sou · H5B355 · 2017-06-16 00:00:00 — – sanktionsavgift – ska införas. Det innebär att något straffansvar för den som bryter mot kamerabevakningslagens bestäm- melser eller beslut som meddelats med stöd av lagen inte bör kunna följa, vilket skiljer sig mot vad som gäller enligt dagens reglering. Av avsnitt 14 har framgått att ett straffansvar enligt för brott mot tystnadsplikt dock fortsatt ska gälla. Vidare bör det inte finnas någon möjlighet för tillsynsmyndigheten att förena ett föreläggande med vite. Vad gäller vite kan tilläggas att den hit- tillsvarande användningen av vite enligt kameraövervakningslagen torde ha varit sparsam, särskilt mot sådana subjekt som ska om- fattas av den nya lagens tillståndskrav. Något större behov av en särskild vitesbestämmelse i kamerabevakningslagen finns därför inte. Sanktionssystemet enligt förordningen och dataskyddslagen överensstämmer i stort med sanktionssystemet i brottsdatalagen. Vissa skillnader finns dock. Det skulle därför kunna övervägas att låta enbart det ena gälla för all kamerabevakning för att därigenom Tillsyn, sanktioner och rättsmedel förenkla regleringen på kamerabevakningsområdet. Emellertid skulle det i vissa fall ändå leda till att olika regelsystem ska tillämpas på överträdelser vid kamerabevakning beroende på om det är en över- trädelse av en materiell bestämmelse i kamerabevakningslagen eller en överträdelse av en bestämmelse på annat håll som gäller även för kamerabevakning. Om t.ex. enbart förordningens och dataskydds- lagens bestämmelser skulle gälla vid överträdelse av de materiella bestämmelserna i kamerabevakningslagen, skulle det innebära att en överträdelse av en bestämmelse i brottsdatalagen – som gäller för kamerabevakning – ska åtföljas av en sanktion enligt brotts- datalagens system medan en överträdelse av en bestämmelse i kamera- bevakningslagen ska åtföljas av en sanktion enligt det förstnämnda systemet. Detta talar för att sanktionssystemet enligt förordningen och dataskyddslagen med föreskrifter ska gälla för sådan kamerabevak- ning som utgör personuppgiftsbehandling som omfattas av den reg- leringen medan sanktionssystemet enligt brottsdatalagen och dess föreskrifter ska gälla för sådan kamerabevakning som utgör person- uppgiftsbehandling som omfattas av den regleringen. En motsvar- ande ordning har också föreslagits i avsnitt 14 för ett flertal bestäm- melser som ska gälla vid kamerabevakning men som inte finns i kamerabevakningslagen liksom ovan i fråga om befogenheter och sanktioner vid överträdelser av sådana bestämmelser. Vidare är skillnaderna i sanktionssystemen inte så stora att det kan antas med- föra några större svårigheter i tillämpningen eller andra konsekvenser som talar mot en sådan ordning. Exempelvis torde den skillnaden som består i att en sanktionsavgift enligt förordningen ska påföras medan en sanktionsavgift enligt brottsdatalagen får tas ut inte bli särskilt stor i praktiken. Om t.ex. någon bedriver kamerabevakning utan erforderligt tillstånd, ska i regel en sanktionsavgift komma i fråga. Till detta kommer att även för de myndigheter som normalt omfattas av brottsdatalagen kommer ibland förordningen och data- skyddslagen i stället att gälla. Samma skillnader kommer då att gälla vid personuppgiftsbehandling av dessa myndigheter. Det föreslås därför att sanktionssystemet enligt förordningen och dataskyddslagen eller sanktionssystemet enligt brottsdatalagen ska tillämpas vid underlåtenhet att bistå tillsynsmyndigheten i ett ärende enligt kamerabevakningslagen och vid överträdelse av bestäm- melserna i lagen eller av beslut som meddelats med stöd av lagen. Tillsyn, sanktioner och rättsmedel I övrigt ska följande gälla. Som föreslagits i tidigare avsnitt ska tillsynsmyndigheten kunna återkalla ett tillstånd till kamerabevak- ning eller besluta om nya villkor vid ändrade förhållanden. Vidare ska myndigheten kunna återkalla eller ändra ett beslut om undantag från kravet på upplysning. Sanktionsavgift ska kunna tas ut också när en återkallelse eller en ändring av villkor eller beslut om undan- tag sker efter överträdelse. Detta är förutsatt i förordningen och direktivet. Inom ramen för bedömningen av om en sanktionsavgift ska utgå och till vilket belopp kan hänsyn tas till ett sådant beslut. Den högre avgiftsnivå som föreslagits i dataskyddslagen respek- tive brottsdatalagen för myndigheter – högst – föreslås gälla vid en myndighets överträdelse av bestämmelserna i kamerabevakningslagen eller av beslut som meddelats med stöd av lagen och vid underlåtenhet att bistå tillsynsmyndigheten i ett ärende enligt lagen. Detta eftersom den nivån kommer att gälla för andra jämförbara överträdelser vid kamerabevakning enligt förord- ningen eller brottsdatalagen och därför att kraven enligt kamera- bevakningslagen syftar till att säkerställa ett starkt integritetsskydd. Vad gäller förhandlingsskyldigheten för arbetsgivare enligt lagen är det dessutom fråga om en s.k. särskild behandlingssituation enligt förordningen där förordningens utrymme att ställa upp specifika nationella krav i syfte att säkerställa skyddet av anställdas rättig- heter och friheter vid personuppgiftsbehandling har nyttjats. Vad särskilt gäller överträdelse av kravet på upplysning om kamera- bevakning ska påpekas att det inte i brottsdatalagen men däremot i förordningen medges att sanktionsavgift tas ut när en liknande skyldighet där att lämna information har överträtts. Vid kamera- bevakning är upplysning om bevakningen av sådan vikt att det måste kunna utgå en sanktionsavgift vid överträdelse av upplysnings- kravet. Detta krav i kamerabevakningslagen och i dess föregångare är grundläggande i lagstiftningen på området och syftar till att för- hindra att människor bevakas i hemlighet. Sammanfattningsvis föreslås följande. I ett ärende enligt kamera- bevakningslagen hos tillsynsmyndigheten, vid underlåtenhet att bistå den myndigheten i ett sådant ärende och vid överträdelse av bestäm- melserna i lagen eller av beslut som meddelats med stöd av lagen ska tillämpas bestämmelser om undersökningsbefogenheter för till- synsmyndigheten och sanktionsavgifter i dataskyddsförordningen, dataskyddslagen och föreskrifter som meddelats med stöd av den Tillsyn, sanktioner och rättsmedel lagen när det gäller kamerabevakning som omfattas av förordningen eller den lagen eller i brottsdatalagen och föreskrifter som med- delats med stöd av den lagen när det gäller kamerabevakning som omfattas av den lagen. Vid tillämpning av bestämmelser om sank- tionsavgifter ska för myndigheter gälla den högre avgiftsnivå som föreskrivs i dataskyddslagen respektive brottsdatalagen. Det inne- bär att sanktionsavgiften kan bestämmas till för en myndighet. Enligt dataskyddslagen ska förordningen och den lagen samt dess föreskrifter tillämpas också vid personuppgiftsbehandling, och därmed vid kamerabevakning, som faller utanför förordningens egentliga tillämpningsområde och utanför direktivets tillämpnings- område, om inte annat föreskrivs i annan författning. Förordningen och direktivet innehåller också bestämmelser om rätts- medel och skadestånd. Som framgått av avsnitt 7 kommer förord- ningens bestämmelser att gälla direkt. Vissa svenska processuella bestämmelser kan finnas men annars kan svenska bestämmelser som enbart upprepar eller avviker från förordningen inte införas. Vidare har framgått att det på direktivets område måste finnas bestämmel- ser i svensk lagstiftning som uppfyller direktivets krav. Samma utgångpunkter som angetts i avsnittet ovan gäller vid de överväganden som görs nedan i fråga om rättsmedel och skade- stånd. På förordningens område gäller att varje registrerad som anser att hans eller hennes rättigheter har åsidosatts som en följd av att hans eller hennes personuppgifter har behandlats på ett sätt som inte är förenligt med förordningen har rätt till ett effektivt rätts- medel. Vidare har en person som har lidit materiell eller immateriell skada till följd av en överträdelse av förordningen rätt till ersättning från den personuppgiftsansvarige för den uppkomna skadan. Även ett personuppgiftsbiträde kan bli skadeståndsskyldigt under vissa förutsättningar. Dessutom ska varje fysisk eller juridisk person ha rätt till ett effektivt rättsmedel mot ett rättsligt bindande beslut rörande denne som meddelats av en tillsynsmyndighet. Tillsyn, sanktioner och rättsmedel har på förordningens område föreslagit att dataskyddslagen ska innehålla en bestämmelse om att vissa be- slut enligt förordningen som en personuppgiftsansvarig myndighet meddelar med anledning av att en registrerad utövar sina rättigheter ska få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Bestämmelsen har sin grund i allmänna förvaltningsrättsliga principer. Utredningen har vidare gjort bedömningen att rätten till ett effektivt rättsmedel mot en personuppgiftsansvarig eller ett personuppgiftsbiträde tillgodoses genom möjligheten enligt gällande svensk rätt att föra talan om skadestånd i allmän domstol. När det gäller tillsyns- myndighetens beslut enligt förordningen och dess beslut i enskilda fall, bl.a. beslut om sanktionsavgifter enligt dataskyddslagen, ska dessa få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Utredningen har dessutom föreslagit en bestämmelse i dataskyddslagen med inne- börd att förordningens rätt till ersättning även ska gälla vid över- trädelser av bestämmelser i den lagen och i andra författningar som kompletterar förordningen. Enligt dataskyddslagen ska dessa bestäm- melser i förordningen och lagen tillämpas även vid behandling av personuppgifter i verksamheter som inte omfattas av unionsrätten och i verksamhet som avser den gemensamma utrikes- och säkerhets- politiken. Utredningen om 2016 års dataskyddsdirektiv har på direktivets område ansett att rätten att föra talan mot en personuppgifts- ansvarig eller ett personuppgiftsbiträde om den registrerades rättig- heter har kränkts genom personuppgiftsbehandlingen inte kräver några lagstiftningsåtgärder. Däremot har utredningen föreslagit att när den personuppgiftsansvarige är en myndighet ska vissa beslut som gäller registrerades rättigheter kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Vidare har föreslagits att tillsynsmyndighetens beslut enligt brottsdatalagen eller föreskrifter som meddelats i anslut- ning till den får överklagas till allmän förvaltningsdomstol. När det gäller skadestånd har utredningen föreslagit bestämmelser i brotts- datalagen om att den personuppgiftsansvarige ska ersätta den regi- strerade för den skada och kränkning av den personliga integriteten som behandling av personuppgifter i strid med den lagen eller före- skrifter som meddelats i anslutning till den har orsakat. I förordningen liksom i direktivet finns dessutom bestämmelser om att en registrerad, som anser att behandlingen av personupp- gifter avseende honom eller henne strider mot förordningen respek- Tillsyn, sanktioner och rättsmedel tive direktivet, ska ha rätt att lämna in ett klagomål till tillsyns- myndigheten. har ansett att det inte be- hövs några svenska bestämmelser om rätten att lämna in klagomål men däremot föreslagit bestämmelser om att den registrerade kunna begära besked i frågan om tillsynsmyndigheten avser att utöva tillsyn, om myndigheten inte behandlar hans eller hennes klagomål. Myndigheten ska då antingen lämna ett sådant besked eller i ett särskilt beslut avslå begäran. Ett avslagsbeslut ska kunna överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Om domstolen bifaller överklagandet, ska den förelägga tillsyns- myndigheten att inom en bestämd tid lämna besked till den regi- strerade i frågan om tillsyn kommer att utövas. Domstolens beslut ska inte kunna överklagas. Utredningen om 2016 års dataskydds- direktiv har också gjort bedömningen att en registrerads rätt att lämna in klagomål till en tillsynsmyndighet enligt direktivet inte kräver några lagstiftningsåtgärder, annat än en bestämmelse om att tillsynsmyndigheten ska handlägga sådana klagomål. En särskild reg- lering om dröjsmålstalan, som motsvarar den som föreslagits i data- skyddslagen, har föreslagits i brottsdatalagen. Samma bedömningar som dessa utredningar gjort i de nu redo- visade frågorna görs såvitt gäller kamerabevakning som avses i kamera- bevakningslagen. Vidare ska de bestämmelser som föreslagits av utredningarna i de generella lagarna gälla även för kamerabevakning i fråga om de materiella bestämmelser som inte finns i kamera- bevakningslagen utan i förordningen och dataskyddslagen eller i brottsdatalagen och som också ska gälla för kamerabevakning. Det kan åstadkommas genom den i avsnitt 10.1 föreslagna bestämmelsen om kamerabevakningslagens förhållande till andra bestämmelser. I sådana frågor som regleras direkt i kamerabevakningslagen, t.ex. frågor om tillstånd till kamerabevakning och undantag från kravet på upplysning om kamerabevakning, föreslås att det ska vara möjligt att överklaga tillsynsmyndighetens beslut till allmän förvalt- ningsdomstol och att det ska krävas prövningstillstånd vid över- klagande till kammarrätten. Detta överensstämmer med vad som gäller enligt förvaltningslagen och kameraövervakningslagen. Efter- som beslut i ärenden enligt kamerabevakningslagen kommer att meddelas endast av Datainspektionen och inte som tidigare även av olika länsstyrelser, kommer – om inte annat föreskrivs – handlägg- ningen att koncentreras till en enda förvaltningsrätt och en kammar- Tillsyn, sanktioner och rättsmedel Olika skäl kan visserligen anföras mot en sådan koncentration. Emellertid kan de skäl som anförts för att samla tillsynen hos Data- inspektionen åberopas också för att koncentrera prövningen hos domstol. För det talar dessutom att överklaganden av Datainspek- tionens beslut i andra frågor enligt förordningen och dataskydds- lagen eller enligt brottsdatalagen kommer att koncentreras till samma instanser. Det föreslås därför inte någon särskild reglering som fortsatt innebär behörighet för flera domstolar. I avsnitt 13 har föreslagits att när ett beslut om tillstånd till kamera- bevakning eller om undantag från upplysningskravet avser en arbets- plats ska beslutet få överklagas även av en organisation som före- träder arbetstagarna på arbetsplatsen. gäller enligt kameraövervakningslagen att ett beslut om tillstånd till kameraövervakning eller om undantag från upplysnings- plikten får överklagas av den kommun där övervakningen ska ske. I tidigare avsnitt har föreslagits att kommuner fortfarande ska ha en roll, om än mer begränsad än enligt dagens lag, i ärenden om tillstånd till kamerabevakning och om undantag från upplysnings- kravet enligt kamerabevakningslagen. I linje med det föreslås att beslut om tillstånd och om undantag ska få överklagas av den kom- mun där kamerabevakningen ska ske. Enligt kameraövervakningslagen gäller vidare att den myndighet som regeringen bestämmer får överklaga ett beslut om kameraöver- vakning av en plats dit allmänheten har tillträde för att ta till vara allmänna intressen. Datainspektionen är den myndighet som kan överklaga i den angivna situationen. Som framgått ska Data- inspektionen vara ensam tillsynsmyndighet enligt kamerabevaknings- lagen och, till skillnad mot vad som gäller , därmed vara den myndighet som beslutar i frågor om tillstånd och om undantag från kravet på upplysning. Det innebär att när någon överklagar ett beslut av Datainspektionen till förvaltningsdomstol blir inspek- tionen dennes motpart. Datainspektionen får då också en rätt att överklaga domstolens avgörande förutsatt att avgörandet har gått emot inspektionen. Någon särskild ordning för överklagande när den enskilde inte överklagar beslut, t.ex. en möj- lighet för Justitiekanslern att överklaga, bör inte införas. En mot- svarande ordning enligt annan lagstiftning är relativt ovanlig. En sådan skulle också kräva särskilda resurser i viss omfattning. Dess- utom framstår det praktiska behovet av en sådan ordning som Tillsyn, sanktioner och rättsmedel Beslut enligt kamerabevakningslagen kommer till följd av utformningen av det nya tillståndskravet att avse myndigheter. I ett fall där en myndighet anser ett överklagande vara befogat kan myndigheten förutsättas ha egna resurser att överklaga. Följaktligen behövs inte någon motsvarighet till bestäm- melsen i kameraövervakningslagen i den nya lagen. I fråga om formerna för överklagande av tillsynsmyndighetens beslut, vilken överklagandefrist som ska gälla m.m. bör inte avvikas från förvaltningslagens bestämmelser. Några särskilda bestämmelser i sådana frågor föreslås därför inte. Vad sedan gäller skadestånd bör sådant kunna utgå vid över- trädelse av de materiella bestämmelserna i kamerabevakningslagen, inklusive vid överträdelse av förhandlingsskyldigheten för arbets- givare, eller av beslut som meddelats med stöd av lagen. Syftet med regleringen i lagen är att säkerställa ett starkt integritetsskydd. En skadeståndsskyldighet är därför rimlig. I dataskyddslagen har före- slagits en skadeståndsbestämmelse som gäller även vid överträdelser av andra lagar som kompletterar förordningen. Någon särskild bestämmelse skulle därför inte krävas i kamerabevakningslagen. Motsvarande bestämmelse har dock inte föreslagits i databrotts- lagen. Utredningen om 2016 års dataskyddsdirektiv avser att åter- vända till frågan i sitt kommande slutbetänkande. Av såväl tydlig- hetsskäl som sakliga skäl föreslås därför att det i kamerabevak- ningslagen föreskrivs att bestämmelserna om skadestånd i förord- ningen eller brottsdatalagen ska tillämpas. En särskild fråga är om tillsynsmyndigheten ska kunna bestämma att myndighetens beslut enligt kamerabevakningslagen, t.ex. beslut om tillstånd, ska gälla . En sådan bestämmelse finns i kameraövervakningslagen. Någon motsvarande möjlighet har inte föreslagits i dataskyddslagen eller brottsdatalagen. I regeringens för- slag till ny förvaltningslag har det tagits in generella bestämmelser om i vilka fall beslut får verkställas. Huvudregeln är att ett över- klagbart beslut får verkställas när överklagandetiden har gått ut förutsatt att det inte har överklagats. Från denna huvudregel görs vissa undantag. Ett beslut får verkställas bl.a. om be- slutet gäller endast tillfälligt eller om ett väsentligt allmänt eller enskilt intresse kräver det. Myndigheten ska då först noga överväga om det finns skäl att avvakta med att verkställa beslutet på grund av Tillsyn, sanktioner och rättsmedel att det medför mycket ingripande verkningar för någon enskild eller någon annan omständighet. Beslut enligt kamerabevakningslagen kan vara antingen positiva eller negativa för den som bedriver kamerabevakning. Exempelvis kan ett beslut innebära att tillstånd till kamerabevakning meddelas i ett fall där behovet av bevakningen är trängande. I en sådan situation är det fullt rimligt att bevakningen kan komma i gång . Även när ett beslut har gått emot en kommun eller en arbetstagarorganisation som yttrat sig i ett ärende enligt kamerabevakningslagen – men varit positivt för den bedriver kamera- bevakning – bör det finnas en viss möjlighet för att beslutet ska få verkställas . En avvägning får då ske mellan motstående intressen i det enskilda fallet. Vad gäller beslut som är negativa för den som bedriver kamerabevakning, t.ex. beslut om återkallelse av tillstånd eller återkallelse av beslut om undantag från upplysnings- kravet, finns det däremot i regel inte anledning att avvika från vad som är huvudregeln enligt annan lagstiftning. En möjlighet för till- synsmyndigheten att bestämma att dess beslut ska gälla bör alltså finnas. Den reglering som föreslagits i den nya förvalt- ningslagen kan tillgodose det nu beskrivna. Någon särskild bestäm- melse i kamerabevakningslagen föreslås därför inte. Hos domstol kommer efter överklagande bestämmelserna i förvalt- ningsprocesslagen (1971:291) att gälla. Det innebär bl.a. att dom- stolen kan besluta att det överklagade beslutet tills vidare inte ska gälla. Sammanfattningsvis föreslås följande. beslut enligt kamerabevakningslagen, t.ex. i frågor om tillstånd till kamerabevakning och undantag från kravet på upplysning om kamerabevakning samt sanktionsavgift, ska få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Beslut om tillstånd till kamerabevakning och om undantag från kravet på upplysning ska få överklagas även av den kommun där bevakningen ska ske. Som framgått av avsnitt 13 ska sådana beslut också, om kamerabevakningen ska avse en arbets- plats, få överklagas av en organisation som företräder arbetstagarna på arbetsplatsen. Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. Vid överträdelse av bestämmelserna i lagen eller av beslut som meddelats med stöd av lagen ska bestämmelser om skadestånd i antingen förordningen, dataskyddslagen och före- skrifter som meddelats med stöd av den lagen eller brottsdatalagen Tillsyn, sanktioner och rättsmedel och föreskrifter som meddelats med stöd av den lagen tillämpas. Det förra regelverket ska tillämpas vad gäller kamerabevakning som omfattas av förordningen eller dataskyddslagen och det senare vad gäller kamerabevakning som omfattas av brottsdatalagen. Förslag: I kamerabevakningslagen ska införas en föreskriftsrätt som avser avgifter för ansökningar enligt lagen. Bedömning: Någon rätt för tillsynsmyndigheten att meddela före- skrifter för tillämpningen av kamerabevakningslagen behövs inte. Skälen för förslaget och bedömningen En föreskriftsrätt för tillsynsmyndigheten? I det lagstiftningsärende som ledde till införandet av kameraöver- vakningslagen väckte flera remissinstanser frågan om den centrala tillsynsmyndigheten på kamerabevakningsområdet, Datainspektionen, borde ges en rätt att meddela föreskrifter för tillämpningen av lagen (prop. 2012:13/115 s. 132). En sådan föreskriftsrätt ansågs kunna leda till en enhetlig rättstillämpning och vara till värdefull hjälp för myndigheter och enskilda, vilket i sin tur kunde leda till ett för- stärkt integritetsskydd. Någon föreskriftsrätt infördes dock inte. och Utredningen om 2016 års dataskydds- direktiv har i sina generella lagar som kompletterar förordningen respektive genomför direktivet föreslagit en relativt omfattande före- skriftsrätt för Datainspektionen på dataskyddsområdet. Denna före- skriftsrätt kommer att gälla även för kamerabevakning i de frågor som inte regleras direkt i kamerabevakningslagen utan i förord- ningen och de generella lagarna. Frågan är om det därutöver bör införas en föreskriftsrätt i kamerabevakningslagen som särskilt ska gälla bestämmelserna i den lagen. Det är tveksamt om detta behövs eller ens är lämpligt. De materiella bestämmelserna i lagen är relativt få. De ska vidare tillämpas av Datainspektionen som enda tillsynsmyndighet på kamerabevak- ningsområdet och av få domstolar. Att tillämpningen är koncen- Tillsyn, sanktioner och rättsmedel trerad på detta sätt kan säkerställa en enhetlig rättstillämpning. Det finns visserligen bestämmelser som kräver tolkningar. Det gäller främst begreppet ”uppgift av allmänt intresse” i bestämmelsen om i vilka fall tillståndskravet gäller och vad som ska förstås med ”be- rättigade ändamål” i bestämmelsen om hur tillståndsprövningen ska gå till. Begrepp av sådana slag i en lagstiftning bör normalt, i den mån de behöver tolkas, ges sin närmare innebörd i rättstillämp- ningen av en eventuell tillsynsmyndighet och av domstolar. Det förstnämnda begreppet är dessutom ett unionsrättsligt begrepp och kan därmed inte fritt ges ett helt bestämt och detaljerat innehåll i svenska föreskrifter. Begreppet kommer troligen att belysas inom ramen för det unionsrättsliga samarbetet om den nya dataskydds- regleringen. Vidare kommer domstolspraxis, både i och i andra medlemsstater, att utvecklas kring begreppet. Ytterst är det som avgör begreppets innebörd. Även begreppet berättigade ändamål knyter an till dataskyddsregleringen. Med hän- syn härtill görs bedömningen att det inte behövs någon rätt för tillsynsmyndigheten att meddela föreskrifter för tillämpningen av kamerabevakningslagen.