sou · H5B358 · 2017-06-22 00:00:00 — Att upphovsrätten ska vara skyddad anges i 16 §. Näringsfrihet, yrkesfrihet och samers rätt till renskötsel behandlas i 17 §. Rätten till kostnadsfri utbildning m.m. ges grund- lagsstöd genom 18 §. Styrkan hos fri- och rättigheterna i de fyra grupperna är varier- ande. Vissa är absoluta i den meningen att de inte kan begränsas utan grundlagsändring. Hit hör bland annat religionsfriheten. Andra fri- och rättigheter kan begränsas genom lag eller, i vissa undantagsfall, genom annan författning efter bemyndigande i lag. Vissa av dessa fri- och rättigheter, som t.ex. yttrandefriheten, infor- mationsfriheten, skyddet mot kroppsvisitation och rörelsefriheten, får dock endast begränsas i den utsträckning som det medges i 2 kap. 21–24 §§ regeringsformen. Av 2 kap. 21 § regeringsformen framgår att begränsningar av de fri- och rättigheter som den bestämmelsen omfattar endast får göras för att tillgodose ändamål som är godtagbara i ett demokratiskt sam- hälle och att begränsningen aldrig får gå utöver vad som är nödvän- digt med hänsyn till det ändamål som har föranlett den och inte heller sträcka sig så långt att den utgör ett hot mot den fria åsikts- bildningen såsom en av folkstyrelsens grundvalar. Av samma para- graf framgår även att begränsningen inte får göras enbart på grund av politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. I 2 kap. 22 § finns reglerna om det s.k. kvalificerade förfarandet vid rättighetsbe- gränsande lagstiftning. I 2 kap. 23–24 §§ regeringsformen anges de ytterligare förutsätt- ningar som ska vara uppfyllda för att begränsa vissa av fri- och rättig- heterna. 8.3Annan svensk lagstiftning som avser enskildas rättssäkerhet 8.3.1Straffansvar för tjänstefel och andra brott i tjänsten Vid myndighetsutövning ställs, av hänsyn till rättssäkerheten, sär- skilda krav på legalitet, objektivitet, noggrannhet och omsorg. Svens- ka polismän, tulltjänstemän, flygplatskontrollanter och andra tjänste- män är vid myndighetsutövning underkastade särskilt straffrättsligt ansvar för tjänstefel enligt 20 kap. 1 § . Därutöver om- fattas polismän och andra anställda i allmän tjänst av bestämmelserna om mutbrott, brott mot tystnadsplikt och olaga diskriminering i 10 kap. 5 a §, 20 kap. 3 §, respektive 16 kap. 9 § . , , har till huvuduppgift att ta tillvara en- skildas intresse av en lagenlig och korrekt behandling från myndig- heternas sida. JO har tillsyn över att de som utövar offentlig verk- samhet följer lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina åligganden. JO får uttala sig om huruvida en åtgärd av myndighet eller befattningshavare strider mot lag eller annan författning eller annars är felaktig eller olämplig. Vidare får JO som särskild åklagare väcka åtal mot befattningshavare som genom att åsidosätta vad som åligger honom eller henne i tjänsten eller uppdraget har begått annan brottslig gärning än tryckfrihetsbrott eller yttrandefrihetsbrott. Slut- ligen har JO en partsliknande roll vid arbetsrättsliga ingripanden, se 6 § och 7 § lagen (1986:765) med instruktion för om- budsmän. Justitiekanslern, , har bl.a. till uppgift att upptäcka systema- tiska fel i den offentliga verksamheten. JK har i likhet med JO tillsyn över att de som utövar offentlig verksamhet följer lagar och andra författningar samt i övrigt fullgör sina skyldigheter, se 1 § lagen (1975:1339) om justitiekanslerns tillsyn. Tillsynen motsvarar i huvud- sak den som JO utövar. I sitt remissyttrande över Schengenpromemorian (, dnr. ) väckte JK frågan om utländska tjänstemän som en- ligt promemorians förslag skulle tillåtas utöva myndighet i , på samma sätt som svenska polismän och andra som utövar myndig- het, bör omfattas av JK:s eller JO:s tillsyn och åtalsrätt. Med anled- ning av den väckta frågan gjorde regeringen följande förtydligande i propositionen (prop. 1999/2000:64, s. 113): bestämmelser om gränsöverskridande övervak- ning och förföljande innebär att Schengenstaterna har åtagit sig att låta tjänstemän från andra Schengenstater utöva myndighet på sitt territo- rium. Då tjänstemän från en annan Schengenstat utövar myndighet i är det således det andra landets myndighet som utövas här. De utländska tjänstemännens befogenheter när de befinner sig på svenskt territorium begränsas dock av bestämmelserna i den nu föreslagna lagen om internationellt polisiärt samarbete. De utländska tjänstemännen står – på samma sätt som svenska polismän som utövar svensk myndighet i en annan Schengenstat är underkastade JK:s och JO:s tillsyn – under tillsyn av myndigheterna i sina respektive hemländer när de befinner sig i . Lagen om internationellt polisiärt samarbete bör därför inte för- anleda några ändringar i reglerna om JK:s och JO:s tillsyn. Även i prop. 2016/17:139 med förslag till nya möjligheter till polis- operativt samarbete med andra stater gjordes bedömningen att det är svårt att ge svenska myndigheter befogenheter att utöva tillsyn över utländska tjänstemän, bl.a. eftersom dessa, vad gäller disciplinära bestämmelser, omfattas av lagstiftningen i sin hemstat (s. 70 f.). undertecknades och trädde i kraft sedan den ratificerats av tio stater. gäller som svensk lag. Den inkorporerades i svensk rätt genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna som trädde i kraft . 8.4.2Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna () har till uppgift att granska påstådda brott mot . Domstolen kan ta emot klagomål från enskil- da personer, enskilda organisationer eller grupper av enskilda som anser att deras fri- och rättigheter enligt konventionen eller något av tilläggsprotokollen har blivit kränkta. En förutsättning är att den berörda staten är ansluten till konventionen eller respektive tilläggs- protokoll. Även om ratificerade dröjde det innan underkastade sig Europadom- stolens kompetens. Ett klagomål måste avse en kränkning som har drabbat klaganden personligen. avgöranden riktar sig därför huvud- sakligen mot stater. Det innebär att ett klagomål inte kan rikta sig mot en enskild person eller organisation utan måste rikta sig mot en stat och handla om en fråga som staten kan hållas ansvarig för. avgöranden är bindande för den berörda staten. har emellertid inte möjlighet att ändra eller undan- röja ett nationellt avgörande. I sina domar fastställer om konventionsstaten har brutit mot någon bestämmelse i konventionen. Om domstolen anser att en kränkning av konventionen har skett kan den tillerkänna klaganden skälig gottgörelse. En sådan gottgörelse kan utgöra ersätt- ning för både ekonomisk och ideell skada. Dessutom utdöms ofta skälig ersättning för processkostnader. I fall där kränkningen av kon- ventionen varit av formell art eller annars av mindre betydelse för klaganden, nöjer sig med att konstatera att själva beslutet att klaganden utsatts för en kränkning av sina rättigheter innefattar tillräcklig gottgörelse. Det förekommer också att Europa- domstolen i sin dom ålägger en stat konkreta förpliktelser för att undanröja eller begränsa effekterna av ett konventionsbrott gente- mot klaganden i målet. Enligt artikel 46.1 i konventionen har staterna förbundit sig att rätta sig efter slutgiltiga domar i varje mål i vilket de är parter. Det innebär bl.a. att de är skyldiga att betala det skade- stånd som domstolen bestämt. Det är som enligt artikel 46.2 i konventionen ska övervaka att domarna blir verkställda. Den som vill klaga till måste först ha försökt få rättelse till stånd inom landet i fråga genom att utnyttja de möjlig- heter som finns att överklaga myndigheters och domstolars beslut. Rätten till effektiva rättsmedel behandlas närmare under avsnitt 8.4.7 nedan. 8.4.3Europakonventionens ställning i den svenska rättsordningen är som framgått inkorporerad i svensk rätt . Genom inkorporeringslagen har konventionen ställning som vanlig lag, men i förarbetena ges uttryck för uppfattningen att konventionen, på grund av sin särskilda karaktär, bör ges en särskild tyngd vid lagtolkning i fall av konflikt med inhemska lagbestämmel- ser (prop. 1993/94:117, s. 38). Konventionens artiklar kan ses som ett komplement till fri- och rättighetsreglerna i 2 kap. regeringsfor- men. När det gäller förhållandet mellan konventionen och vanlig svensk lag framhölls i förarbetena principen om s.k. fördragskon- form tolkning, dvs. att svenska regler om möjligt ska tillämpas på ett sätt som stämmer överens med internationella åtaganden. Av 2 kap. 19 § regeringsformen följer att föreskrifter inte får meddelas i strid med åtaganden på grund av Europakonven- tionen. En föreskrift som är oförenlig med konventionen är således även oförenlig med regeringsformen. Lagstiftaren har genom bestäm- melsen ålagts ett särskilt ansvar när det gäller den allmänna utform- ningen och avsedda tillämpningen av ny lagstiftning. Vidare får enligt 11 kap. 14 § och 12 kap. 10 § regeringsformen domstolar och andra offentliga organ inte tillämpa en lag eller annan föreskrift som strider mot grundlag. Även i de fall då det i rättstill- lämpningen uppkommer frågor om förenligheten med Europakon- ventionen, gör sig således särskilda hänsyn gällande. har mot denna bakgrund en speciell ställ- ning i den svenska rättsordningen. 8.4.4Konventionsstaternas bundenhet och skyldigheter kom till i syfte att skydda individers grundläg- gande fri- och rättigheter. Den övergripande förpliktelse som varje konventionsstat har åtagit sig framgår av artikel 1. Där sägs det att konventionsparterna ska garantera att var och en som befinner sig under dessas jurisdiktion har rätt till de fri- och rättigheter som an- ges i avdelning I (artiklarna 2–18). Konventionsstatens förpliktelse är alltså inte begränsad till statens egna medborgare. Enligt artikel 1 skyddas var och en som befinner sig under statens jurisdiktion. Den som vistas på en stats territorium kan normalt anses befinna sig un- der statens jurisdiktion. Detta gäller även om staten tillåtit en annan stats myndigheter att bedriva verksamhet på dess territorium, i vart fall om den förstnämnda staten inser eller borde inse att den andra statens handlande kan komma att strida mot konventionen. En sådan tolkning av staternas ansvar har gjort i fler mål. I mot (no. 39630/09, ) mot (no. 28761/11, ) och () mot (no. 7511/13, ) tillät konventionsstaterna den amerikanska underrättelsetjänsten att hålla misstänkta terrorister frihetsberövade och att förhöra dem på deras territorier. Konventionsstaterna ansågs inte kunna undgå an- svar för de brott mot konventionen som begåtts av de utländska tjänstemännen genom de metoder som CIA använt. 26083/94, den 1999) samt Beer och Regan 28934/95, ), båda mot , att en kon- ventionsstat som överför kompetens till en internationell organisa- tion måste se till att enskilda människor även därefter kommer att ha ett rimligt skydd för sina mänskliga rättigheter. Skulle det inte finnas ett tillfredsställande rättsskydd med avseende på organisationens be- slut och handlingar, kan de konventionsstater som är medlemmar i organisationen inte undgå ansvar enligt . Europa- domstolen har i dessa båda domar anknutit till tidigare avgöranden av Kommissionen som också uppställt ett krav på att en stat vid över- låtelse av befogenheter till internationella organ ska se till att det finns ett tillfredsställande skydd för de fri- och rättigheter som stat- en åtagit sig att garantera genom att tillträda konventionen. Det primära ansvaret för att rättigheterna i respekteras på det egna territoriet har således de enskilda konven- tionsstaterna. Staterna har även den grundläggande skyldigheten att tillhandahålla effektiva rättsmedel vid konventionskränkningar. 8.4.5Allmänt om innehållet i konventionen Bestämmelserna i konventionen innefattar rätten till liv (artikel 2), förbud mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning (artikel 3), förbud mot slaveri och tvångsarbete (arti- kel 4), rätten till frihet och säkerhet (artikel 5), rätten till domstols- prövning och till rättvis och offentlig rättegång (artikel 6), förbud mot straffrättslig retroaktivitet (artikel 7), skydd för privatliv och korrespondens (artikel 8), tankefrihet och religionsfrihet (artikel 9), yttrandefrihet (artikel 10), församlings- och föreningsfrihet (arti- kel 11), rätten att ingå äktenskap och bilda familj (artikel 12), rätten till effektiva inhemska rättsmedel vid kränkningar (artikel 13), samt förbud mot diskriminering av något slag vid utnyttjande av rättighet- erna (artikel 14). Konventionens artikel 15 medger regeringarna rätt- en att göra avvikelser (derogationsrätt) från vissa av konventionens krav i händelse av krig eller annat allmänt nödläge som hotar natio- nens existens. har kompletterats med 16 tilläggsprotokoll. I sex av dessa har nya materiella rättigheter tillfogats. De rättigheter som skyddas i dessa protokoll är följande: –äganderätt (artikel 1 i första protokollet), –rätt till undervisning (artikel 2 i första protokollet), –rätt till fria val (artikel 3 i första protokollet), –förbud mot frihetsberövande på grund av oförmåga att fullgöra avtalad förpliktelse (artikel 1 i fjärde protokollet), –rätt till personlig rörelsefrihet (artikel 2 i fjärde protokollet), –rätt att vistas i sitt hemland (artikel 3 i fjärde protokollet), –förbud mot kollektiv utvisning (artikel 4 i fjärde protokollet), –förbud mot dödsstraff (sjätte och trettonde protokollen), –rätt till förfarandegarantier i utvisningsärenden (artikel 1 i sjunde protokollet), –rätt att överklaga straffdom (artikel 2 i sjunde protokollet), –rätt till ersättning vid oriktig straffdom (artikel 3 i sjunde proto- kollet), –förbud mot åtal och straff för brott som redan prövats i tidigare rättegång (artikel 4 i sjunde protokollet), och –makars rätt till likabehandling under äktenskap och vid dess upp- lösning (artikel 5 i sjunde protokollet). Därutöver finns även ett generellt förbud mot diskriminering (tolfte protokollet). 8.4.6Närmare om vissa i konventionen upptagna fri- och rättigheter Rätt till frihet och säkerhet Bestämmelserna i artikel 5 i konventionen gäller frihetsberövanden. Artikeln bygger på principen att varje frihetsberövande måste ha stöd i lag. Artikeln innehåller tämligen detaljerade bestämmelser om för- utsättningarna för att ett frihetsberövande ska anses tillåtet. Den som berövats friheten ska även kunna komma i åtnjutande av de rätts- säkerhetsgarantier som anges i punkterna 2, 3, 4 och 5 i artikel 5. Han eller hon ska således skyndsamt få kännedom om skälen till frihets- berövandet och, när detta grundar sig på misstanke om brott, skynd- samt ställas inför domare och åtalas eller friges inom skälig tid. Den som berövats friheten ska också ha rätt att få lagligheten av frihets- berövandet prövad av domstol och ha rätt till skadestånd om frihets- berövandet skett i strid med konventionen. Rätt till en rättvis rättegång Bestämmelser om att tvister om rättigheter och anklagelser om brott ska kunna prövas av domstol finns i artikel 6 i . För att fylla sitt syfte måste dessutom domstolsprövningen vara så utformad att den inrymmer tillfredsställande rättssäkerhetsgarantier. Domstolsförfarandet ska vara så utformat att följande krav till- godoses: –domstolen ska vara oberoende och opartisk, –domstolen ska ha inrättats enligt lag, –förfarandet ska vara korrekt och rättvist mot den enskilde, –förfarandet ska, med vissa undantag, vara muntligt och offentligt, –domstolsprövningen ska ske inom skälig tid, och –domen ska avkunnas offentligt. I artikel 6.3 anges vissa minimigarantier som bör ses som särskilda aspekter av rätten enligt artikel 6.1 till en rättvis rättegång i brottmål. Dessa minimigarantier innebär i huvudsak att den som åtalats för brott ska ha rätt –att bli underrättad om anklagelsen mot honom eller henne, –att få tillräcklig tid och möjlighet att förbereda sitt försvar, –att försvara sig personligen eller genom ombud, –att förhöra vittnen som åberopas mot honom eller henne samt att få vittnen inkallade och förhörda under samma förhållanden som vittnen mot honom eller henne, och –att vid behov få kostnadsfritt biträde av tolk. På samma sätt som övriga i konventionen skyddade rättigheter gäller rätten till en rättvis rättegång bara för den som befinner sig under en konventionsstats jurisdiktion (artikel 1 i konventionen). Frågan har uppkommit om en stat i vissa fall kan anses bryta mot artikel 6 genom att utvisa, utlämna eller överlämna någon utan att försäkra sig om att garantierna i artikel 6 kommer att beaktas i rätte- gången i den andra staten. Det ansvar som här kan uppkomma liknar det som föreligger enligt artikel 3 när en person utvisas, utlämnas eller på annat sätt överlämnas till ett land i vilket han löper en påtag- lig risk för att utsättas för tortyr. En utvisning eller utlämning har ansetts stå i strid med artikel 3 om det visas att det finns starka skäl att tro att personen i fråga i mottagarlandet skulle löpa en reell risk för att utsättas för tortyr eller omänsklig eller förnedrande behand- ling. När det gäller artikel 6 framgår dock av praxis att ett sådant ansvar bara undantagsvis kan bli aktuellt, dvs. endast i händelse av flagranta brott eller risk för flagranta brott mot princip- erna för ett rättvist rättegångsförfarande (se t.ex. fallet Soering mot , no. 14038/88, ). Konventionen kräver alltså inte att den stat som utvisar, utlämnar eller överlämnar en person ska förvissa sig om att denne, i en eventuell rättegång i mottagarlandet, kommer att omfattas av ett förfarande som till alla delar uppfyller kraven i artikel 6. Inget straff utan lag I artikel 7 kommer den straffrättsliga legalitetsprincipen till uttryck. Ingen får straffas utan stöd i lag och retroaktiv tillämpning av straff- lag är förbjuden. Det grundläggande kravet i artikeln är att bestraff- ning måste ha sådant stöd i lag att straffet är förutsebart när gärning- en utförs. Principens betydelse framgår av att artikel 7 tillhör de be- stämmelser från vilka avsteg inte får göras med stöd av artikel 15 under krig eller andra extraordinära förhållanden. Enligt punkt 2 i artikel 7 ska legalitetsprincipen inte hindra lagföring och bestraffning av den som gjort sig skyldig till handling eller underlåtenhet som, när den begicks, var brottslig enligt allmänna internationellt erkända rätts- principer. Rätt till respekt för privat- och familjeliv Enligt artikel 8 i har var och en rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv, sitt hem och sin korrespondens. Många av de rättigheter som behandlas i andra artiklar i konven- tionen kan sägas beröra privatlivet, såsom t.ex. skyddet mot tortyr och omänsklig eller förnedrande behandling i artikel 3 och frihetsberövanden enligt artikel 5. Artikel 8 fångar upp de aspek- ter av privatlivet som faller utanför specialbestämmelserna i konven- tionen. Vid sidan av rätten till respekt för privatlivet behandlas i artikel 8 också rätten till respekt för familjelivet samt för hem och korrespon- dens. Dessa rättigheter är nära förbundna med rätten till respekt för privatlivet och kan ofta inte särskiljas från denna rättighet. En hus- rannsakan är exempelvis ett ingrepp inte bara i den respekt som hem- met ska åtnjuta utan också i rätten till respekt för privatlivet. På motsvarande sätt berör telefonavlyssning, liksom brevkontroll, såväl korrespondens som privatliv. Om en familj splittras eller kontakter mellan familjemedlemmar försvåras, är det inte bara familjelivet som drabbas utan också de enskilda familjemedlemmarnas privatliv. Vad som kränks är sålunda ofta rätten till respekt för privat- och familje- liv eller rätten till respekt för privatliv och hem eller för privatliv och korrespondens. Vad som förutsätts enligt artikeln är att staten utfärdar lagar som ger ett tillfredsställande skydd åt privatliv, familjeliv, hem och korre- spondens och att de rättsvårdande myndigheterna har kontroll över att dessa lagar respekteras. För att ett ingrepp ska vara förenligt med artikel 8.2, måste in- greppet vara –ägnat att tillgodose något av de i artikel 8.2 uppräknade allmänna eller enskilda intressen, och –nödvändigt i ett demokratiskt samhälle för att tillgodose detta in- tresse. En viktig aspekt av skyddet för privatlivet är den fysiska integriteten. Allvarliga kränkningar av den fysiska integriteten kan utgöra tortyr eller omänsklig eller förnedrande behandling och därför stå i strid med artikel 3 i . Är det däremot fråga om mind- re allvarliga kränkningar av den fysiska integriteten kan de ibland tänkas strida mot artikel 8. Vad som sker med samtycke omfattas som regel inte av skyddet i artikel 8. Målet Gillan och mot (no. 4158/05, ) gällde brittiska lag mot terrorism, en- ligt vilken polisen hade rätt att kroppsundersöka personer utan skä- lig misstanke om brott. Polisen kunde kräva att en person tog av sig huvudbonad, skor, ytterkläder och handskar och fick med händerna söka efter innehållet i fickor, runt kragar, sockor och skor samt i per- sonens hår. Åtgärderna fick vidtas på offentlig plats, och en vägran att underkasta sig åtgärderna var straffbart. kon- staterade att det var fråga om ingrepp i privatlivet och att dessa in- grepp inte kunde jämföras med t.ex. kontroller på en flygplats där passagerarna kunde anses ha lämnat sitt samtycke genom att välja att resa med flyg. Inte heller hade befogenheterna enligt lagen mot ter- rorism förbundits med tillräckliga rättsliga garantier. En polisman hade bl.a. möjlighet att handla helt efter egen bedömning. Domstol- ens slutsats var att åtgärderna inte var tillräckligt specificerade och inte omgärdade med adekvat rättsligt skydd. De uppfyllde därför inte kravet på respekt för privatlivet i artikel 8 i konventionen. I artikel 1 i första tilläggsprotokollet till finns bestämmelser om skydd för egendom. Enligt första stycket ska varje fysisk eller juridisk person ha rätt till respekt för sin egendom. Ingen får berövas sin egendom annat än i det allmännas intresse och under de förutsättningar som anges i lag och i folkrättens allmänna grund- satser. I andra stycket anges att bestämmelserna i första stycket inte inskränker en stats rätt att genomföra sådan lagstiftning som staten finner nödvändig för att reglera nyttjandet av egendom i överens- stämmelse med det allmännas intresse eller för att säkerställa betal- ning av skatter eller andra pålagor eller av böter och viten. I praxis har fastlagts att artikeln innehåller tre rättsregler. Den första regeln slår fast principen om respekt för ägan- derätten, den andra uppställer villkoren för berövande av egendom och den tredje behandlar förutsättningarna för att göra inskränk- ningar i rätten att utnyttja egendom. Beslag och förverkande som en särskild rättsverkan av brott anses innebära berövande i konventio- nens mening. I den folkrättsliga doktrinen godkänns förverkanden utan ersättning, så länge sanktionen inte strider mot andra etablerade folkrättsliga principer (, , Egendomsskyddet, Ägande- rätten enligt artikel 1 första tilläggsprotokollet till den europeiska konventionen om de mänskliga rättigheterna, 2000, s. 318 f.). Vid samtliga slag av äganderättsintrång gäller proportionalitets- principen där nödvändigheten av intrånget i det allmännas intresse balanseras mot det men den enskilde lider. Staten ges här en förhål- landevis vid egen bedömningsmarginal. Artikeln innehåller inte någon uttrycklig bestämmelse om ersätt- ning. Möjligheten att få ersättning för ett intrång ska emellertid be- aktas vid intresseavvägningen enligt proportionalitetsprincipen. 8.4.7Rätt till ett effektivt rättsmedel Även om har till uppgift att garantera konventio- nens efterlevnad, har konventionen ändå som principiell utgångs- punkt att överträdelser i första hand ska beivras på det nationella planet. Denna princip har kommit till uttryck i konventionens arti- kel 13, där det föreskrivs att var och en vars rättigheter enligt kon- ventionen kränkts ska ha tillgång till ett effektivt rättsmedel inför en nationell myndighet.