sou · H5B311 · 2017-02-28 00:00:00 — Energiskatten på bensin samt på oljeprodukter som används i motordrivna fordon är differentierad utifrån miljöklasser. Vem som är skyldig att betala energiskatt, koldioxidskatt och svavelskatt för bränslen anges i 4 kap. lagen om skatt på energi. Skattskyldig är i princip den som i yrkesmässigt tillverkar, bearbetar eller säljer och levererar bränsle (4 kap. 1 och 2 §§). Det är alltså inte den enskilde konsumenten som är skattskyldig. Där- emot avspeglas drivmedelsskatten i priset på det drivmedel som konsumenten köper. 17 Rådets direktiv /96/EG av om en omstrukturering av gemen- skapsramen för beskattning av energiprodukter och elektricitet, ändrat genom direktiv /75/EG av . 5.4Regelverket för tung lastbilstrafik 5.4.1Yrkesmässig trafik på väg Allmänt om regleringen av yrkesmässig trafik på väg Ramlagstiftningen för EU:s vägtransportmarknad består av tre EU- förordningar som alla har till syfte att skapa en mer enhetlig tillämp- ning av reglerna för yrkesmässig trafik på väg inom EU. Grund- förutsättningarna för aktörerna på yrkestrafikmarknaden anges i och rådets förordning (EG) nr 1071/2009 av om gemensamma regler beträffande de villkor som ska uppfyllas av personer som bedriver yrkesmässig trafik och om upphävande av rådets direktiv /26/EG, den så kallade tillstånds- förordningen. Villkor för tillträde till den internationella markna- den för godstransporter anges i och rådets förordning (EG) nr 1072/2009 av om gemen- samma regler för tillträde till den internationella marknaden för godstransporter på väg, den så kallade godsförordningen. Villkor för tillträde till den internationella marknaden för persontransporter med buss anges i och rådets förordning (EG) nr 1073/2009 av om gemensamma regler för tillträde till den internationella marknaden för persontransporter med buss och om ändring av förordning (EG) nr 561/2006, den så kallade bussförordningen. I yrkestrafiklagen (2012:210) finns kompletterande nationella bestämmelser samt bestämmelser om vissa internationella vägtrans- porter. Av yrkestrafiklagen framgår således grundförutsättningarna för internationella vägtransporter. Godsförordningen och bussförordningen kompletteras genom förordningen (1998:786) om internationella vägtransporter inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Av godsförordningen framgår gällande regelverk för tillträde till marknaden vid internationella godstransporter på väg inom gemen- skapens territorium och fastställande av villkor för hur transport- företag får tillhandahålla transporttjänster i en annan medlemsstat än den där de är etablerade. Syftet med reglerna är att den inre marknaden för godstransporter ska fungera väl och bidra till en rättvis och effektiv konkurrens inom godstransportbranschen. Som huvudregel för utförande av internationella godstransporter på väg gäller att ett så kallat gemenskapstillstånd krävs. Varje transport- företag som utför yrkesmässig trafik och har ett sådant gemen- skapstillstånd ska ha rätt att utföra cabotagetransporter. Transport- företagen åläggs att medföra en bestyrkt kopia av gemenskaps- tillståndet ombord på varje fordon för att förenkla kontrollför- farandet. Vidare fastställs i förordningen villkor för att utfärda och återkalla gemenskapstillstånd, liksom deras giltighetstid och tillämp- ningsföreskrifter. Reglerna om cabotagetransporter, det vill säga när ett transport- företag tillhandahåller tjänster i en medlemsstat där det inte är etablerat, finns i artikel 8 i godsförordningen. Utländska transport- företag som utför en internationell transport har rätt att i ett annat land än etableringslandet utföra upp till tre inrikes transporter efter det att den internationella transporten har utförts. Vidare framgår att transportföretaget kan välja att i stället utföra några eller alla cabotagetransporter som tillåts i vilken medlemsstat som helst som passeras efter det att den inter- nationella transporten avslutats. Detta får ske under förutsättning att cabotagetransporten begränsas till en per medlemsstat efter det att det olastade transportfordonet förts in i med- lemsstatens territorium. Reglerna innebär således att sådana trans- porter ska vara av tillfällig karaktär. En grundförutsättning är att det har gjorts en internationell godstransport på väg från en med- lemsstat eller ett tredjeland till en annan medlemsstat. Bestämmelserna är utformade på så sätt att transporterna anses förenliga med förordningen endast om transportföretaget kan upp- visa tydliga bevis på den internationella transporten och de påfölj- ande cabotagetransporterna. Vad för sorts bevis, det vill säga vilka uppgifter, som ska uppvisas finns uttryckligen angivet. Inga ytter- ligare handlingar ska krävas som bevis. Av artikel 8.3 följer att det bevismaterial som avses ska innehålla följande uppgifter avseende varje transport: a)Avsändarens namn, adress och namnteckning. b)Transportföretagets namn, adress och namnteckning. c)Mottagarens namn, adress och namnteckning, samt datum då godset levererades. d)Ort och datum för övertagande av godset samt angiven leveransort. e)Gängse beskrivning av godsets art och av den förpacknings- metod som använts, samt, när det gäller farligt gods, allmänt vedertagen beskrivning samt uppgift om antalet förpackningar och om särskild märkning och nummeruppgifter på förpack- ningarna. f)Godsets bruttovikt eller annan uppgift om mängden. g)Motorfordonets och släpvagnens registreringsnummer. Om däremot transportföretaget inte kan visa att transporten sker i enlighet med förordningens villkor, ska transporten anses som en överträdelse av bestämmelserna om cabotagetransporter. Vissa förhållanden i anslutning till godsförordningen regleras i nationell rätt genom förordningen (1998:786) om internationella väg- transporter inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES). Av den sistnämnda förordningen framgår att Transportstyrelsen är behörig myndighet i förhållande till de rättsakter som omfattas av förordningen. De rättsakter som omfattas av förordningen är dels förordning (EG) nr 1072/2009 och förordning (EG) nr 1073/2009, dels kommissionens förordning (EG) nr 3298/94 av om det närmare förfarandet i systemet med transiträttigheter (miljöpoäng) för transport med tung lastbil genom , upp- rättat genom artikel 11 i protokoll nr 9 till anslutningsakten för , , och , och rådets beslut nr 917/2002/EG av om ingåendet av Interbus-överenskommelsen om tillfällig internationell persontransport med buss. Vidare framgår av förordningen vem som är behörig kontrollant i förhållande till angivna artiklar i respektive EU-förordningar samt straffbestämmelser för brott mot reglerna i de EU-rättsakter som omfattas av förordningens tillämpningsområde. I övrigt regleras även frågor om det så kallade beställaransvaret, överklaganden samt bemyndiganden för olika myndigheter att meddela verkställighetsföreskrifter av närmare angivet slag. Yrkestrafiklagen (2012:210) innehåller bestämmelser om yrkes- mässig trafik på väg och kompletterar och rådets förordning (EG) nr 1071/2009 av om gemen- samma regler beträffande de villkor som ska uppfyllas av personer som bedriver yrkesmässig trafik och om upphävande av rådets direktiv /26/EG. Bara den som har yrkestrafiktillstånd får bedriva yrkesmässig trafik. Yrkesmässig trafik är trafik där personbilar, lastbilar, bussar, terrängmotorfordon eller traktorer med tillkopplade släpfordon (traktortåg) med förare ställs till allmänhetens förfogande mot betalning för transport av personer eller gods. Tillståndsprövningen sker hos Transportstyrelsen. I lagen (2007:1157) om yrkesförarkompetens finns de kompetens- krav som en förare måste uppfylla för att få utföra tunga godstrans- porter och persontransporter med buss som sker på väg i och som utgör förvärvsmässig trafik. Lagen genomför, tillsammans med förordningen (2007:1470) om yrkesförarkompetens, Europa- parlamentets och rådets direktiv /59/EG av om grundläggande kompetens och fortbildning för förare av vissa vägfordon för gods- eller persontransporter och om ändring av rådets förordning (EEG) nr 3820/85 och rådets direktiv /439/EEG samt om upphävande av rådets direktiv /914/EEG i svensk rätt. Kraven på yrkesförarkompetens gäller i alla länder inom EU samt i , och , det vill säga alla EES-länder. Till att börja med måste en förare inneha grundläggande kompe- tens för att få utföra nämnda transporter. Föraren förvärvar sin grundläggande kompetens genom en grundutbildning som avslutas med prov. Grundutbildningens längd kan variera beroende på vilket transportslag det är fråga om och hur gammal föraren är. föraren ska behålla sin kompetens krävs sedan att denne genomgår återkommande fortbildningar. Förare som har rätt att utföra tunga godstransporter eller persontransporter med buss när lagen börjar tillämpas är undantagna från kravet på genomförd grundutbildning i syfte att erhålla grundläggande kompetens. Även sådana förare måste dock genomgå återkommande fortbildningar. Ett yrkeskompetensbevis som erhållits efter godkänt prov gäller . Därefter krävs alltså att föraren går en återkommande fortbildning för att förnya beviset. rörande kör- och vilotider Regler om kör- och vilotider för förare och företag som utför person- och godstransporter på väg finns i och rådets förordning (EG) nr 561/2006 av om harmoniser- ing av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet och om ändring av rådets förordningar (EEG) nr 3821/85 och (EG) nr 2135/98 samt om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3820/85. Regler som rör färdskrivare finns i och råd- ets förordning (EU) nr 165/2014 av om färd- skrivare vid vägtransporter, om upphävande av rådets förordning (EEG) nr 3821/85 om färdskrivare vid vägtransporter och om ändring av och rådets förordning (EG) nr 561/2006 om harmonisering av viss sociallagstiftning på vägtransportområdet. Bestämmelser om kontroller av kör- och vilotider finns i Europa- parlamentets och rådets direktiv /22/EG av om minimivillkor för genomförande av rådets förordningar (EEG) nr 3820/85 och (EEG) nr 3821/85 om sociallagstiftning på vägtrans- portområdet samt om upphävande av rådets direktiv /599/EEG, senast ändrat genom kommissionens direktiv /5/EG, det så kallade kontrolldirektivet. I direktivet framhålls behovet av att ut- öka och effektivisera kontrollen av kör- och vilotider på vägarna och i företagens lokaler. Direktivet har genomförts i svensk rätt genom ändringar i förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. (i fortsättningen kallad kör- och vilotids- förordningen). I den europeiska överenskommelsen om arbetsförhåll- anden för fordonsbesättningar vid internationella vägtransporter (AETR) finns regler om kör- och vilotider vid vissa internationella vägtransporter. Överenskommelsen tillämpas bland annat på trans- porter till eller från eller i transit genom länder som tillträtt AETR, men som inte är parter i . Materiellt sett motsvarar reglerna, efter ändringar, i huvudsak förordning (EG) nr 561/2006. Nationella regler om kör- och vilotider Kör- och vilotidsförordningen innehåller nationella komplette- rande bestämmelser till förordning (EG) nr 561/2006. I kör- och vilotidsförordningen finns bland annat bestämmelser om behörig kontrollmyndighet och om förfarandet vid kontroll av kör- och vilotider och färdskrivare, på väg och i företags lokaler. Vidare finns det bestämmelser om påföljder vid bristande efterlevnad av reglerna om kör- och vilotider. 5.5Kontroller och sanktioner på vägtransportområdet 5.5.1Vägkontroller på svenska vägar På svenska vägar kan kontroll av trafiken endast göras av Polis- myndigheten (eller i vissa fall av ). Kontrollen utförs då av en polisman eller en bilinspektör18. Vidare utövar Transport- styrelsen, genom behöriga kontrolltjänstemän, viss kontroll avse- ende kör- och vilotider19. genomför vägkontroller med inriktning på både fordon och förare. Polisen genomför vägkontroller avseende bland annat kör- och vilotider, lastsäkring och vikt (överlast), nykterhet, hastighet samt erläggande av vägavgift och fordonsskatt. 18En bilinspektör är en person som har anställning som bilinspektör hos , 3 § fordonslagen (2002:574). En bilinspektör har en specialistutbildning inom trafik- övervakningsområdet och arbetar oftast tillsammans med polismän i arbetslag. 197 kap. 1 § förordningen (2004:865) om kör- och vilotider samt färdskrivare, m.m. Vid överträdelser av dessa bestämmelser finns det olika sanktioner såsom överlastavgift, andra sanktionsavgifter och böter. Sådana pålagor kan i vissa fall betalas av den enskilde direkt till polisen vid kontrollen. Vid vägkontrollerna kontrolleras om fordonsskatten och i före- kommande fall vägavgiften har betalats genom att polismannen är uppkopplad mot vägtrafikregistret. Har fordonskatten eller väg- avgiften inte betalats på angivet sätt ska polismannen omhänderta fordonets registreringsskyltar. Att polisen får stoppa ett fordon om det behövs för att reglera trafiken eller för att kontrollera fordon eller förare eller fordons last enligt vad som är särskilt föreskrivet följer av 22 § 4 polislagen (1984:387). Sådana föreskrifter finns exempelvis i lagen (2001:558) om vägtrafikregister, trafikförordningen (1998:1276), lagen (1976:1090) om alkoholutandningsprov, lagen (2006:263) om transport av farligt gods, vägtrafikskattelagen (2006:227), fordonslagen (2002:574), lagen (1990:1079) om tillfälliga bilförbud och förordningen (1994:1297) om vilotider vid vissa vägtransporter inom landet och taxitrafik- lagen (2012:211). Av 10 § 5 i samma lag följer att en polisman har rätt att bruka våld för att stoppa eller kontrollera fordonet. 5.5.2Kontroll av kör- och vilotider som utförs av Transportstyrelsen I kör- och vilotidsförordningen finns bestämmelser om hur en kontroll av färdskrivare20 och kör- och vilotider i företag ska gå till och vad som ska kontrolleras. Regeringen beslutade att föra över uppgifter i fråga om kontroll av kör- och vilotider i företag till Transportstyrelsen. Enligt 7 kap. 12 § ska vid företagskontroller bland annat kontrolleras dagliga körtider, raster, dygns- och veckovila, färdskrivarens funktion och diagramblad som används i vissa färdskrivare. Liknande bestämmelser om kontroll av företag finns i AETR-förordningen. Påföljden vid överträdelser av bestämmelser om kör- och vilo- tider är penningböter eller sanktionsavgifter (9 kap.). 20 En färdskrivare är en anordning som redovisar bland annat en fordonsförares körtid, raster och viloperioder. Färdskrivare ska i princip användas i samtliga fordon med en totalvikt som överstiger eller som används för transport av mer än nio personer inklusive föraren. företagens efterlevnad av kör- och vilotidsreglerna ska enligt kör- och vilotidsförordningen ske regelbundet genom kontroll i före- tagens lokaler eller genom kontroll hos myndigheten av dokument eller uppgifter som har hämtats eller begärts in från företagen (7 kap. 2 § och 12 § tredje stycket). Transportstyrelsen är behörig kontroll- myndighet vid företagskontroller och behörig kontrolltjänsteman är en tjänsteman vid styrelsen med särskilt förordnande (7 kap. 1 § andra stycket kör- och vilotidsförordningen). AETR har inkorpo- rerats i svensk rätt genom förordningen (1993:185) om arbets- förhållanden vid vissa internationella vägtransporter (AETR-förord- ningen). I förordningen finns också bestämmelser om behörig myn- dighet (10 §), kontroller (12 och 16 §§) och påföljder (19–19 b §§) som i stort motsvarar de som finns i kör- och vilotidsförordningen. 5.5.3Avgifter och andra effekter vid sen betalning av skatter och avgifter på vägtrafikområdet Sen betalning av vägtrafikskatt Enligt 5 kap. 17 § vägtrafikskattelagen (2006:227) tas en dröjsmåls- avgift tas ut för varje fordon där vägtrafiksskatt (fordonsskatt eller saluvagnsskatt) inte betalas inom föreskriven tid. Dröjsmålsavgift tas inte ut för belopp som det har beviljats anstånd för. Om det finns särskilda skäl får medge befrielse från avgiften helt eller delvis. Bestämmelsen 5 kap. 17 § vägtrafikskattelagen hän- visar till 1–5 och 7 §§ lagen (1997:484) om dröjsmålsavgift. Enligt 2 § i den lagen tas dröjsmålsavgift ut med en viss procent på det belopp som betalas . Avgiften är dock , om inte det ursprungligen obetalda beloppet är , för då tas dröjsmålsavgift i stället ut med motsvarande belopp (3 § samma lag). Procentsatsen ökar för efter förfallo- månaden om betalning fortfarande inte sker, men avgiften slutar uppräknas när ärendet överlämnas för indrivning och därefter tas i stället ränta ut (2 och 4 a §§ samma lag). Enligt 6 kap. 1 § vägtrafikskattelagen får ett skattepliktigt for- don inte användas om fordonsskatten inte har betalats inom den tid som bestämts i lagen. Användningsförbudet gäller till dess skatten har betalats. Fordonet får dock i vissa fall användas ändå. Regeln att fordonsskatten för ett fordon ska vara betald för att fordonet ska få användas är av gammalt datum. Den har motiverats med att ett fordon inte bör få användas om inte de kostnader er- sätts, som trafiken med fordonet förorsakar, och att användnings- förbudet har betydelse för att göra skatteuppbörden effektiv. Be- stämmelserna om att omhänderta registreringsskyltarna och införa fängelse i straffskalan infördes efter påtryckningar från bland annat åkerinäringen. Det framhölls att de lojala yrkestrafikutövarna förde en ojämn kamp på marknaden med dem som konsekvent undandrog sig sitt kostnadsansvar och därigenom skaffade sig obe- höriga konkurrensfördelar. Avskyltning ansågs endast böra till- gripas vid de mer allvarliga fallen av överträdelser mot användnings- förbudet och först när förflutit från skattens förfallodag. Tiden ansågs inte böra sättas kortare än att den skattskyldige fått möjlighet att ta del av en påminnelse om skatten. Tiden sattes där- för efter förfallodagen.21 Om ett fordon används i strid mot 1 §, det vill säga i strid mot användningsförbudet, och har gått från den dag då den skatt som har föranlett användningsförbudet senast skulle ha betalats, ska en polis eller bilinspektör ta hand om fordonets registrerings- skyltar (3 § samma kapitel). Polismannen eller bilinspektören får medge att fordonet förs till närmaste lämpliga avlastnings- eller uppställningsplats. En fordonsägare som uppsåtligen eller av oakt- samhet använder fordonet eller låter det användas i strid mot 1 § sedan fordonets registreringsskyltar har tagits om hand enligt 3 §, döms till böter eller fängelse . En fordonsägare som uppsåtligen eller av oaktsamhet använder fordonet eller låter det användas på något annat sätt i strid mot 1 § döms till penning- böter (4 § samma kapitel). Den som uppsåtligen använder någon annans fordon utan lov döms i ägarens ställe och detsamma gäller den som under vissa förutsättningar innehar fordonet med nyttjanderätt (5 § samma kapitel). Även föraren kan i vissa fall dömas (6 § samma kapitel). 1981/82:225 s. 8 ff. Sen betalning av vägavgift Om vägavgift enligt lagen (1997:1137) om vägavgift för vissa tunga fordon inte betalas i rätt tid ska, såvitt avser svenska fordon, en dröjsmålsavgift tas ut (18 §). får medge befrielse helt eller delvis från avgiften om det finns särskilda skäl. Dröjsmålsavgiften tas ut enligt bestämmelserna i lagen (1997:484) om dröjsmålsavgift. I lagen om vägavgift för vissa tunga fordon har vägtrafikskatte- lagens (2006:227) bestämmelser om användningsförbud, avskyltning och straffansvar införts efter samma modell (25, 28 och 29 §§). Det är ägaren som är ansvarig för att fordonet inte används i strid mot bestämmelserna i lagen (27 §). I förarbetena hänvisas i dessa delar till reglerna om fordonsskatt (prop. 1997/98:12). Däremot saknas här bestämmelsen om att det ska ha förflutit efter förfallodagen innan avskyltning kan ske. Sen betalning av trängselskatt I 14 § lagen (2004:629) om trängselskatt anges att om trängselskatt inte betalas i rätt tid, ska en särskild avgift (tilläggsavgift) tas ut av den skattskyldige med . Tilläggsavgift får tas ut högst en gång per bil och kalendermånad. Tilläggsavgift och obetald trängsel- skatt ska betalas senast efter dagen för beslutet om tilläggs- avgift. I förarbetena till lagen om trängselskatt (prop. 2003/04:145 s. 57) drogs i fråga om tilläggsavgiften paralleller till de försenings- avgifter som då togs ut enligt skattebetalningslagen (1997:483) och taxeringslagen (1990:324). Det konstaterades att tilläggsavgiftens syfte är att förmå de skattskyldiga att betala trängselskatten (och den dåvarande expeditionsavgiften) . En skattepliktig bil får inte användas om trängselskatt eller tilläggsavgift inte har betalats (18 a § lagen om trängselskatt). Användningsförbudet inträder dock först när obetald trängselskatt och tilläggsavgift uppgår till mer än och har gått från den dag då ett belopp överstigande 5 000 kro- nor senast skulle ha betalats. Till den totala skulden räknas inte skatt eller avgift som en tidigare ägare av bilen är skyldig att betala och som har beslutats efter ägarbytet, eller skatt eller avgift för vilken anstånd med betalningen gäller. till dess att hela den skuld som har lett till förbudet har betalats. Fordonet får dock i vissa fall användas ändå. Om bilen används trots förbudet ska en polisman eller bilinspek- tör ta hand om registreringsskyltarna (18 c § lagen om trängsel- skatt). Polismannen eller bilinspektören får medge att bilen förs till närmaste lämpliga avlastnings- eller uppställningsplats. Användningsförbudet vid obetald trängselskatt och tilläggs- avgift infördes . I förarbetena ut- talade regeringen att det finns skäl att överväga regler om använd- ningsförbud liknande de regler som redan finns i fråga om fordons- skatt, men eftersom trängselskatten är av en annan karaktär än fordonsskatten och då det kan vara fråga om låga summor ansåg regeringen att ett användningsförbud bör inträda först när beloppet är mer betydande och har förflutit efter det att det ursprungliga beloppet har förfallit till betalning (prop. 2014/15:1 s. 313). Avskyltning ansåg regeringen kunna ske så snart använd- ningsförbudet överträtts. Det behövdes däremot inte införas några särskilda ansvarsbestämmelser, eftersom det redan är straffbelagt enligt 17 kap. 1 § 4 jämförd med 6 kap. 12 § och 7 kap. 6 § förord- ningen (2001:650) om vägtrafikregister att föra ett avskyltat fordon. Sen betalning av infrastrukturavgifter på väg Om infrastrukturavgift inte betalas ska en förseningsavgift om tas ut av den betalningsskyldige, enligt 10 § förord- ningen (2014:1564) om infrastrukturavgifter på väg. Försenings- avgift får tas ut högst en gång per bil och kalendermånad. Om be- talning fortfarande inte sker ska även en tilläggsavgift om 500 kro- nor tas ut (11 § samma förordning). Tilläggsavgift får tas ut högst en gång per bil och kalendermånad. En avgiftspliktig bil får inte användas om infrastrukturavgift, förseningsavgift eller tilläggsavgift inte har betalats, enligt lagen (2014:52) om infrastrukturavgifter på väg. Användningsförbud inträder dock först när den totala avgiftsskulden uppgår till mer än och har gått från den dag då ett belopp överstigande senast skulle ha betalats. Till den totala skulden räknas inte avgift som en tidigare ägare av bilen är skyldig att betala och som har beslutats efter ägarbytet eller avgift för vilken anstånd med betalningen gäller. gäller till dess att hela den avgiftsskuld som har lett till förbudet har betalats. Fordonet får dock i vissa fall användas ändå. Om en bil används i strid mot användningsförbudet ska en polisman eller bilinspektör ta hand om bilens registreringsskyltar (16 § lagen om infrastrukturavgifter på väg). Polismannen eller bil- inspektören får medge att bilen förs till närmaste lämpliga avlast- nings- eller uppställningsplats. 5.5.4Sanktioner och andra effekter vid överträdelser av regler på vägtransportområdet En överlastavgift tas ut av ägaren av vissa tunga fordon enligt lagen (1972:435) om överlastavgift om fordonet framförs med högre tryck eller vikt än vad som är tillåtet. Avgiften beräknas på visst i lagen angivet sätt.