäte att värna om vetenskapens tro- utredningsarbete och nuvarande system värdighet och god forskningssed. Vidare föreslogs att varje lärosäte eller annan myndighet som bedriver forskning skulle besluta om riktlinjer för utredning av anmälan om oredlighet i forskning. Privata forskningsinrättningar rekommenderades besluta om motsvarande riktlinjer. Kommittén föreslog också att en central nämnd skulle inrättas för de fall av oredlighet i forskning som inte blir föremål för disciplinansvar eller åtalsanmälan, men där misstanken om oredlighet inte kan avföras, för att göra en fördjupad utredning. Enligt förslaget skulle den centrala nämnden även på uppdrag av myndigheter och privata forskningsinrättningar kunna göra sådana utredningar och besluta om rekommenderad disciplinpåföljd och om åtalsanmälan. Vidare föreslog kommittén att det borde åligga varje lärosäte att upprätta en plan för utbildning i forskningsetik, att utbildningens utformning skulle bestämmas av lärosätena själva, att utbildningen skulle vara anpassad till ämnena och att kurserna borde vara obligatoriska. Lärosätena borde också upprätta program för utbildning av handledare i forskningsetiska frågor. Kommittén föreslog att det i högskoleförordningen (1993:100) skulle göras ett tillägg där utbildningen i forskningsetik angavs som ett obligatoriskt inslag i all forskarutbildning. Utredningens förslag fick ett blandat mottagande av remissinstanserna. Många remissinstanser ansåg att kommitténs förslag till definition av oredlighet i forskning var alltför vid och borde enligt dessa avgränsas till att omfatta sådant som är specifikt för forskningsverksamheten. Den skulle på så sätt också närma sig definitioner som tillämpas internationellt. Flertalet remissinstanser ansåg att det förebyggande arbetet är viktigt och tillstyrkte att lärosätenas ledningsansvar betonades, bl.a. genom det föreslagna tillägget i högskolelagen. Många remissinstanser ansåg även att forskningsmyndigheter och privata forskningsinrättningar som inte omfattas av högskolelagen och högskoleförordningen borde åläggas att fastställa riktlinjer för hantering av oredlighet i forskning. Förslaget om en central nämnd mötte blandade reaktioner. Å ena sidan var det viktigt att eftersträva enhetlighet i bedömning och minskad risk för jäv, men å andra sidan var forskningsfusk sällsynt och den föreslagna nämndens roll i redan existerande regelsystem ansågs oklar. De flesta remissinstanserna ställde sig positiva till ett ökat inslag av forskningsetik i forskarutbildningen och till att frågor om forsk- utredningsarbete och nuvarande system ningsetik skulle ingå i handledarutbildningen, men många instanser motsatte sig en reglering och ett obligatorium. Propositionen Forskning och förnyelse I den forskningspolitiska propositionen Forskning och förnyelse (prop. 2000/01:3) uttalade regeringen bl.a. att den definiton som Kommittén om forskningsetik föreslagit inte var användbar. Enligt regeringens mening borde en definiton tydligare skilja på vad som är allmänt olämpligt beteende enligt vetenskapliga normer och vilka handlingar som är att hänföra till tjänsteförseelse eller rentav kan föranleda misstanke om brott. En definition borde också ha en tydlig koppling till vilka eventuella åtgärder som kan komma att bli aktuella om en överträdelse görs. Regeringen uttalade att forskarsamhället självt måste hantera det som enbart kan betraktas som olämpligt beteende medan det för tjänsteförseelse och brottsliga handlingar redan finns regler om hur en arbetsgivare ska hantera situationer när en anställd gjort sig skyldig till tjänsteförseelse eller kan misstänkas ha gjort sig skyldig till brott som ska anmälas till åtal. Enligt regeringens bedömning saknades det mot denna bakgrund skäl för att skapa en ny särskild ordning med ett centralt organ för att utreda forskningsfusk. I första hand borde enligt regeringens uppfattning förebyggande åtgärder som utbildning och medvetandegörande prioriteras. För att betona lärosätenas ansvar för förebyggande åtgärder föreslog regeringen en ny 1 kap. 3 a § i högskolelagen som innebär att vetenskapens trovärdighet och god forsning ska värnas i universitetens och högskolornas verksamhet, vilken beslutade om. Promemorian med förslag till reglering i högskoleförordningen av en högskolas ansvar för utredning om misstankar om oredlighet i forskning Frågan om en fristående instans för granskning av universitetens och högskolornas hantering av s.k. oredlighetsärenden aktualiserades på nytt när och 2007 kom in med en gemensam skrivelse till regeringen där de bl.a. föreslog inrättandet av en fristående instans i kommittéform utredningsarbete och nuvarande system för granskning av lärosätens hantering av enskilda ärenden om vetenskaplig oredlighet. Som skäl framfördes att detta skulle stärka allmänhetens förtroende för lärosätenas hantering av misstänkt oredlighet. Enligt förslaget skulle denna instans enbart granska lärosätenas hantering av ärenden, och granskning föreslogs kunna begäras av anmälaren, forskaren som anmälts eller rektor vid berört lärosäte. Förslaget remitterades och remissutfallet var blandat. Ett antal remissinstanser stödde förslaget medan andra avstyrkte det, med det återkommande motivet att två system, inom respektive utom lärosätena, skulle skapa oklarhet. Propositionen Ett lyft för forskning och innovation Förslagen i promemorian om en högskolas ansvar för utredning om misstankar om oredlighet i forskning behandlades i propositionen Ett lyft för forskning och innovation (prop. 2008/09:50). Enligt regeringens bedömning borde högskolornas ansvar att utreda misstanke om forskningsfusk bestå, men en utredning utförd av experter utanför det lärosäte där misstanke om oredlighet har uppkommit borde i vissa fall kunna bidra till förtroendet för utredningens resultat. Av det skälet inrättade regeringen ett oberoende organ, Expertgruppen för oredlighet i forskning vid , med uppgift att på begäran av statliga universitet och högskolor yttra sig i ärenden som rör utredningar av misstankar om oredlighet i forskning, konstnärlig forskning samt utvecklingsarbete (se vidare avsnitt 4.3 och 4.4 nedan). hade det inom funnits en expertgrupp för frågor om oredlighet i forskning, som på begäran av universitet och högskolor biträdde med granskning av ärenden där oredlighet i forskningen misstänktes. beslutade att den expertgruppen skulle läggas ner /09. Regeringen gav i uppdrag att fortsätta arbetet i expertgruppen för frågor om oredlighet i forskning, dock längst t.o.m. den tidpunkt då en expertgrupp för oredlighet i forskning hade inrättats vid . utredningsarbete och nuvarande system 4.2Ansvar för upprätthållande av god sed i forskningen 4.2.1Vilket ansvar har forskningsutföraren? Enligt högskolelagen ska vetenskapens trovärdighet och god forskningssed värnas i de statliga universitetens och högskolornas verksamhet.2 Bestämmelsen syftar till att betona lärosätenas ansvar för förebyggande åtgärder. Innan införandet av bestämmelsen 2001 fanns redan ett lagkrav på att de statliga universitetens och högskolornas verksamhet skulle avpassas så att en hög kvalitet nås. Regeringen ansåg att det i denna allmänna strävan efter en hög kvalitet i verksamheten borde kunna inbegripas att motverka slarv eller medvetet fusk liksom allmänt oacceptabelt beteende individer emellan på arbetsplatsen. Vid tiden för införandet av bestämmelsen om att värna vetenskapens trovärdighet och god forskningssed ansåg regeringen att det saknades skäl att skapa en ny, särskild ordning med ett centralt organ för att utreda forskningsfusk, men att förebyggande åtgärder som utbildning och medvetandegörande skulle prioriteras. Regeringen framhöll också att det var angeläget med ett noggrant granskningsarbete t.ex. i samband med anställningar och granskning av avhandlingar samt i samband med forskningsfinansiärers behandling av ansökningar och redovisningar av genomförda projekt.3 Kravet om att vetenskapens trovärdighet och god forskningssed ska värnas får enligt utredningen anses vara riktat till ledningen för eller högskolan, men det är inte närmare specificerat vad ett universitet eller en högskola behöver göra för att uppfylla det. Förarbetena ger dock viss vägledning i enlighet med beskrivningen ovan. Vissa lärosäten har i sina interna riktlinjer för utredning av misstänkt oredlighet i forskning specificerat vilket ansvar lärosätet har när det gäller värnande av god forskningssed. Av t.ex. Lunds universitets, och universitets riktlinjer framgår att högskolan ska informera vetenskaplig och administrativ personal om gällande regler inom forskningsområdet. 21 kap. 3 a §. 2000/01:3 s. 89. utredningsarbete och nuvarande system skolan riktlinjer ska den vid högskolan förebygga och motverka vetenskaplig oredlighet genom informations- och seminarieverksamhet. Nämnden bör även på bästa möjliga vis och med rektors stöd tillse att samtliga forskare vid högskolan är väl medvetna om vad god forskningssed innebär. Högskolan ska vidare, för att minimera risken för ekonomisk påverkan på forskningsprocessen, bl.a. tillse att alla ekonomiska avtal är tillgängliga för granskning och att källor för ekonomiskt och materiellt stöd för forskningen anges vid publicering och/eller vid muntlig presentation av resultat och tolkningar. Alla lärosäten har dessutom till utredningen redovisat att de ger utbildning i forskningsetik till forskare, särskilt doktorander. Utredningen anser att det i universitetens och högskolornas ansvar för värnande av god sed, vid sidan av de exempel som getts ovan, även ingår att t.ex. ha adekvata verktyg för dokumentation och arkivering av forskning. Till utredningen har redovisats att sådana verktyg, t.ex. elektroniska loggböcker, inte alltid fungerar tillfredsställande. För andra forskningsutförare än statliga universitet och högskolor finns inte något motsvarande lagfäst krav om att värna vetenskapens trovärdighet och god forskningssed inom den egna verksamheten. Vissa av dessa forskningsutförare, t.ex. övriga statliga myndigheter och kommuner och landsting, skiljer sig från de statliga universiteten och högskolorna i det att forskning bara är en liten del av deras verksamhet. De bedriver heller inte forskarutbildning. Utredningen tycker att det är svårt att uttala sig om hur stort ansvar en sådan forskningsutförare har för att värna forskningens trovärdighet och god forskningssed. Forskningsetikens krav riktar sig i huvudsak till den enskilde forskaren (mer om det nedan) men i någon mån anser vi att även arbetsgivaren är moraliskt bunden av sådana krav. Utredningen har dock förståelse för att frågor om forskningsetik, vetenskapens trovärdighet och god forskningssed inte i samma utsträckning behandlas och levandegörs av arbetsgivare som inte ansvarar för forskarutbildning och för vilka forskning bara är en liten del av verksamheten, som den görs inom universitet och högskolor. utredningsarbete och nuvarande system 4.2.2Vilket ansvar har den enskilde forskaren? Utredningen konstaterar att den enskilde forskarens eget etiska ansvar utgör grunden för all forskningsetik och att forskningsetik i stor grad handlar om hur enskilda forskare ska eller bör uppträda.4 Kommittén om forskningsetik påpekade i sitt betänkande God sed i forskningen (SOU 1999:4) att forskningsetisk reflektion måste vara en naturlig del av forskningens vardag.5 Kravet på de enskilda forskarna att följa god sed gäller därmed alla forskare oavsett vilken arbetsgivare de har. och högskolor har i sina interna riktlinjer för utredning av misstänkt oredlighet i forskning närmare reglerat vilket ansvar som faller på de enskilda forskarna. Exempelvis , , och påpekar att den som deltar i forskningsverksamhet vid högskolan är ansvarig för att resultat inhämtas, sammanställs och rapporteras enligt vedertagna principer i forskarsamhället, och att detta bl.a. innebär att handledare och medförfattare har ansvar för att förvissa sig om att resultat är ärligt framtagna och korrekt beskrivna. har forskaretiska anvisningar för samtliga som bedriver någon form av forskning, även uppdragsforskning, vid högskolan. 4.3Utredningar av misstänkt oredlighet i forskning Bestämmelsen om att de statliga universiteten och högskolorna ska värna vetenskapens trovärdighet och god forskningssed i sin verksamhet kompletterades med en reglering i högskoleförordningen (1993:100) om att en högskola som genom en anmälan eller på något annat sätt får kännedom om en misstanke om oredlighet i forskning, konstnärlig forskning eller utvecklingsarbete vid högskolan ska utreda misstankarna.6 De statliga universitetens och högskolornas ansvar för att utreda frågor om oredlighet i forskning 4Det finns olika sätt att dela in forskningsetiken i underkategorier. Resonemang om etiska frågor som gäller själva hantverket – forskarens ansvar gentemot forskningen och forskarsamhället – kallas ibland forskaretik, och avgränsas mot forskningsetik som då anses handla om överväganden av etiska frågor som berör dem som medverkar i forskningen. , God forskningssed, rapportserie 1:2011 s. 16. 5SOU 1999:4 s. 29. 61 kap. 16 § högskoleförordningen (1993:100). utredningsarbete och nuvarande system Att motverka såväl slarv som medvetet fusk eller oacceptabelt beteende mellan individer på en arbetsplats ansågs emellertid även redan omfattat av kravet om att verksamheten ska avpassas så att en hög kvalitet nås i utbildningen och forskningen.7 Redan den bestämmelsen gav också lärosätena en grund för att ingripa mot oredlighet i forskning eftersom material som har framkommit på ett oredligt sätt inte omfattas av hög kvalitet i forskning. infördes en bestämmelse om att de statliga universiteten och högskolorna under pågående utredning får hämta in ett yttrande från Expertgruppen för oredlighet i forskning hos . Om den person som väckt frågan om misstanke om oredlighet, eller den person som misstanken riktas mot, begär det, gäller att lärosätet ska hämta in ett sådant yttrande. Något yttrande behöver dock inte hämtas in, om lärosätet bedömer det som uppenbart obehövligt.8 För övriga forskningsutförare är det inte författningsreglerat hur de ska utreda misstankar om oredlighet i forskning. I den enkät som utredningen skickade ut till samtliga universitet och högskolor ombads dessa att redogöra för hur de i praktiken hanterar misstankar om oredlighet i forskning. Enligt svaren har 35 av 42 lärosäten beslutat om en hanteringsordning som ska följas när misstankar om oredlighet uppstår, men bara drygt hälften har hanterat sådana misstankar. I färre än av de redovisade ärendena om misstänkt oredlighet vid statliga universitet och högskolor 2010–2015 har yttrande inhämtats från Expertgruppen för oredlighet i forskning vid . Lärosätenas hanteringsordningar skiljer sig åt ur flera aspekter. En del lärosäten beskriver en plikt att anmäla misstänkt oredlighet i forskning för vissa kategorier av anställda, t.ex. prefekter och dekaner, eller alla personer i chefsposition. Vid några lärosäten har alla anställda skyldighet att anmäla misstänkt oredlighet till rektor eller annan överordnad. 2000/01:3 s. 89. 81 kap. 16 § högskoleförordningen (1993:100). utredningsarbete och nuvarande system Vid 26 av 35 lärosäten med en beskriven hanteringsordning ska utredningen göras i två steg. Den inledande undersökningen görs antingen av en stående nämnd eller kommitté, en för varje tillfälle sammansatt ad hoc-grupp eller en jurist eller annan handläggare, ofta vid universitetsledningen. Den fullständiga utredningen görs vid vissa lärosäten av samma konstellation som gjorde den inledande utredningen medan den vid andra görs av en ny konstellation, som kan vara av ad hoc-karaktär eller en stående nämnd eller kommitté. Några lärosäten har inskrivet i sin hanteringsordning att ärendena efter en inledande undersökning alltid ska lämnas till Expertgruppen för oredlighet vid . Bland de lärosäten som inte gör utredningar i två steg är det vanligare att utredningen görs av en stående nämnd eller kommitté än att det bestäms från fall till fall vem som ska utreda. Den nämnd eller kommitté som vid vissa lärosäten ansvarar för utredningar av misstänkt oredlighet hanterar ibland också forskningsetiska frågor i en vidare bemärkelse. Vid flera lärosäten är det obligatoriskt med utländska experter i den nämnd eller kommitté som utreder misstankar om oredlighet i forskning. I vissa hanteringsordningar anges tidsfrister för hur en utredning högst bör ta. Den vanligaste ambitionen är att den inledande utredningen bör ta högst medan den önskade längden för den fullständiga utredningen varierar mellan högst två och högst . Lärosätena har till utredningen rapporterat att de –2015 har utrett 110 fall av misstänkt oredlighet. En närmare genomgång av dessa ärenden visar att många av dem handlar om annat är misstänkt fabricering, förfalskning eller plagiering. Detta hänger delvis ihop med att många lärosäten även räknar andra typer av avvikelser från god vetenskaplig sed som oredlighet, men ett visst antal av ärendena som har rapporterats till utredningen faller ändå utanför deras respektive definitioner av oredlighet. Det kan bero på att det vid inledningen av ett ärende inte alltid står klart om det handlar om oredlighet eller någon annan typ av avvikelse från god forskningssed. Inledningsvis är det heller inte alltid tydligt om ett ärende verkligen avser forskning, konstnärlig forskning eller utvecklingsarbete. Vissa av ärendena har avskrivits relativt omgående eller efter en inledande undersökning på grund av att de inte rör oredlighet eller forskning, konstnärlig forskning eller utvecklingsarbete. utredningsarbete och nuvarande system 4.4Översyn av verksamheten vid för oredlighet i forskning Expertgruppen för oredlighet i forskning inrättades i form av ett särskilt beslutsorgan inom . Ledamöter och ersättare förordnades . Expertgruppens uppgifter och sammansättning regleras i förordningen (2007:1068) med instruktion för . Expertgruppen ska på begäran av ett universitet eller högskola som har staten som huvudman och som omfattas av högskolelagen (1992:1434) yttra sig i ärenden som rör utredningar av misstankar om oredlighet i forskning, konstnärlig forskning samt utvecklingsarbete. Expertgruppen för oredlighet i forskning ska bestå av en ordförande och sex övriga ledamöter. De övriga ledamöterna ska ha vetenskaplig kompetens inom olika forskningsområden, varav en ledamot ska företräda etisk sakkunskap. Varje ledamot har en personlig ersättare. Ordföranden och ersättaren för ordföranden ska vara eller ha varit ordinarie domare. En ledamot eller ersättare för en ledamot får inte vara ledamot av eller något av särskilda beslutsorgan eller inneha motsvarande funktion hos andra statliga organ vars huvudsakliga uppgift är forskningsfinansiering. För enskilda ärenden får Expertgruppen utse sakkunniga. Ordföranden och övriga ledamöter samt ersättare för dessa utses av regeringen. Tre ledamöter samt ersättare för dessa utses efter förslag av den samordningsgrupp som finns vid , för miljö, areella näringar och samhällsbyggande, för hälsa, arbetsliv och välfärd och Verket för innovationssystem. En ledamot samt ersättare utses efter förslag av och två ledamöter samt ersättare efter förslag av . Ordföranden och övriga ledamöter samt deras ersättare utses . Det finns inga särskilda bestämmelser för Expertgruppens ärendehantering. utredningsarbete och nuvarande system Expertgruppen för oredlighet i forskning har – 2015 hanterat nio inkomna ärenden, dvs. i genomsnitt 1,5 . har 17 ärenden inkommit. Troligen hänger den kraftigt ökade ärendemängden samman med den stora mediala uppmärksamheten kring forskaren vid . Även i andra länder har det förekommit att antalet anmälningar om misstänkt oredlighet till ett centralt utredningsorgan har ökat kraftigt i samband med att ett särskilt fall har fått stor uppmärksamhet. De ärenden som har överlämnats till Expertgruppen har sinsemellan varit mycket olika till sin karaktär och krävt olika mycket utredningsarbete från gruppen. I allmänhet deltar alla ledamöter och ersättare i utredningarna. Vid ett första sammanträde bedöms bl.a. om gruppen själv kan utreda ärendet eller om sakkunniga och/eller kompletteringar måste begäras in. När det krävs särskild utredning görs den av någon i Expertgruppen eller en extern sakkunnig. Expertgruppen har slutna sammanträden, men kallar ibland, om det kan tillföra utredningen något, forskaren eller forskarna som utreds till sammanträde. Den sakkunniga kan i sådana fall också vara med för att diskussionen ska bli så fullständig som möjligt. krävs flera sammanträden innan ett ärende kan avgöras. har Expertgruppen sammanträtt betydligt oftare kring varje ärende . Handläggningstiden har dock inte ökat i nämnvärd utsträckning.9 Till följd av den stora ärendetillströmningen 2016 har betydligt större arbetsinsatser krävts än tidigare av ledamöterna och ersättarna och sammanträdena har varit betydligt längre. 9 Avser perioden fram .