sou · H5B393 · 2017-11-30 00:00:00 — Enligt 1 § i nämnda kapitel ska en utlänning som reser in i eller vistas i ha pass. En utlänning som reser in i ska vidare enligt 3 § samma kapitel ha visering. Bestämmelser om visering finns i 3 kap. utlänningslagen, 3 kap. utlänningsförordningen och i och rådets förordning (EG) nr 810/2009 av om införande av en gemenskapskodex om viseringar (viseringskodexen). För kortare vistelser kan visering beviljas enligt viseringskodexen (Schengenvisering). För vistelser , dock högst , kan en nationell visering beviljas enligt 3 kap. 4 § utlänningslagen, om det finns särskilda skäl. Av 2 kap. 8–8 a §§ utlänningslagen framgår vissa undantag från kraven på pass och/eller visering. Ytterligare undantag från kravet på visering framgår av 3 kap. 1 § utlänningsförordningen och av rådets förordning (EG) nr 539/2001 av . En utlänning ska enligt 2 kap. 5 § utlänningslagen ha uppehållstillstånd för att få vistas i mer än . Undantag från kravet på uppehållstillstånd gäller enligt 8 b § samma kapitel för de utlänningar som är medborgare i något av de övriga nordiska 1 Med tredjelandsmedborgare avses i gränskodexen personer som inte är medborgare i en medlemsstat i EU och som inte åtnjuter fri rörlighet enligt unionsrätten. länderna, som har uppehållsrätt eller som har visering än . En utlänning som vill ha uppehållstillstånd i ska som huvudregel ha ansökt om och beviljats ett sådant tillstånd före inresan i landet. Detta framgår av 5 kap. 18 § utlänningslagen, där det också anges att en ansökan om uppehållstillstånd inte får bifallas efter inresan. Vissa grupper har dock undantagits från förbudet att resa in i för bosättning utan att först ha beviljats uppehållstillstånd. Detta gäller bland annat de utlänningar som omfattas av reglerna om rätt till asyl eller annat skydd enligt 5 kap. 1 § eller 21 kap. 2, 3 eller 4 § utlänningslagen och utlänningar som bör beviljas uppehållstillstånd på grund av synnerligen ömmande omständigheter enligt 5 kap. 6 § samma lag. Det är vidare en grundläggande princip inom asylrätten att den som ansöker om uppehållstillstånd som flykting eller annan skyddsbehövande tillåts att stanna kvar i det land där denne sökt skydd till dess att ansökan har färdigbehandlats. Av 12 kap. 8 a § första stycket utlänningslagen framgår att ett beslut om avvisning eller utvisning i sådana fall inte får verkställas, innan ansökan har prövats och avslagits genom ett beslut som har vunnit laga kraft eller innan ett beslut att avvisa ansökan enligt 5 kap. 1 b § utlänningslagen har vunnit laga kraft. Om beslutat om omedelbar verkställighet enligt 8 kap. 19 § utlänningslagen eller utlänningen har utvisats på grund av brott, gäller dock särskilda regler. För vissa kategorier av utlänningar, bland annat diplomatiska tjänstemän och deras familjer, tillämpas inte bestämmelserna om krav på visering, uppehållstillstånd eller arbetstillstånd. De ska dock ha hemlandspass. Detta framgår av 2 kap. 10 § utlänningslagen jämförd med 2 kap. 20–21 §§ utlänningsförordningen. Bestämmelser om uppehållsrätt för EES-medborgare och deras familjemedlemmar finns i 3 a kap. utlänningslagen och i 3 a kap. utlänningsförordningen. 3.3Om rätt till inresa eller vistelse saknas En utlänning som inte har rätt att resa in respektive vistas i kan nekas inresa, avvisas eller utvisas. Om denne har sökt asyl i en annan medlemsstat i EU eller i , , eller (Dublinländerna) kan han eller hon i stället överföras till det landet med stöd av Dublinförordningen. Bestämmelser om nekad inresa finns i artikel 14 i gränskodexen. Bestämmelser om avvisning och utvisning finns i huvudsak i 8 kap. utlänningslagen. För en utlänning som inte är EES-medborgare eller familjemedlem till en sådan medborgare finns de formella grunderna för avvisning, det vill säga sådana grunder som har samband med den generella utlänningskontrollen, i 8 kap. 2 § utlänningslagen. Det kan till exempel handla om att utlänningen saknar pass eller behövlig visering, eller att han eller hon inte uppfyller de krav för inresa som föreskrivs i artikel 6 i gränskodexen. I 8 kap. 3 § utlänningslagen finns grunder för avvisning som är hänförliga till utlänningens person. Det kan till exempel handla om att utlänningen på grund av särskilda omständigheter kan antas komma att begå brott här. Ett beslut om avvisning får enligt 5 § samma kapitel inte fattas senare än efter den första ansökan om uppehållstillstånd efter att personen ankommit till . Därefter ska i stället ett beslut om utvisning fattas. I 8 kap. 6 § utlänningslagen anges att en utlänning som inte är EES-medborgare eller familjemedlem till en EES-medborgare får utvisas, om denne uppehåller sig här men saknar 1) pass eller 2) de tillstånd som krävs för att få uppehålla sig i landet och han eller hon inte avvisas på samma grunder. En utlänning kan även utvisas på grund av brott eller enligt lagen (1991:572) om särskild utlänningskontroll, bland annat om det är särskilt påkallat av hänsyn till rikets säkerhet eller personen kan befaras begå eller medverka till terroristbrott. I 8 kap. 17 § utlänningslagen anges i vilka fall respektive prövar frågan om avvisning. Av 18 § i samma kapitel framgår vidare att som första instans ska pröva frågor om utvisning av en utlänning på grund av att denne saknar pass eller tillstånd att uppehålla sig här och om utvisning av en utlänning av hänsyn till allmän ordning och säkerhet. I 14 kap. utlänningslagen finns det bestämmelser om överklagande av beslut om bland annat avvisning och utvisning. En utlänning som har avvisats eller utvisats genom ett lagakraftvunnet beslut är skyldig att självmant lämna landet inom en viss . I annat fall kan beslutet verkställas med tvång. Vissa beslut om avvisning eller utvisning får verkställas även om de inte har vunnit Bestämmelser om verkställighet finns i 12 kap. utlänningslagen. I 20 kap. utlänningslagen finns det bland annat vissa straffbestämmelser. Av 1 § framgår sålunda att en utlänning, som uppsåtligen eller av oaktsamhet uppehåller sig här utan föreskrivet tillstånd och utan att ansökan om tillstånd har gjorts ska dömas till böter. Den utlänning, som uppsåtligen på ett otillåtet sätt passerar en yttre gräns enligt kodexen om Schengengränserna ska enligt 4 § dömas till böter eller fängelse i högst . Reglerna för gränspassage finns i gränskodexen. Av artikel 5 framgår att Schengenområdets yttre gränser får passeras endast vid gränsövergångsställen och under fastställda öppethållandetider. Enligt artikel 8 gäller vidare följande för kontrollen vid yttre gräns. Alla personer, såväl de som enligt unionsrätten har fri rörlighet som tredjelandsmedborgare, ska när de passerar en yttre gräns kontrolleras vad gäller deras identitet och nationalitet. Det ska också kontrolleras att personens resehandling är äkta och giltig. Kontrollen ska ske genom sökning i relevanta databaser och då särskilt Schengens informationssystem (SIS), databas över stulna och förkomna resehandlingar och nationella databaser med information om stulna, förskingrade, förkomna och ogiltigförklarade resehandlingar. Sökning i SIS och andra relevanta databaser ska ske även för en kontroll av att personen inte utgör ett hot mot den allmänna ordningen, inre säkerheten, folkhälsan eller internationella förbindelser i någon av medlemsstaterna. När det gäller resehandlingar med lagrade biometriska kännetecken ska det, om möjligt, även kontrolleras att uppgifterna i lagringsmediet (chipet) inte har manipulerats. För tredjelandsmedborgare gäller också de inresevillkor som anges i artikel 6 i gränskodexen. Dessa innebär, förutom vad som angetts ovan, att tredjelandsmedborgare ska visa upp erforderlig visering eller giltigt uppehållstillstånd samt handlingar som styrker syftet med vistelsen och som visar att de har tillräckliga ekonomiska medel för sitt uppehälle under vistelsen. För att tillåtas att resa in får tredjelandsmedborgare inte heller vara registrerade i SIS i syfte att nekas inresa. SIS är ett för gemensamt informationssystem i vilket deras myndigheter kan lägga in och söka fram uppgifter om bland annat personer som är efterlysta eller på annat sätt eftersökta eller som ska nekas inresa i Schengenområdet. I SIS finns också registreringar om eftersökta föremål, bland annat resehandlingar som har anmälts vara stulna eller borttappade. SIS beskrivs närmare i avsnitt 4.2. Enligt 9 kap. 1 § utlänningslagen är det som ansvarar för kontroll av personer enligt gränskodexen. och är skyldiga att hjälpa vid en sådan kontroll. får efter överenskommelse med också hjälpa till vid kontrollen. ska medverka i kontrollverksamhet genom att på egen hand utöva kontroll av sjötrafiken. Inresekontrollen kan således utföras, förutom av polismän, av särskilt förordnade passkontrollanter, tulltjänstemän eller tjänstemän vid . Om en utlänning inte kan styrka sin identitet i samband med inresekontrollen, får dennes ansiktsfoto och fingeravtryck tas i identifieringssyfte. Personen får också kroppsvisiteras och dennes bagage med mera undersökas, om det är nödvändigt för att ta reda på hans eller hennes identitet och – i vissa fall – resväg. I samband med inresekontrollen får även bagageutrymmen och övriga slutna utrymmen i bilar och andra transportmedel undersökas för att eftersöka personer, i syfte att förhindra att en utlänning reser in i i strid med bestämmelserna i gränskodexen. Om en utlänning inte kan styrka sin rätt till inresa vid ankomsten till , ska enligt 6 kap. 4 § utlänningsförordningen , , eller en särskilt förordnad passkontrollant underrätta och se till att utlänningen inte reser in i landet, innan har kontrollerat utlänningen. En utlänning är enligt 9 kap. 11 § utlänningslagen skyldig att stanna kvar för utredning i i samband med bland annat inresa och utresa. En polisman får hålla kvar personen, om han eller hon vägrar att stanna kvar för utredning. Av artikel 13.1 i gränskodexen framgår att personer, som har passerat en gräns olagligt och som inte har rätt att vistas i landet, får omhändertas inför ett eventuellt återvändande. I 10 kap. utlän- ningslagen finns bestämmelser om förvar, vilka redovisas översiktligt i avsnitt 3.7. När det gäller de inre gränserna mellan är huvudregeln att någon gränskontroll av personer inte ska ske. De inre gränserna får alltså passeras överallt av alla personer, oavsett nationalitet, utan att någon in- eller utresekontroll genomförs. Detta framgår av artikel 1 och 22 i gränskodexen. Det finns emellertid en möjlighet för medlemsstaterna att, under vissa i kodexen angivna kriterier, tillfälligt återinföra inre gränskontroller. Denna möjlighet ska dock utnyttjas restriktivt och enligt ett i gränskodexen fastställt förfarande. I 6 kap. 5 § utlänningsförordningen finns ytterligare föreskrifter om hur ett sådant beslut fattas. och flera andra europeiska länder utnyttjade som bekant denna möjlighet som en följd av den extremt ökande mängden flyktingar och migranter som sökte sig till . motiverade beslutet att återinföra gränskontroller vid inre gräns med att situationen innebar akuta utmaningar för viktiga funktioner i samhället, stora påfrestningar för flera samhällsviktiga verksamheter samt hot mot den allmänna ordningen och den inre säkerheten. Regeringen har respektive beslutat att förlänga beslutet om vissa inre gränskontroller , senast fram till och med . Befogenheterna för den som utför en inresekontroll är desamma vare sig det rör sig om inre eller yttre gränskontroll. Det förhållandet att gränskontrollerna vid de inre gränserna inom Schengenområdet har avskaffats hindrar inte andra typer av personkontroller, som inte har samma verkan som inrese- eller utresekontroller. Detta framgår av artikel 23 i gränskodexen. Som exempel anges bland annat kontroller som syftar till att bekämpa gränsöverskridande brottslighet samt stickprovskontroller. En annan typ av tillåten personkontroll är den så kallade inre utlänningskontrollen, som innebär en kontroll av en utlänning som finns inne i landet. Syftet är att kontrollera utlänningens rätt att uppehålla sig på medlemsstatens territorium. Bestämmelserna om inre utlänningskontroller fastställs genom nationell lagstiftning. I regleras inre utlänningskontroller i 9 kap. 9 § utlänningslagen. Vid en sådan kontroll är utlänningen skyldig att på begäran överlämna pass eller andra handlingar, som visar att han eller hon har rätt att uppehålla sig i . Utlänningen är också skyldig, som ett led i den inre utlänningskontrollen, att efter kallelse av eller komma till verket eller myndigheten och lämna uppgifter om sin vistelse här i landet. Om utlänningen inte gör det, får denne hämtas genom försorg. Om det på grund av utlänningens personliga förhållanden eller av någon annan anledning kan antas att denne inte skulle följa kallelsen, får han eller hon hämtas utan föregående kallelse. En förutsättning för att en inre utlänningskontroll ska få vidtas är att det finns grundad anledning att anta att utlänningen saknar rätt att uppehålla sig här i landet eller om det annars finns särskild anledning till kontroll. Innebörden av dessa två rekvisit behandlas av i dess föreskrifter och allmänna råd om Polisens inre utlänningskontroll, RPSFS 2011:4 (FAP 273-1). Inre utlänningskontroller utförs i regel av polisen. De får utföras över hela landet och ska vara en integrerad del av olika verksamhetsgrenar. ansvarar för inre utlänningskontroller i och i anslutning till sjötrafiken. En inre utlänningskontroll kan således utföras, förutom av polismän, av tjänstemän vid för vilka alltså pass eller andra handlingar också måste visas upp. De inre utlänningskontrollerna behandlas närmare i kapitel 6, liksom utredningens överväganden i vissa frågor i anslutning till sådana kontroller. I gällande lagstiftning regleras möjligheten att fotografera en utlänning och/eller ta dennes fingeravtryck, utan att det finns någon koppling till brottslig verksamhet, i 9 kap. 8–8 c §§ utlänningslagen, i viseringskodexen och i och rådets förordning (EU) nr 603/2013 av (Eurodacförordningen). Vissa tillämpningsföreskrifter finns i utlänningsförordningen. Enligt 9 kap. 8 § utlänningslagen får eller fotografera en utlänning och ta dennes fingeravtryck, om 1) han eller hon inte kan styrka sin identitet när han eller hon kommer till , 2) han eller hon ansöker om uppehållstillstånd som flykting, alternativt skyddsbehövande eller övrig skyddsbehövande, eller 3) det finns grund för att besluta om förvar. Om personen i fråga söker asyl, det vill säga ansöker om uppehållstillstånd som flykting eller alternativt skyddsbehövande, ska fingeravtryck tas enligt artikel 9 i Eurodacförordningen. Enligt artikel 14 i Eurodacförordningen ska fingeravtryck vidare tas på tredjelandsmedborgare som gripits i samband med att de olagligen passerat en yttre gräns. I samtliga nu nämnda fall får fingeravtryck dock bara tas om personen har fyllt . I 9 kap. 8 a–b §§ utlänningslagen finns bestämmelser om fotografering och upptagning av fingeravtryck för att lagras i ett lagringsmedium (chip) i uppehållstillståndskort och för att kunna kontrollera att innehavaren av uppehållstillståndskortet är samma person som kortet har utfärdats för. Fingeravtryck för lagring i ett chip i uppehållstillståndskort tas bara på personer som har fyllt . I viseringskodexen finns det bestämmelser om fotografering och fingeravtrycksupptagning i samband med att en tredjelandsmedborgare ansöker om en Schengenvisering. Fingeravtryck tas på viseringssökande . Enligt 9 kap. 8 c § utlänningslagen får vid inrese- eller utresekontroll fotografi och fingeravtryck tas på en utlänning som har en Schengenvisering, i syfte att kontrollera hans eller hennes identitet och viseringens äkthet. Beslut om att ta fotografi eller fingeravtryck enligt 9 kap. 8 § utlänningslagen fattas enligt 6 kap. 14 § utlänningsförordningen av den befattningshavare som ansvarar för att utredning genomförs i ett ärende som rör uppehållstillstånd, avvisning eller utvisning eller av den som har till uppgift att fatta beslut om förvar. Polisen har enligt 10 § första stycket 4 punkten polislagen (1984:387) befogenhet att, om det behövs, använda tvång eller våld för att kunna genomdriva beslutet om fotografering och fingeravtrycksupptagning. har inte motsvarande befogenhet men har enligt 9 kap. 10 § utlänningslagen rätt att begära biträde av för att verkställa sådana beslut som verket har fattat men som den berörda personen vägrar att följa. har i 6 kap. 17 § utlänningsförordningen bemyndigats att meddela de ytterligare föreskrifter som behövs för verkställigheten av bestämmelserna om fingeravtryck och fotografi i utlänningslagen och utlänningsförordningen. Som framgår av föregående avsnitt är det i vissa fall en förutsättning att det finns grund för att besluta om förvar för att myndigheterna ska få fotografera en utlänning och ta dennes fingeravtryck. Bestämmelser om förvar avseende utlänningar finns i 10 kap. utlänningslagen. En utlänning som har fyllt får tas i förvar om dennes identitet är oklar vid ankomsten till eller när han eller hon därefter ansöker om uppehållstillstånd och han eller hon inte kan göra sannolikt att den identitet som han eller hon uppger är riktig, och utlänningens rätt att få resa in i eller vistas i inte kan bedömas ändå (så kallat identitetsförvar, 10 kap. 1 § första stycket utlänningslagen), om det är nödvändigt för att en utredning om utlänningens rätt att stanna i ska kunna genomföras (så kallat utredningsförvar, 10 kap. 1 § andra stycket 1 utlänningslagen), om det är sannolikt att utlänningen kommer att avvisas eller utvisas enligt 8 kap. 2, 3, 6, 8, 9 eller 10 § eller 11 § första stycket samma lag (så kallat sannolikhetsförvar, 10 kap. 1 § andra stycket 2 utlänningslagen), eller om det är fråga om att förbereda eller genomföra verkställigheten av ett beslut om avvisning eller utvisning (så kallat verkställighetsförvar, 10 kap. 1 § andra stycket 3 utlänningslagen). Beslut om förvar av en utlänning enligt 10 kap. 1 § andra stycket 2 och 3 utlänningslagen får meddelas endast om det finns en risk att personen annars kommer att bedriva brottslig verksamhet i , avvika, hålla sig undan eller på annat sätt hindra verkställigheten. Vid bedömningen om det finns en avvikanderisk får hänsyn tas endast till i 1 kap. 15 § samma lag uppräknade omständigheter. Möjligheterna att ta barn, det vill säga personer som inte fyllt , i förvar regleras i 10 kap. 2–3 §§ utlänningslagen och är betydligt snävare än vad som gäller beträffande vuxna. I 10 kap. 4–5 § utlänningslagen finns det bestämmelser om begränsningar för hur länge vuxna respektive barn får hållas i förvar. I Dublinförordningen finns också vissa bestämmelser om förvar. 3.8Eftersökande och omhändertagande av pass och andra identitetshandlingar I samband med en inresekontroll enligt gränskodexen får, som redan nämnts, den polisman eller tjänsteman som sköter inresekontrollen kroppsvisitera en utlänning och undersöka utlänningens bagage, handresgods, handväskor och liknande. Så får ske i syfte att ta reda på utlänningens identitet eller dennes resväg till , om resvägen är av betydelse för bedömningen av rätten att resa in i och vistas här i landet. Det framgår av 9 kap. 2 § utlänningslagen, där det också finns närmare bestämmelser om kroppsvisitationen. En utlännings pass och andra identitetshandlingar får enligt utlänningslagen omhändertas i två situationer, nämligen 1) när utlänningen ansöker om uppehållstillstånd, antingen i samband med inresan till landet eller , eller 2) när ett beslut om avvisning eller utvisning ska verkställas. 9 kap. 4–5 §§ utlänningslagen. I övrigt saknar utlänningslagen bestämmelser om möjligheter att eftersöka och omhänderta identitetshandlingar. I regleras emellertid möjligheter till beslag i brottmål. I 20 § polislagen regleras vidare möjligheten att göra en husrannsakan för att söka efter föremål – inbegripet handlingar – som polisen ska omhänderta med stöd av lag eller annan författning. 3.9Nationell och EU-rättslig lagstiftning till skydd för personuppgifter har dataregistreringen av personuppgifter i samhället ökat närmast lavinartat. För att skydda enskilda mot sådana otillbörliga intrång i den personliga integriteten som kunde bli följden av den ökade dataregistreringen antogs en första dataskyddsrättslig reglering genom datalagen (1973:289). inrättades Datainspektionen, som än ansvarar för tillsynen över behandling av personuppgifter. finns den grundläggande dataskyddsrättsliga regleringen i personuppgiftslagen (1998:204), som kompletteras av personuppgiftsförordningen (1998:1191). Genom personuppgiftslagen genomfördes i svensk rätt och rådets direktiv /46/EG om skydd för enskilda personer med avseende på behandling av personuppgifter och om det fria flödet av sådana uppgifter. Personuppgiftslagen är teknikneutral och tillämpas på helt eller delvis automatiserad behandling av personuppgifter och på behandling av personuppgifter, om uppgifterna ingår i eller är avsedda att ingå i en strukturerad samling av personuppgifter som är tillgängliga för sökning eller sammanställning enligt särskilda kriterier. Dess bestämmelser är generellt tillämpliga. I lagen definieras bland annat vad som avses med personuppgifter och behandling av sådana uppgifter. Där anges också vissa grundläggande krav för all behandling av personuppgifter, till exempel för vilka ändamål uppgifter får samlas in och behandlas, begränsningar i vilka slags uppgifter som får behandlas, krav på att de uppgifter som behandlas ska vara adekvata och relevanta i förhållande till ändamålet med behandlingen och att fler personuppgifter inte får behandlas än vad som är nödvändigt med hänsyn till detta ändamål. Vidare ska de personuppgifter som behandlas vara riktiga och, om nödvändigt, aktuella. Alla rimliga åtgärder ska vidtas för att rätta, blockera eller utplåna sådana uppgifter som är felaktiga eller ofullständiga med hänsyn till ändamålen med behandlingen. Personuppgifter får som regel inte heller bevaras än vad som är nödvändigt med hänsyn till ändamålen med behandlingen. Den som – ensam eller tillsammans med andra – bestämmer ändamålen med och medlen för behandlingen utpekas som personuppgiftsansvarig och svarar för att behandlingen av personuppgifter följer lagens krav. Vid sidan av personuppgiftslagen finns det specialförfattningar med bestämmelser som rör behandling av personuppgifter, så kallade särskilda registerförfattningar. Syftet med dessa är att anpassa lagstiftningen efter de särskilda behov som finns inom olika verksamhetsområden i den offentliga sektorn. Exempel på sådana sär- skilda registerförfattningar är utlänningsdatalagen (2016:27), polisdatalagen (2010:361) och kustbevakningsdatalagen (2012:145). Ett omfattande reformarbete inom EU har resulterat i en ny dataskyddsreglering. och rådet antog således en allmän dataskyddsförordning och ett dataskyddsdirektiv för det brottsbekämpande området. Förordningen ska börja tillämpas och direktivet ska vara implementerat i nationell rätt . I enlighet med vad som gäller allmänt för EU-rättsliga förordningar kommer förordningen att bli direkt tillämplig i . har därför i betänkandet Ny dataskyddslag. Kompletterande bestämmelser till EU:s dataskyddsförordning (SOU 2017:39) föreslagit att personuppgiftslagen och personuppgiftsförordningen ska upphävas och att de kompletterande bestämmelser som är av generell karaktär ska samlas i en ny övergripande lag och förordning om dataskydd. Utredningen om 2016 års dataskyddsdirektiv har i sitt betänkande Brottsdatalag (SOU 2017:29) vidare föreslagit att direktivet i huvudsak genomförs genom en ny ramlag, brottsdatalagen, som ska kompletteras av en förordning. Lagen föreslås vara generellt tillämplig inom det område som direktivet reglerar och, i förekommande fall, subsidiär till särskilda registerförfattningar. En anpassning till den nya dataskyddsregleringen av ett antal sådana registerförfattningar har föreslagits i samma utrednings slutbetänkande Brottsdatalag – kompletterande lagstiftning (SOU 2017:74).