sou · H5B398 · 2017-12-05 00:00:00 — Även stöldbrott och övriga brott hade höga mediantal bevispersoner i de granskade domarna. I rapporten från redovisas vidare tidsåtgången i de förunder- sökningar som –2015 ledde fram till ett brottmål med i huvudförhandling. Det handlar om samman- lagt 89 brottmål. Mediantiden för dessa förundersökningar uppgick –2015. Det framhålls i rapporten att detta får ses som ”minimitider” eftersom siffrorna inte inkluderar tidsåtgång på spaningsstadiet. Siffrorna i BRÅ:s rapport ger en aning om vad en reform av ord- ningen för hur muntlig bevisning läggs fram skulle kunna innebära för hanteringen av de stora brottmålen. Förekomsten av det antal 2 Stora förundersökningar och brottmål – Utveckling, omfång och karaktär, Brottsföre- byggande rådets rapport 2017:4. Våra överväganden och förslag förhörspersoner i enskilda mål som BRÅ har iakttagit vid sin gransk- ning är något som rimligtvis var omöjligt för lagstiftaren att förutse utvecklingen av vid ikraftträdande . BRÅ:s slutsats är att en förskjutning mot fler stora ärenden troligen skulle innebära en minskning i antalet lagförda personer och personupp- klarade brott. Problem med nuvarande ordning Vad är den bästa bevisningen? Enligt principen om det bästa bevismedlet ska det bevismedel som ger den säkraste bevisningen användas vid rättens prövning. Huvud- regeln om muntliga och omedelbara huvudförhandlingar präglar uppfattningen om hur principen ska förstås. Ett av de skäl för en muntlig rättsordning som framhölls i arbetet inför var att det inte minst för uppskattningen av ett vittnesmåls värde ofta är av avgörande betydelse att se och höra hur vittnesmålet läm- nas och att få en uppfattning av vittnets person som grundades på en omedelbar iakttagelse. Dessa ställningstaganden motiverar den upp- fattning som gällt om att en muntlig utsaga inför rätten vid en personlig inställelse i princip alltid anses utgöra det bästa beviset. Vissa lagändringar har genomförts för att uppdatera hur principen om det bästa bevismedlet ska förstås i förhållande till samhälls- utvecklingen. Genom EMR-reformen infördes möjligheter att i större utsträckning åberopa förhör som har tagits upp utom huvud- förhandling genom ljud och bild. Detsamma gäller förhör i hovrätten som upptagits med ljud och bild vid huvudförhandlingen i tings- rätten. Huvudregeln är att förhören i tingsrätten ska doku- menteras med ljud och bild och spelas upp i hovrätten. Förhörs- personen behöver därför typiskt sett vara tillgänglig vid en huvud- förhandling i hovrätten endast när det behövs för att svara på komp- letterande frågor. Utvecklingen med stora brottmål har emellertid fört med sig vissa mer grundläggande problem med nuvarande ordning för upptagning av muntlig bevisning i domstolarna som lagstiftaren inte har tagit sig an. De processuella grundprinciperna har inte utformats med tanke på den typ av omfattande bevisföring och långa handlägg- Våra överväganden och förslag ningstider som förekommer regelmässigt i brottmålen. Rätte- gångsbalkens grunder har heller inte ställts mot den tekniska för- måga att dokumentera och presentera material som finns . De goda möjligheter som finns att visa material med ljud och bild för rätten påverkar hur betydelsen av bl.a. förhörspersoners personliga inställelse och formerna för förhör bör förstås. Innebörden av principen om det bästa bevismedlet inom ramen för muntlighets- och omedelbarhetsprinciperna behöver som en följd av det som sagts prövas på nytt. Sena förhör i rättegångar De stora brottmålen med långa utredningstider och lång förhand- lingstid har medfört att bevisupptagningen i domstol numera ofta sker efter den händelse som bevisningen avser att ge dom- stolen information om. Tidsaspekten innebär att bl.a. att de antagan- den om tillförlitlig bevisning, begränsade häktningstider och koncen- trerade rättegångar som utformats utifrån inte längre stämmer. Påfrestningar för förhörspersoner i brottmål Det stora antalet inblandade personer i stora brottmål innebär vidare ofta en påfrestning för förhörspersoner som ska berätta något de har varit med om eller iakttagit vid en personlig inställelse i en rättssal inför åhörare. Den uppståndelse, i lokalsamhället eller media, som stora brottmål emellanåt orsakar bidrar ytterligare till det externa trycket kring förhörssituationen. Att brottmålens handläggnings- tider ofta numera är mycket långa innebär att pressen för enskilda personer pågår . Det är också ett problem vid stora rättegångar att s.k. otillbörlig påverkan inverkar på förhörsuppgifterna. Detta kan röra sig om antingen en högst reell otillbörlig påverkan genom uttalade hot mot förhörspersonen eller en hos förhörspersonen upplevd otillbörlig påverkan. Oavsett vilket det rör sig om kan resultatet bli att förhörs- uppgifternas kvalitet försämras. På grund av de stora målens komplexitet måste detaljer i förhörs- uppgifterna vidare ofta kontrolleras mycket noga av åklagare och Våra överväganden och förslag försvarare då förhöret genomförs i domstolen. Det ställs därför höga krav på att förhörspersonen har förmåga att koncentrera sig utan att påverkas av intryck eller störningsmoment utifrån. Detta gäller inte minst målsäganden vars uppgifter ofta har en avgörande betydelse för möjligheterna att styrka åtalet som dessa förhör ofta har ett för målsäganden känsligt innehåll. Alla dessa faktorer innebär, sammantaget eller enskilt, för många förhörspersoner en stor anspänning inför och under förhöret. För- hörspersonernas medverkan i upprepade förhör under en lång tids- period inför huvudförhandlingen, som stora mål ofta innebär, kan medföra att påfrestningen ökar ytterligare. Ovilja eller oförmåga att vittna Den beskrivna pressen vid förhören i domstol riskerar att påverka förhörspersonernas vilja och förmåga att överhuvudtaget medverka i förhör. I de stora målen har denna risk redan manifesterats genom de svårigheter som regelmässigt förekommer med att få personer att vittna. Förundersökningsmaterialet blir ofta processmaterial i rättegången Utmaningarna att få säkra förhörsuppgifter som domstolen kan utgå från vid sin bevisvärdering och som kan leda till materiellt riktiga domar ökar om tidpunkten för och sättet på vilket förhöret genom- förs försvårar för personen som förhörs att lämna riktiga minnes- bilder. Sena förhör och yttre störningsmoment påverkar kvaliteten vid genomförande av förhören negativt. Detta gäller i första hand förhören med målsäganden och vittnen men också med tilltalade som vill berätta sin version. Inte minst om en tilltalad vill erkänna eller medge vissa omständigheter kan det enligt nuvarande ordning i mål med flera medtilltalade vara svårt för den enskilde att lämna en sådan utsaga helt från grunden i en rättssal. Förhören i domstolarna kommer vid dagens rättegångar, bl.a. som en effekt av långa handläggningstider och förhörspersoners ovilja eller oförmåga att yttra sig vid rättegången, ofta att hänföra sig till vad som har sagts i polisförhör. Fokus för förhören i domstol har därför alltmer förskjutits till att avhandla vad som hände under för- Våra överväganden och förslag undersökningen och i vilken mån de uppgifter som lämnades då var riktiga eller inte. Förhörspersonens uppgifter ur förundersökningen, så som de nedtecknats skriftligt, utgör allt oftare processmaterial vid rättegångarna som en följd av denna praxis. Förutsättningarna för en koncentrerad rättegång har försämrats och material ur förunder- sökningen får en annan betydelse för domstolsprocessen än som förutsattes då reglerna om muntlighet och omedelbarhet infördes. Förhörspersonens uppgift vid rättegången blir i vissa fall i princip enbart att inställa sig och bekräfta eller bestrida att han eller hon sagt på det sätt som framgår genom uppläsningen eller uppspelningen ur förundersökningen. Mervärdet av inställelsen inför rätten är i dessa fall begränsat. Ytterligare en orsak till att berättelserna som lämnats i förhör under förundersökningen ofta blir en del av processen i domstol är att den tilltalades uppgifter vid rättegången behöver kontrolleras mot vad han eller hon kan ha sagt tidigare i polisförhör. Uppgifterna som lämnats i polisförhör läses då upp vid rättegången och det måste redas ut om det som finns nedtecknat där verkligen var vad som sades och i så fall under vilka omständigheter uppgifterna lämnades. Invänd- ningar om hur förhören har gått till under förundersökningen blir därmed en del av den diskussion som måste föras vid rättegångarna. Teknikutvecklingen tillsammans med den praxis som innebär att det som sagts under förundersökningen får betydelse som bevisning innebär sannolikt att polisen i allt större utsträckning framöver kom- mer att spela in förhör under förundersökningen för att dessa ska kunna användas som bevis vid rättegångar. Försvaret kan med en sådan utveckling komma att begära att andra förhörsberättelser, som är bättre ur den tilltalades perspektiv, än de som åklagarsidan väljer att åberopa spelas upp vid huvudförhandlingen. En sådan högst realis- tisk utveckling i rättstillämpningen kommer att ytterligare tynga och förlänga rättegångarna. Svårigheterna att planera och hålla samman rättegångarna skulle sannolikt öka. Mot bakgrund av de effektivitets- problem som redan finns i brottmålsprocessen är en sådan befarad utveckling bekymmersam. Våra överväganden och förslag Sämre fokus i processföringen Inte minst de stora brottmålens komplexitet gör att många frågor som rör brottmålet, exempelvis parternas inställning i olika sakfrågor eller deras bevisuppgifter, är öppna för omprövning fram till huvud- förhandlingen eller till och med längre än så. Det finns således en betydande osäkerhet kring frågan om hur processen kommer att gestalta sig, vilket leder till en mer rörig och oförutsägbar process än som är önskvärt ur effektivitets- och rättssäkerhetssynpunkt. Det problemet är bl.a. en följd av att bevis tas upp i ett sent skede. Sak- frågorna i målet riskerar med nuvarande ordning att skymmas av hanteringen av processfrågor vid huvudförhandlingen. Problemen finns i alla brottmål Eftersom de stora brottmålen, i enlighet med vad vi har utvecklat i vårt delbetänkande, slukar stora resurser inom rättsväsendet på be- kostnad av lägre prioriterade mål kommer hanteringen av de lägre prioriterade brottmålen i många fall att bli eftersatt. De beskrivna effekterna av sena förhör i domstol som en följd av långa handlägg- ningstider förekommer därför numera i alla typer av mål. På samma sätt förekommer utmaningarna att ordna förhör på bästa sätt och därmed skapa goda förutsättningar för en säker bevisvärdering med ett fullständigt underlag i alla brottmål, mer eller mindre uttalat beroende på omständigheterna i det enskilda fallet. Även de effek- tivitetsförluster vid handläggningen som svårigheterna med att hålla förhör inför domstolen emellanåt för med sig, i form av längre hand- läggningstider och inställda förhandlingar, är en generell företeelse inom rättsväsendet. Isolering av tilltalade vid omfattande restriktionsanvändning Ett annat problem med nuvarande reglering av hur bevisning läggs fram i brottmålsprocessen gäller häktnings- och restriktionstiderna. Nuvarande ordning för hur muntlig bevisning tas upp och läggs fram innebär att berättelser som lämnas under förundersökningen ofta måste skyddas från påverkan genom att den som är misstänkt för brott åläggs restriktioner som inskränker hans eller hennes möjlig- Våra överväganden och förslag heter att exempelvis kontakta bevispersoner fram till dess att för- hören har tagits upp vid huvudförhandlingen. Restriktioner används också för att skydda den brottsmisstänktes egen utsaga från påver- kan och anpassning till de uppgifter som har lämnats. När det gäller förhör med tilltalade vid huvudförhandlingar kom- mer dessa förhör i de stora brottmålen ofta hållas efter en långvarig och typiskt sett påfrestande häktningstid med restriktioner. Även mer kortvariga häktningstider med restriktioner kan i enskilda fall vara ansträngande för en brottsmisstänkt person. För unga häktade under gäller detta sannolikt mer allmänt. Vid tillkomsten av kunde utvecklingen med så omfattande restriktionsanvändning som de stora målen numera nor- malt innefattar knappast förutses. regler får sägas bygga på en premiss om relativt kortvariga frihetsberövanden. Nack- delarna med att frihetsberöva, och inte minst isolera, individer för att skydda bevisningen inför en muntlig och omedelbar förhandling är betydligt mer genomgripande än vid ikraft- trädande. Denna utveckling påverkar i hög grad hur problemen med nuvarande ordning för bevisupptagning i domstolarna bör bedömas. Brottmålsprocessen måste innefatta ett betydande mått av flexibilitet Utgångspunkten i för hur muntlig bevisning läggs fram är att bevis som ska användas som underlag för domstolens av- göranden ska tas upp inför domstolen, antingen vid huvudförhand- lingen genom muntliga och omedelbara förhör eller vid en tidig bevisupptagning i domstol. Huvudregeln inom ramen för nuvarande ordning är att alla förhörspersoner i princip behandlas på samma sätt och alla berättelser läggs fram i samma form. Vissa undantag från huvudregeln finns. Den föreställning om hur en förundersökning eller en rättegång ska genomföras som fanns då trädde i kraft skiljer sig, som framgått, emellertid från den praktiska verkligheten vid brottsbekämpande myndigheter och i domstolar . Vad som utgör ett brottmål kan innefatta allt från en förundersökning som leder till en lång förhandling om en förnekad hastighetsöverträdelse med ett polisvittne till förundersökningar Våra överväganden och förslag som leder till förhandlingar som pågår med hundratalet förhörspersoner och annan omfattande bevisning. Det säger sig självt att förutsättningarna att upprätthålla effek- tivitet och rättssäkerhet vid prövningen av brottmål skiljer sig åt beroende på bl.a. målets omfattning och karaktären på den bevisning som åberopas. Processordningen behöver därför innefatta ett be- tydande mått av flexibilitet. Med utvecklingen av de stora brottmålen har denna slutsats ställts ännu tydligare på sin spets. De påfrest- ningar för enskilda och den omfattande restriktionsanvändning som förekommer i vissa brottmål är delvis resultatet av nuvarande bevisreglering som förutsätter att i princip all muntlig bevisning tas upp vid huvudförhandlingen. Ett problem med en reglering som, på det sätt nuvarande ordning gör, i hög grad låser fast förutsättningarna för hur muntliga be- rättelser ska läggas fram är att regleringen inte passar alla brottmål och förhörssituationer. Vikten av att säkerställa en bevisordning som är ändamålsenlig för samtliga de typer av brottmål som rättsväsendet har att hantera kan inte nog understrykas om kraven på effektivitet och rättssäkerhet ska kunna upprätthållas i brottmålsprocessen. Antalet förhörspersoner, långa handläggningstider och det fokus- skifte som har skett vid förhör i domstol till vad som hänt under förundersökningen har påverkat ändamålenligheten av nuvarande ordning för hur muntlig bevisning läggs fram negativt. Frågan kan ställas om de skäl som har framhållits för att muntliga berät- telser alltid bör tas upp i domstol om de ska åberopas som bevisning överväger de skäl som talar för en större flexibilitet i denna fråga. Ett praktiskt exempel för att belysa den bristande flexibiliteten i nuvarande ordning är, att det inte är möjligt för domstolen att låta bli att kalla ett vittne till rättegången trots att åklagaren och försvaret är överens om att det går bra att använda vittnesutsagan från för- undersökningen. En sådan samsyn kan förekomma emellanåt. Om åklagaren åberopar ett vittne att höras om att vittnet var framme och petade på en utplacerad bomb till styrkande av att det förelåg en konkret fara för att någon person kunde ha kommit till skada om bomben briserade, så kan det väl tänkas att en tilltalad som förnekar brott och säger sig överhuvudtaget inte ha varit i närheten av vare sig platsen eller bomben inte har något intresse av att vittnet kommer till rättegången. Den tilltalade är emellertid inte självklart beredd att vitsorda någon omständighet. Om vi antar att åklagare och för- Våra överväganden och förslag svarare i denna situation är överens om att vittnesutsagan från för- undersökningen skulle kunna användas som bevis utan att vittnet behöver inställa sig, har domstolen knappast ändå inte någon möj- lighet att låta bli att kalla vittnet. För vittnet kan en sådan inställelse vara mycket påfrestande. Frågan kan ställas om detta är en rimlig ordning. Om en fullgod dokumentation av förhörsuppgifterna finns är sannolikt värdet för rättens materiella prövning av att vittnet inställer sig i rättssalen begränsat. En liknande samsyn som den som exemplet beskriver mellan åklagare och försvaret när det gäller hur bevisning läggs fram skulle förmodligen kunna tänkas finnas mer frekvent vid ekobrottslighet inklusive bedrägerier. Denna brotts- kategori är som framgått vanligt förekommande i stora brottmål. Slutsats om behovet av en reform Det finns betydande nackdelar för brottmålsprocessen med nuvarande ordning för muntlig bevisning. Dessa nackdelar tynger och försvårar processen i onödan. De innebär också stora påfrestningar för enskilda personer som är inblandade i brottmålet. Förutsättningarna för att säkerställa materiellt riktiga domar med tillförlitlig bevisning är slut- ligen sämre än vad som är önskvärt ur effektivitets- och rättssäker- hetssynpunkt. 6.3.3Nyttan med en reform som tillåter en utökad användning av tidigt lämnade berättelser som bevis En effektiv brottsbekämpning är grundläggande för en fungerande demokrati. Den alltmer sammansatta och utredningsmässigt kompli- cerade brottslighet som rättsordningen har ställts inför ställer krav på att reglerna som styr straffprocessen är anpassade till de nya samhällsvillkoren för att det även fortsättningsvis ska finnas förutsättningar att effektivt utreda och lagföra de brott som begås. Även med beaktande av de nya möjligheter att säkra bevisning, i form av exempelvis DNA-spår eller information i IT-miljöer, som teknikutvecklingen har fört med sig är fortfarande muntliga uppgif- Våra överväganden och förslag ter från enskilda personer avgörande för möjligheterna att styrka brott. Det är ovanligt att en domstol meddelar en fällande dom med stöd av enbart teknisk bevisning. Förhörsberättelser är i princip grundstommen i varje rättsprocess och en huvuduppgift för domstolen vid prövningen av brottsmisstankar är att bedöma om det går att lita på de berättelser som lämnas i förhör. Vilka möjligheter som finns att styrka brott med stöd av förhörs- berättelser är beroende av dels att förhörspersoner vill och förmår medverka i förhör, dels att förhören genomförs på ett sådant sätt att förutsättningarna optimeras för att få tillförlitliga förhörsuppgifter med ett högt bevisvärde. Båda dessa faktorer påverkas av hur bevis- reglerna utformas. De senaste decenniernas rättspsykologiska forskningsresultat om muntliga berättelsers tillförlitlighet visar att det finns förväntade positiva minnes- och allmänpsykologiska effekter av en ändrad ord- ning för hur bevis läggs fram.3 Hur ett förhör genomförs påverkar både viljan och förmågan hos förhörspersonen att låta sig förhöras och att lämna förhörsuppgifter som är korrekta. Hur bevisreglerna utformas har i den meningen stor betydelse för hur effektiv brotts- bekämpningen blir. Avgörande för effektiviteten är också att bevis säkras skyndsamt. Bevis beskrivs ofta som en färskvara. Brottsbekämpande myndig- heter har arbetat med vetskap om vikten av tidig bevis- säkring för att få tillgång till så säker information som möjligt. Grundprincipen om bevisning som färskvara gäller även i domstol- arna. Syftet med bevisupptagningen i domstolarna är ett annat än bevissäkring under förundersökningen men bevisningens beskaffen- het är densamma, dvs. färsk bevisning ger typiskt sett ett bättre beslutsunderlag. Det kan med denna utgångspunkt konstateras att förhör som hålls inför rätten efter en händelse redan med hänvisning till tidsperspektivet påverkar möjligheten till materiellt riktiga domar negativt. Bevisningen, dvs. förhörspersonens minnes- bild, är vid huvudförhandlingen ofta inte längre särskilt färsk. Som vi redan har beskrivit kommer i dessa situationer de nedtecknade berättelserna från förhör i förundersökningen allt oftare att användas som processmaterial. Denna praxis har flera negativa effekter varav 3 , och , Några rättspsykologiska reflek- tioner, bilaga 7, SOU 2017:7, s. 212. Våra överväganden och förslag en är att det kan bli svårare att styrka brott eftersom bevisvärdet av förhörsnedteckningarna är lägre än förhörsberättelser som lämnas och dokumenteras med beredskap för att berättelserna kan komma att användas som bevis. Med utgångspunkt i tidigare beskrivna erfarenheterna av EMR-refor- men är det rimligt att anta att en förändrad ordning för bevis- upptagning i domstolarna som innebär att tidiga förhörsberättelser i högre grad kan användas som bevisning skulle medföra även andra effektivitetsvinster än mer tillförlitliga domar (avsnitt 4.13.2). En utökad användning av tidiga förhörsberättelser som bevis vid rättegångar bör föra med sig den positiva effekten att processen som helhet kan genomföras mer effektivt genom att både åklagare och den tilltalade successivt under förundersökningen och i högre grad inför rättegången får en klar bild av hur bevisningen ser ut. Detta bör i viss utsträckning påverka förutsättningarna att bedriva förunder- sökningar framåt om det kan medverka till att den misstänkte ges en fortlöpande insyn i utredningen och kan höras mot vad som fram- kommer. En klar bild av bevisningen bör i sin tur förbättra förutsätt- ningarna för en koncentrerad och fokuserad rättegång med tids- vinster som följd. Omfattningen av kompletteringar av förunder- sökningen och förekomsten av för saken onödiga förhör i dom- stolarna bör kunna minska. Om parterna ges en bättre uppfattning om kvaliteten i de muntliga berättelser som utgör bevisning redan före huvudförhandlingen öppnas också möjligheten att i större ut- sträckning använda befintliga processverktyg som exempelvis hän- visning i processen. För domstolarna betyder en förbättring i detta avseende att planeringen av stora rättegångar underlättas och spilltid eller bokade extradagar kan undvikas. Utrymmet att kunna välja när domstolen ska ta del av bevisning innebär också en frihet vid den praktiska planeringen av framför allt stora huvudförhandlingar. De problem som kan uppstå när vittnen inte dyker upp kan förväntas minska. I den utsträckning de överväganden om straffprocessens ramar som vi argumenterat för i vårt delbetänkande blir verklighet skulle utökade möjligheter att använda tidiga berättelser som bevisning Våra överväganden och förslag även ge den tilltalade förutsättningar att bedöma bevisläget och att därmed göra välgrundade bedömningar av sin situation. En reform som innebär utökade möjligheter att successivt låsa fast processen under förundersökningen som vi har resonerat om i våra tidigare överväganden skulle underlättas om parterna hade dokumenterade förhör att utgå från inför sina ställningstaganden. Överenskommel- ser inför åtal som vi har föreslagit bör övervägas skulle också kunna dokumenteras genom ett förhör före huvudförhandlingen. En sådan utveckling skulle medföra ett mer effektivt brottmålsförfarande. Bättre förutsättningar för materiellt riktiga domar Tryggandet av materiellt riktiga domar är grundläggande för en rätt- säker straffprocess. Muntlighet och omedelbarhet infördes i rätte- gångsbalken i syfte att ge domstolarna en säkrare, tillförlitligare och fullständigare grund för målets prövning. Som har framgått är det en stor nackdel med nuvarande ordning att muntliga huvudförhandlingar i stor utsträckning ägnas åt att sitta och läsa ur förundersökningar i domstolen. Förhörspersoner minns inte eller kan inte yttra sig om sådant som de har berättat i polisförhör.