sou · H5B35 · 2017-02-01 00:00:00 — konstaterade, precis som i , att den som arbetar i en annan medlemsstat oavsett i vilken omfattning ska om- fattas av arbetsstatens lagstiftning. Den andra frågan handlade om förordningen förhindrade att förmånerna beviljas av bosättnings- staten. hänvisade även här till Bosmann samt Hudzinski och Wawrzyniak-målen. konstaterade att även om personerna i Franzen-målet omfattades av en annan stats lagstiftning var det inte ett hinder för bosättningsstaten att bevilja barnbidrag respektive förmåner vid ålderdom om de uppfyllde de 86 dom i de förenade målen Hudzinski och Wawrzyniak, C-611/10 och C-612/10, ECLI:EU:C:2012:339. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen materiella villkoren och att situationen inte gav upphov till någon kumulering av samma kategori förmåner under samma period.87 11.2.3Tillämplig lagstiftning för offentligt anställda En person som är offentligt anställd omfattas av lagstiftningen i den stat där förvaltningen som sysselsätter honom eller henne finns.88 Offentligt anställda omfattas av arbetsgivarstatens lagstift- ning så länge anställningsförhållandet varar. Offentligt anställda fortsätter att omfattas av den lagstiftning som gäller för den offentliga arbetsgivaren även om de arbetar som an- ställda eller egenföretagare i två eller flera medlemsstater om arbetet för den offentliga arbetsgivaren är marginellt. Enligt Europeiska kommissionens vägledning är marginellt arbete mindre än fem procent89 av arbetstiden eller lönen. Om arbetet för den offentliga arbetsgivaren är ska personen omfattas av det sociala trygghetssystemet i den stat där han eller hon är anställd eller egenföretagare.90 Det är varje enskild medlemsstat som avgör vem som ska betraktas som offentligt anställd.91 11.2.4Tillämplig lagstiftning för arbetslösa som är bosatta utanför den behöriga staten Det finns en regel om tillämpning av bosättningsstatens lagstiftning för personer som erhåller arbetslöshetsersättning från bosättnings- staten, med stöd av artikel 65 i förordningen. Denna regel avser gränsarbetare och sällanhemvändare92 som är helt arbetslösa. Det inne- bär att det är personer som under den senast anställningen var bosatta i en annan stat än arbetsstaten och forsätter att vara bosatta där eller återvänder till denna kan få arbetslöshetsersättning från bosättnings- 87EU-domstolens dom m.fl. C-382/13, ECLI:EU:C:2015:261. 88Artikel 11.3 b i förordning 883/2004. 89När det gäller det marginella arbetet med ett riktvärde på följer det av Kommis- sionens praktiska vägledning. 90Artikel 13.4 förordning 883/2004. 91Artikel 1 d i förordning 883/2004. Artikel 13.2 d i förordning 1408/71. 92Gränsarbetare är definierade i artikel 1 f i förordning 883/2004 och är en person som arbetar som anställd eller bedriver verksamhet som egenföretagare i en medlemsstat men som är bosatt i en annan dit de återvänder som regel eller åtminstone . Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen staten.93 Det ovan sagda innebär att en person som är bosatt i men arbetar i och blir helt arbetslös kommer, under förutsättning att han eller hon bor kvar i , att kunna erhålla svensk arbetslöshetsersättning.94 Det finns en rekommendation från Administrativa kommis- sionen95 om tillämplig lagstiftning för arbetslösa som arbetar deltid i en annan medlemsstat än bosättningsstaten. Det finns möjligheter för de behöriga institutionerna att ingå överenskommelser om att per- sonen ska fortsätta att omfattas av bosättningsstaten lagstiftning, både när det gäller inbetalning av avgifter och beviljande av förmåner.96 11.2.5Tillämplig lagstiftning för personer i militärtjänstgöring eller civil tjänstgöring Det anses inte vara ett anställningsförhållande när en person är in- kallad till militärtjänstgöring eller civil tjänstgöring. Av den anled- ningen är tillämplig lagstiftning för dessa särskilt reglerat i förord- ning 883/2004. Denna reglering finns i artikel 11.3 d och är endast tillämplig på personer som fullgör militärtjänst eller civil tjänst. Sådana personer omfattas av lagstiftningen i medlemsstaten där tjänstgöringen sker.97 11.2.6Tillämplig lagstiftning för flygpersonal Bedömningen av tillämplig lag för flygpersonal anges i artikel 11.5 i förordning 883/2004.98 Arbete som innebär att en medlem av flyg- eller kabinbesättningen utför tjänster som rör passagerar- eller gods- 93Artikel 11.3 c och artikel 65 i förordningen. 94Bosättningsstaten har ändå inte fullt ansvar eftersom det senaste arbetsstatet måste ersätta bosättningsstaten vad gäller arbetslöshetsförmåner . De måste registrera sig vid arbetsförmedlingen i bosättningsstaten. Syftet är att det är lättare att få stöd i att hitta nytt arbete i bosättningsstaten. Se artiklarna 65.5–65.8 i förordning 883/2004. 95Se beskrivning av Administrativa kommissionen i kapitel 3. 96Rekommendation nr U1 av om tillämplig lagstiftning för arbetslösa per- soner som förvärvsarbetar deltid i en annan medlemsstat än bosättningsstaten. EUT C 106/42, 24.4.2010 (nedan kallad AK rekommendation U1). 97Artikel 11.3 d i förordning 883/2004. Se även dom , C-372/02 ECLI:EU:C:2004:705. 98Europaparlamentets och Rådets förordning 465/12 av om ändring av för- ordning 883/2004 om samordning av de sociala trygghetssystemen och av förordning 987/2009 om tillämpningsbestämmelser till förordning 883/2004. EUT L 149, . Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen befordran, ska anses vara arbete som bedrivs i den medlemsstat där stationeringsorten är belägen. Det avgörande kriteriet är stationerings- ort. Detta är den plats där personen fysiskt befinner sig och har en nära förbindelse med avseende på anställningen. Med stationeringsort menas den ort som operatören99 har fastställt för varje besättnings- medlem och där besättningsmedlemmen vanligen inleder och avslutar en tjänstgöringsperiod eller en serie tjänstgöringsperioder och där arbetsgivaren vanligen inte är ansvarig för besättningsmedlemmens inkvartering.100 När arbetstagaren har flera stationeringsorter är det bestäm- melserna om arbete i två eller flera medlemsstater som ska tillämpas. Det gäller också för personer som vid sidan om arbetet som flyg- eller kabinbesättning normalt utför annat arbete som anställd eller egen- företagare. I dessa fall blir i stället bestämmelserna om arbete i två eller flera medlemsstater tillämpliga.101 När det gäller begreppet stationeringsort är det ett EU-rättsligt begrepp och är begränsat till EU:s territorium. Begreppet kan därför inte tillämpas för flygper- sonal, som trots att denne är medborgare i en EU/EES-stat har sin stationeringsort utanför EU och flyger till olika stater i EU. I sådana fall gäller reglerna om arbete i två eller flera medlemsstater.102 En tredjelandsmedborgare som lagligen vistas i en medlemsstat i EU och arbetar som flygpersonal från en stationeringsort i en medlemsstat omfattas av förordning 883/2004 med stöd av förordning 1231/2010. Behörig medlemsstat blir där stationeringsorten ligger.103 Det finns dock särskilda övergångsbestämmelser, där huvud- regeln är att de nya reglerna inte tillämpas på personer som anställ- des före den 28 juni 2012.104 Det som kan bidra till ett problem för tillämparen är att bestämmelsen om stationeringsort inte kom att 99Operatören avser flygbolaget eller arbetsgivaren. 100Bilaga III till Rådets förordning (EEG) nr 3922/91 av om harmoni- sering av tekniska krav och administrativa förfaranden inom området civil luftfart. 101Artikel 13 i förordning 883/2004. 102Europeiska Kommissionen, (2013) Praktisk vägledning om den lagstiftning som gäller inom Euroepiska unionen, Europeiska Ekonomiska samarbetet och s. 34. 103Artikel 11.5 i förordning 883/2004. 104Övergångsbestämmelserna innebär att den lagstiftning som var tillämplig före ska fortsätta att tillämpas för personen så länge som den relevanta situationen förblir oförändrad dock längst från ikraftträdandet (punkt 1 av övergångsbestämmelserna i förordning nr 465/2012). Det betyder att om förhållandena inte ändras, det vill säga anställ- ningsvillkoren är oförändrade, så gäller de gamla bestämmelserna från , när förordningen trädde i kraft. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen tillämpas inom EU/EES och från , utan EES och för den 1 januari 2015.106 11.2.7Tillämplig lagstiftning för sjömän En som arbetar som anställd eller egenföretagare ombord på ett havsgående fartyg ska omfattas av det sociala trygghetssystemet i den stat vars flagg fartyget för och arbete ska anses utfört i den med- lemsstaten. Men om sjömannens arbetsgivare har sitt säte i en annan medlemsstat, som också är sjömannens bosättningsstat, ska i stället bosättningsstatens lagstiftning gälla.107 Havsgående fartyg är även de fartyg som går i trafik på innanhav som eller . En person som enbart arbetar ombord på ett fartyg inom en med- lemsstats hamnområde eller territorialvatten anses alltså inte utföra arbete ombord på ett havsgående fartyg. Genom benämningen havsgående fartyg utesluts de fartyg som går i inlandstrafik, till exem- pel på floden Samordningssystemet med sina två grundläggande principer om att en medlemsstats lagstiftning ska tillämpas (single state rule) samt att den tillämpliga lagstiftningen är arbetsstatens lagstiftning (lex loci laboris-principen), är ett välutvecklat och funktionellt system för yrkesaktiva som rör sig över gränserna. För icke yrkesaktiva fanns det 105Gemensamma beslut nr 14/2013 av om ändring av bilaga VI (Social trygghet) till . EUT L 144/19, 30.05.2013. 106Beslut nr 1/2014 av den gemensamma kommitté som inrättats genom avtalet mellan Europeiska Gemenskapen och dess medlemsstater, å ena sidan, och , å andra sidan, om fri rörlighet för personer av om ändring av bilaga II (Samordningen av socialförsäkringssystemen) till avtalet (2014/947/EU). EUT L 367/122, 23.12.2014. 107Artikel 11.4 i förordning 883/2004. 108En person som enbart arbetar ombord på ett fartyg inom en medlemsstats hamnområde eller territorialvatten anses inte utföra arbete ombord på ett havsgående fartyg. Det beror på att artikel 11.4 i förordning avser personer som arbetar på fartyg ”till havs” vilket framgår tydligare av andra språkversioner än svenska av artikel 11.4 i förordning (EG) nr 883/2004 (jämför engelsk och tysk version av artikel 11.4 i förordning (EG) nr 883/2004). Se även För- säkringskassans vägledning 2004:11, Tillämplig lagstiftning, EU, Socialförsäkringskonventioner, version 4, s. 67. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen dock problem i den tidigare förordningen 1408/71.109 Det gällde framför allt de personer som permanent slutat eller tillfälligt110 hade upphört att arbeta och huruvida de fortsättningsvis skulle betraktas som yrkesaktiva. Huvudregeln om arbetsstatens lag ledde i dessa fall till tolkningsproblem gällande tillämplig lag och frågor rörande detta har ställts till i ett antal mål under förord- ning 1408/71. I Ten Holder-målet framgår tydligt att reglerna för att bestämma tillämplig lagstiftning är exklusiva, även om det inte var fördelaktigt för den enskilde. Den nederländska kvinnan hade arbetat i och den tillämpliga lagstiftningen för henne var den tyska lagstiftningen. Hon blev sjuk och fick en tysk sjukförmån och i samband med detta flyttade hon även tillbaka till . Eftersom den tyska lagstiftningen var tillämplig på henne kunde hon inte bli berättigad till någon förmån i . Domstolen menade att lagstiftningen i arbetsstaten () skulle vara tillämp- lig tills hon tog upp arbete i en annan medlemsstat. Konsekvenserna blev att hon inte uppfyllde villkoren för nederländska förmåner.111 menade att arbetsstatens lagstiftning skulle vara fortsatt tillämpligt till att personen definitivt hade upphört med all yrkesverksamhet. I Ten Holder-målet hade det varit mer förmånligt att omfattas av bosättningsstaten lagstiftning. Detta medförde att lag- stiftaren försökte lösa problematiken med tillfälliga arbetsuppehåll genom att införa en ny artikel i förordning 1408/71. Artikel 13.2 f stadgar att arbetsstatens lagstiftning måste upphöra innan bosätt- ningsstatens lagstiftning börjar gälla och att en person ska omfattas av bosättningsstatens lagstiftning och uteslutande enligt den lagstift- ningens regler. Det problem som kvarstod även efter att man genomfört för- ändringen i 13.2 f var att det inte gjordes någon skillnad på de som tillfälligt hade upphört att arbeta och permanent slutat att arbeta, exempelvis vid pension. Men eftersom det, trots ändringar i förord- ning 1408/71, inte fanns någon distinktion mellan de som tillfälligt upphört att arbeta och de som permanent slutat att arbeta pekades bosättningsstatens lag ut som gällande för alla typer av arbetsuppe- håll. En annan svårighet var att arbetsstatens lagstiftning måste ha 109Paju, J. (2012). Introduktion till EU:s socialförsäkringsrätt, s. 48 f. 110Se även dom Kuusijärvi, C-275/96, ECLI:EU:C:1998:279. 111EU-domstolens dom Ten Holder, C-302/84, ECLI:EU:C:1986:242. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen upphört innan den bosättningsbaserade lagstiftningen började gälla. Det var särskilt ofördelaktigt för dem som gjorde tillfälliga arbets- uppehåll, exempelvis föräldralediga, och som därmed gick miste om arbetsbaserade förmåner i arbetsstaten men inte heller fick tillgång till bosättningsstatens förmåner. Detta belyses i Kuusijärvi-målet112 som gällde svensk föräldrapenning. konstaterade att Kuusijärvi som varit arbetslös innan hon blev föräldraledig och uppbar föräldrapenning, och sedan flyttade till , inte längre stod kvar i senaste arbetsstatens lagstiftning (). menade att hon hade upphört att vara yrkesverksam och därför skulle utförsäkras från den senaste arbetsstaten. Det var en snäv tolkning av principen om arbetsstatens lagstiftning. Förordning 883/2004 ger ett utökat skydd för icke yrkesaktiva jämfört med den tidigare förordningen genom införandet av en distinktion mellan de som erhåller kortvariga förmåner från arbets- staten och de som erhåller långvariga förmåner. Personer som har långvariga förmåner, exempelvis olika pensioner, betraktas inte som arbetstagare och omfattas i princip inte av den senaste arbetsstatens lagstiftning. I förordning 883/2004 har förtydliganden gjorts för att de icke yrkesaktiva som gör tillfälliga arbetsuppehåll och erhåller kon- tantförmåner (kortvariga förmåner som exempelvis sjukpenning och föräldrapenning) ska ses som anställda och omfattas av den senaste arbetsstatens lag. Det kan dock finnas tolkningssvårigheter, som till exempel, en person ska omfattas och vilka krav som ska ställas på hur den arbetsbaserade förmånen tas ut.113 Förord- ningen innebär även att de som gör förvärvsavbrott utan att erhålla kontantförmåner ska omfattas av bosättningsstatens lagstiftning.114 Det finns inget som anger att bosättningsstaten lagstiftning ska börja gälla först när arbetsstatens lagstiftning har upphört att gälla, så som det är reglerat i förordning 1408/71. 112Se dom Kuusijärvi, C-275/96, ECLI:EU:C:1998:279. 113Jämför särskilt den svenska föräldrapenning, där det finns möjlighet till att ta ut förmånen i olika omfattning och . 114Uttrycket ”uteslutande enligt bestämmelserna i den lagstiftningen” finns inte i den nya för- ordningen. I stället klargörs att eventuella rättigheter som personen i fråga har i andra medlems- stater enligt förordningens bestämmelser inte ska påverkas. Det klargörs dock inte om den försäkrade ska ha tillgång till arbetsbaserade förmåner i bosättningsstaten. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen 11.2.9Tillämplig lagstiftning för icke yrkesaktiva Bosättningsbegreppet är avgörande i förordning 883/2004 när det gäller att fastställa vilken stat som är behörig för icke yrkesaktiva. I förordning 883/2004 görs skillnad mellan bosättning och vistelse, där bosättning är den ort där personen är stadigvarande bosatt och vistelse är en tillfällig bosättning.115, 116 När det gäller bosättningsbegreppet har EU–domstolen tolkat att en person är bosatt i den stat där denne stadigvarande bor och har centrum för sina levnadsintressen. I målet Swaddling uttalade EU- domstolen att bosättning avser stadigvarande bosättning, men krav på en viss tids bosättning får inte får uppställas som ett självständigt krav och särskilt inte när det gäller personer som återvänder till ursprungs- staten.117 Utifrån tidigare rättspraxis från har bosättnings- begreppet sedermera kodifierats i förordning 987/2009, där det finns bosättningskriterier om två medlemsstaterna har skilda uppfattningar när det gäller att fastställa bosättningsstaten. Bosättningsstaten ska fastställas efter en helhetsbedömning av alla tillgängliga uppgifter och relevanta fakta. Artikel 11 i tillämpningsförordning 987/2009 anger följande krite- rier för denna bedömning: Vistelsens varaktighet och kontinuitet på de berörda medlems- staternas territorier. Den enskilda personens situation. Det senare omfattar framför allt omständigheter kring en persons familje- och yrkesförhållanden, bostadsförhållanden och familjeband i någon av de berörda med- lemsstaterna. Slutligen anges att även var man anses bosatt för skatteändamål ska tillmätas betydelse. 115Artikel 1 (j) och (k) i förordning 883/2004. 116Före tillämpning av principen om bosättningsstatens lagstiftning ska det utredas om personen täcks av någon av de andra reglerna för att bestämma tillämplig lagstiftning i 11.3 a–d. Se , M. och Cornelissen, R. (2015). , A Commentary o EU regulations 883/2004 and 987/2009, Nomos, C.H. , s. 162. 117EU-domstolens dom Swaddling, C-90/97 ECLI:EU:C:1999:96 punkterna 29 och 30. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen När det gäller studerande ska den medlemsstat som står för den studerandes inkomst normalt betraktas som bosättningsstat.118 Dessa kriterier är dock inte uttömmande, utan även andra kriterier kan vara av betydelse. De inblandade medlemsstaternas institutioner måste vara överens om var en person är bosatt eftersom en person bara kan vara bosatt i en medlemsstat. I de fall där medlemsstaterna institu- tionerna inte är överens ska den berörda personens avsikt och i sista hand skälen till varför en person har flyttat, vara avgörande.119 Krite- rierna säkerställer att en person kommer att anses bosatt i någon medlemsstat. I målet gällde frågan om en person kan ha två bosätt- ningsorter. Frågan i målet var om det, enligt förordning 1408/71, kan finnas två bosättningsorter. resonerade om syftet med bosättning som anknytningsmoment i reglerna om tillämplig lagstift- ning, skulle gå förlorade om det gavs möjlighet att ha två bosätt- ningar. konstaterade att en person är bosatt där han eller hon har sin stadigvarande bosättning och centrum för sina levnadsintressen. Det är alltså inte möjligt att anses vara stadigvarande bosatt i två olika medlemsstater samtidigt.120 Vid bedömningen om en person ska anses bosatt i en medlemsstat trots att han eller hon vistas en annan medlemsstat under ska personens avsikt utifrån faktiska omständigheter och objektiva förhållanden beaktas. Kriterierna i artikel 11 i förord- ning 987/2009 är inte uttömmande och det finns ingen prioritets- ordning dem emellan. Det faktum att vistelsen kan ha pågått är i sig inte tillräckligt för att anse att personen bytt bo- sättningsstat. I ett förhandsavgörande i har också personens egen uppfattning om var denne är bosatt betydelse. Frågan i förhands- avgörandet gällde om personen i målet hade bytt bosättningsstat men det gjordes även en tolkning av vistelsebegreppet. Mer specifikt gällde det en man, bosatt i , som under en vistelse i insjuk- nade i en allvarlig sjukdom som krävde att han fort- farande stod under kontinuerlig tillsyn och vård av specialistläkare i 118Artikel 11.1 i förordning 987/2009. För studenter är en viktig faktor från vilken medlems- stat man har sina inkomster. 119Artikel 11.2 i förordning 987/2009. 120EU-domstolens dom , C-589/10, ECLI:EU:C:2013:303. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen resonerar om kriterierna i artikel 11 i för- ordning 987/2090 och menade att dessa inte är uttömmande och att det inte finns ingen prioritetsordning. Det hänvisas även till Wencel- målet där det konstaterades att det inte är möjligt att vara stadig- varande bosatt i två medlemsstater. Förordning 883/2004 definierar vistelse som tillfällig bosättning. En sådan vistelse innebär, enligt EU- domstolen, inte nödvändigtvis ett kortare besök när det gäller vård- förmåner, som även inbegriper förmåner vid långvarigt vårdbehov. Att personen stannade kvar i var inte ett personligt val, utan han var tvungen på grund av sitt hälsotillstånd. Vid bedömningen ska man beakta personens avsikt utifrån faktiska omständigheter och objektiva förhållanden. konstaterade att mannen trots vistelse i en annan medlemsstat fortfarande ansågs bosatt i sitt urspungsland bland annat för att han själv inte uppfattade sig som bosatt i den stat där han vistades för specialist- vård. Dessutom betalade mannen fortfarande viss skatt i och han var inte skattskyldig i . Det finns således ett samband mellan begreppen bosättning och vistelse. Det bör dock noteras att när det gäller begreppet vistelse finns inga motsvarande bedömnings- kriterier som finns för bosättning.121 11.3Särskilda bestämmelser om tillämplig lagstiftning Som tidigare nämnts ska en person omfattas av endast en stats lag- stiftning och ofta är det i den stat som denne arbetar, men det finns dock undantag som innebär att en person inte ska tillhöra den statens lagstiftning.122 Vidare finns det regler om tillämplig lagstift- ning för de som blir utsända från en stat för att arbeta i en annan och ska fortsätta att omfattas av den utsändande statens sociala trygghets- system.123 I vissa fall kan en person arbeta i flera medlemsstater och det finns därför särskilda regler för att bestämma vilken medlemsstats lagstiftning som personen ska omfattas av.124 121EU-domstolens dom I mot , C-255/13, ECLI:EU:C:2014:1291. 122Personer som är fast eller tillfälligt anställda vid europeiska kommissionen omfattas av EU:s interna försäkringssystem. De tillhör EU:s sjukförsäkringssystem och får pension från EU. De är därför varken socialförsäkrade i arbetsstatet eller bosättningsstaten. 123Artikel 12 i förordning 883/2004. 124Artikel 13 i förordning 883/2004. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen Även om reglerna om tillämplig lagstiftning är bindande för med- lemsstaterna finns möjligheten för medlemsstaterna att komma överens om vilken stats lagstiftning som ska tillämpas, de så kallade dispensreglerna. 11.3.1Tillämplig lagstiftning för utsända arbetstagare och egenföretagare Gränsdragningen mellan utsändning och arbete i två eller flera med- lemsstater är inte helt enkel. Administrativa kommissionen som består av regeringsföreträdare från medlemsstaterna har bland annat till uppgift att behandla administrativa frågor och tolkningsfrågor som följer av samordningsförordningarna. Det underlättar enhetlig tillämpning bland annat när det gäller tillämplig lagstiftning. I nedan- stående avsnitt behandlas några av Administrativa kommissionens beslut om tillämplig lagstiftning. Dessa beslut är endast vägledande.125 Som ovan nämnts ska en utsänd arbetstagare om vissa förutsätt- ningar är uppfyllda fortsätta att tillhöra den utsändande statens lag- stiftning och undantas från den mottagande statens sociala trygghets- system.126 Vid en utsändning ska arbetsgivaren betala socialavgifter till den utsändande staten. Det är möjligt för både anställda och egenföretagare att sändas ut men det finns skillnader i förutsättningarna mellan dessa grupper.127 Förutsättningarna för att kunna sända ut en anställd att arbeta i en annan medlemsstat och att hon eller han fortsättningsvis om- fattas av den utsändande statens lag är: Att en person arbetar som anställd i en medlemsstat,128 Är anställd hos en arbetsgivare som normalt bedriver sin verk- samhet i den medlemsstaten,129 125Artikel 71 i förordning 883/2004. Se även dom , C-98/80, ECLI:EU:C:1992:368.