sou · H5B344 · 2017-05-30 00:00:00 — Öppnandet ska ske vid en för- rättning där minst två personer som utsetts av den upphandlande myndigheten ska delta. Vidare ska anbuden föras upp i en förteck- ning (19 kap. 17 § ). Det finns också bestämmelser om uteslutning av leverantörer och om tilldelning av kontrakt. Under vissa förutsättningar är den upphandlande myndigheten skyldig att utesluta leverantören, t.ex. om leverantören enligt en dom som fått laga kraft är dömd för vissa typer av brott, under andra förutsättningar får leverantören ute- slutas (19 kap. 18 § och 13 kap. 1–3 §§ ). Ett kontrakt ska tilldelas den leverantör vars anbud är det eko- nomiskt mest fördelaktiga för den upphandlande myndigheten. Utvärdering av vilket anbud som är det ekonomiskt mest fördel- aktiga kan ske utifrån tre olika grunder bästa förhållandet mellan pris och kvalitet, Den upphandlande myndigheten ska i något av upphandlingsdoku- menten ange vilken utvärderingsgrund den avser att använda (19 kap. 24 § ). Därmed vet de potentiella leverantörerna om detta när de lämnar sina anbud. Vidare är den upphandlande myndigheten skyldig att dokumen- tera hur upphandlingen faktiskt har genomförts. Dokumentationen ska vara tillräcklig för att motivera myndighetens beslut under upp- handlingens samtliga skeden. Detta gäller dock inte om upphand- lingens värde understiger (19 kap. 30 § ). En upphandling som genomförs enligt 19 kap. kan på samma sätt som upphandlingar inom det direktivstyrda området bli föremål för överprövning enligt bestämmelserna i 20 kap. (19 kap. 2 §). Själva upphandlingen kan därmed bli föremål för domstols- prövning och domstol kan då besluta att upphandlingen ska rättas eller göras om. Bestämmelserna om avtalsspärr innebär som huvud- regel att avtal inte kan tecknas förrän tidigast efter det att avtals- spärren, som är lägst (20 kap. 1 § ), har löpt ut. Tiden innan avtal kan slutas förlängs naturligtvis om överprövning begärs. Även giltigheten av ett avtal som har slutits mellan en upphand- lande myndighet och en leverantör får överprövas av allmän förvalt- ningsdomstol, efter ansökan av en leverantör som anser sig ha lidit eller kunna komma att lida skada (20 kap. 4 § p. Rätten ska besluta att ett sådant avtal är ogiltigt, bl.a. om avtalet har slutits utan föregående annonsering när det inte har varit tillåtet att använda direktupphandling (20 kap. 13 § p. Det finns dock undan- tag från denna bestämmelse: om det motiveras av tvingande hänsyn till ett allmänintresse, ska rätten besluta att avtalet får bestå trots att de nämnda förutsättningarna för ogiltighet är uppfyllda (20 kap. 14 § ). En ansökan om överprövning av ett avtals giltighet ska, vanligen, ha kommit in till förvaltningsrätten från det att avtalet slöts. Det kan också bli fråga om skadeståndsskyldighet för den upp- handlande myndighet som inte har följt bestämmelserna i . Vidare kan även frågor om upphandlingsskadeavgift enligt 21 kap. aktualiseras. Upphandlingsskadeavgiften ska uppgå till lägst och högst , men avgiften får inte överstiga av upphandlingens värde (21 kap. 4 § ). 6.4.6Andra relevanta bestämmelser i Det finns ytterligare några bestämmelser som är relevanta för de ställningstaganden vi ska göra senare, i kapitel 10. De principer som har slagits fast i och med rättsfallen Teckal och har genom LOU-direktivet införlivats i (se avsnitt 6.3.5). Dessa möjligheter att inte behöva tillämpa samt- liga bestämmelser inom upphandlingslagstiftningen är genom nu också införlivade i svensk rätt. Teckalundantag benämns i intern upphandling och i de fall som omfattas av dessa villkor gäller inte lagen (3 kap. 11–16 §§ ). Inte heller vid upphandling mel- lan upphandlande myndigheter gäller lagen, alltså vid Hamburgsam- arbeten (3 kap. 17 och 18 §§ ). 6.5Välfärdsutredningens förslag om enklare regler i vid upphandling av välfärdstjänster I det här avsnittet kommer vi att redogöra för de förslag om enklare regler i lagen om offentlig upphandling () för upphandling av välfärdstjänster som Välfärdsutredningen69 (VFU) har lämnat.70 6.5.1Välfärdsutredningens uppdrag om upphandling Som framgår ovan innebär 19 kap. vissa förenklingar i jäm- förelse med regleringen av det direktivstyrda området (avsnitt 6.4.4 och 6.4.5). Kapitlet innehåller dock en mer långtgående reglering än vad kräver. I propositionen om konstaterade regeringen att det sakna- des beredningsunderlag för att lämna förslag om någon annan ord- ning för upphandling av sociala tjänster och andra särskilda tjänster än motsvarande den som gällde för B-tjänster enligt den tidigare lagen (2007:1091) om offentlig upphandling. Regeringens utgångspunkt var dock att lagstiftaren bör ta tillvara det nationella handlingsutrym- met vid upphandling av sociala tjänster och andra särskilda tjänster i syfte att tillgodose enskildas särskilda behov av tjänsterna.71 Reger- ingen har därför gett VFU i uppdrag att bl.a. föreslå hur regelverket som styr upphandling av sociala tjänster och andra särskilda tjänster kan förenklas och göras mer flexibelt. I uppdraget har också ingått att föreslå hur bestämmelser om upphandling av sociala tjänster och andra särskilda tjänster ska utformas i bl.a. LOU.72 VFU har lämnat ett antal förslag som syftar till att i högre grad ta vara på det EU-rättsliga utrymme som finns för att skapa ett mer flexibelt regelverk för upphandling av vissa av de tjänster som hör till gruppen sociala tjänster och andra särskilda tjänster. De aktuella tjänsterna benämner VFU välfärdstjänster. 2015/16:195 del 2, s. 900 ff. 6.5.2Välfärdstjänster som omfattas av VFU:s förslag Som vi har nämnt ovan ingår en lång rad olika tjänster i gruppen sociala tjänster och andra särskilda tjänster, alltifrån utbildning till hotell- och restaurangtjänster (avsnitt 6.4.4). Det är inte alla dessa tjänster som berörs av VFU:s förslag, utan som välfärdstjänster räknas i huvudsak tjänster inom områdena hälsovård, socialtjänst och utbildning. Alla tjänster som ingår i kategorin sociala tjänster och andra sär- skilda tjänster räknas som sagt upp i bilaga 2 i . VFU föreslår att välfärdstjänster flyttas till en ny bilaga 2 A i . De tjänster som föreslås räknas upp i den nya bilagan är bl.a. samtliga tjänster inom undervisnings- och hälsoområdet som vi har angett ovan i avsnitt 6.4.4, däribland följande CPV-koder: 80000000-4 Undervisning och utbildning, 80110000-8 Förskoleundervisning, och 80200000-6 Högstadie- och gymnasieundervisning. Andra uppgifter som vi har nämnt tidigare, som 55524000-9 Skol- bespisning och 55523100-3 Servering av skolmåltider, räknas där- emot inte som välfärdstjänster i VFU:s förslag. De kvarstår därmed i bilaga 2 i . 6.5.3Upphandlingsregler som föreslås för välfärdstjänster Utredningen föreslår bl.a. att upphandlingar av välfärdstjänster vars värde understiger tröskelvärdet på , dvs. 6 855 225 kro- nor73, ska undantas från , i de fall upphandlingen inte har ett bestämt gränsöverskridande intresse (förslag till 19 a kap. 1 § andra stycket ). Finns ett sådant intresse ska endast vissa bestämmel- ser i lagen tillämpas (förslag till 19 a kap. 2 § andra stycket ). Det ska vidare vara upp till den upphandlande myndigheten att be- döma om en upphandling har ett bestämt gränsöverskridande in- tresse eller inte. 73 Regeringens tillkännagivande (2017:223) om tröskelvärden vid offentlig upphandling. För upphandlingar av välfärdstjänster som överstiger det angivna tröskelvärdet föreslår VFU att ett nytt särskilt kapitel ska införas i , 19 a kap. Enligt VFU har nämligen dessa tjänster sådana sär- drag i förhållande till annan upphandling att de bör regleras sepa- rat.74 Det föreslagna kapitlet är bl.a. tänkt att samla de regler som ska gälla vid upphandling av välfärdstjänster och att lätta upp for- merna för den typen av upphandlingar. Figur 6.2 illustrerar, något förenklat, hur det avgörs vilka be- stämmelser i som ska tillämpas för olika slags tjänster som ska upphandlas enligt VFU:s förslag till ändringar i . SOCIALA TJÄNSTER OCH ANDRA Bilaga 2 A? ≤ 1,9 mnkr? ≤ 6,9 mnkr? 74 SOU 2016:78, s. 511 f. 6.5.4Upphandling av välfärdstjänster över tröskelvärdet En förenkling som föreslås av VFU handlar om själva förfarandet för upphandlingen. LOU-direktivet innehåller inte några detaljerade bestämmelser som närmare styr hur kontrakt avseende sociala tjäns- ter och andra särskilda tjänster, alltså däribland välfärdstjänster, ska tilldelas. Medlemsstaterna får själva välja förfaranderegler. För att uppnå ökad flexibilitet vid upphandling av välfärdstjänster har VFU föreslagit att de upphandlande myndigheterna själva ska kunna ut- forma upphandlingsförfarandet (förslag till 19 a kap. 6 § ). Detta gäller så länge förfarandet är inom ramen för de grundläggande principerna (förslag till 19 a kap. 3 § , se också avsnitt 6.3.2). De upphandlande myndigheterna har då möjlighet att välja att an- vända sig av de förfaranden som regleras i upphandlingslagarna men kan också blanda olika delar av dessa förfaranden eller organisera egna sådana. På så sätt får de upphandlande myndigheterna större frihet att anpassa förfarandet efter den aktuella upphandlingen. Att de upphandlande myndigheterna själva får möjlighet att organisera formerna för upphandlingarna innebär också att de metoder för kon- traktstilldelning som anges i upphandlingslagarna inte behöver till- lämpas strikt utifrån vad som gäller för upphandling av varor eller tjänster. En annan förenkling handlar om de krav som en upphandlande myndighet i upphandlingen får ställa på att leverantörerna ska vara kvalificerade i olika avseenden (14 kap. ). LOU-direktivet inne- håller inte några specifika kvalificeringskrav som måste följas vid upphandling av välfärdstjänster. Enligt VFU:s förslag ska de upp- handlande myndigheterna därmed själva få välja de kvalificeringskrav som myndigheterna anser är lämpliga. Även här måste naturligtvis de grundläggande principerna beaktas. Om en upphandlande myndig- het fastställer egna kvalificeringskrav måste dessa, enligt förslaget, anges i förväg så att potentiella leverantörer informeras om vilka villkor som gäller för upphandlingen (förslag till 19 a kap. 8 § andra stycket ). Avseende utvärdering av anbud och tilldelning av kontrakt före- slår VFU att en upphandlande myndighet ska tilldela den leveran- tör ett kontrakt vars anbud är det ekonomiskt mest fördelaktiga för myndigheten och att detta ska utvärderas på samma grunder som gäller enligt i övrigt, dvs. utifrån grunderna bästa förhållandet mellan pris och kvalitet, kostnad eller pris (förslag till 19 a kap. 19 § ). Exempel på bestämmelser som fortfarande bör tillämpas vid upp- handling av välfärdstjänster är enligt VFU att anbudssökande och anbudsgivare ska ges skälig tid att komma in med ansökningar re- spektive anbud. Tiden för att komma in med anbud får dock aldrig vara kortare än från den dag anbudsinfordran blev publice- rad (förslag till 19 a kap. 12 § ). Även i 20 kap. om avtalsspärr, överprövning och skadestånd, 21 kap. om upphandlingsskadeavgift och 22 kap. om tillsyn ska tillämpas (för- slag till 19 a kap. 24 § ). Efter genomgången av vad som gäller i skolan ska vi nu i detta kapitel beskriva dagens situation, alltså vad som gör att föränd- ringar behövs. Detta kapitel utgör grunden till våra utgångspunkter och förslag som kommer i kommande kapitel. Inledningsvis skild- rar vi vad huvudmännen, och i viss mån enstaka skolor, stöter på för problem som gör att det är svårt att följa befintligt regelverk. Därefter beskrivs problematik som handlar om att elever inte deltar i reguljär undervisning. Slutligen kommer vi också att redogöra för olika önskemål som har framställts om möjligheter till samarbete och om fjärr- och distansundervisning. Bristen på behöriga lärare är ett av de främsta argumenten för att skapa andra möjligheter för skolhuvudmännen än att bedriva regul- jär undervisning. Vi ska beskriva fakta och prognoser om hur det ser ut i allmänhet och något kort även om specifika ämnen och skolformer. tar regelbundet fram statistik över personalsituationen i den svenska skolan. I denna statistik ingår också uppgifter hur stor andel av de undervisande lärarna som har behörighet för den under- visning de bedriver. Vi beskriver nedan statistik från /17 för framför allt och gymnasieskolan. Statistiken visar dels hur många lärare som över huvud taget har någon slags pedago- gisk högskoleexamen, som är en nödvändighet för att få legitima- tion, dels hur många som är behöriga att undervisa i det ämne de undervisar i (se avsnitt 3.3.1 om legitimation och behörighet). Siff- rorna visar hur situationen var nämnda läsår. Om inte annat nämns syftar uppgifterna på antal anställda omräknat till heltidstjänster. I fanns det drygt 85 000 tjänstgörande lärare, varav hade en pedagogisk högskoleexamen. Den över- vägande delen av dessa arbetade hos en huvudman, där andelen med pedagogisk högskoleexamen var . Andelen varierade dock mellan olika kommuner, från en tionde percentil på till en nittionde percentil på . På skolor med enskild huvudman var andelen med pedagogisk hög- skoleexamen lägre, sett till samtliga fristående skolor.1 Andelen lärare som är behöriga att undervisa i respektive ämne och på viss nivå varierar. Statistiken för samtliga ämnen i grund- skolan framgår av figur 7.1. Om vi ser till hela är högst andel lärare behöriga i svenska och matematik, där drygt 82 respek- tive av lärarna är behöriga för den undervisning de bedriver. Lägst andel behöriga lärare finns i ämnena teknik och svenska som andraspråk, där respektive är behöriga.2 1Skolverkets statistik, , Personal, Tabell 4A och 4B /17. 2Skolverkets statistik, databasen , – Personalstatistik med behörighet – per ämne och kategori /17, uttag . Moderna språk, tyska Moderna språk, franska Moderna språk, spanska Källa: statistik. De ämnen och de skolenheter där det inte krävs legitimation är undan- tagna från statistiken och därför berörs inte modersmål. Summerat för samtliga skolformer tjänstgjorde under /17 cirka 7 200 personer som lärare i modersmål (notera att denna siffra gäller individer – det motsvarar cirka 5 400 heltidstjänster). Av dessa lärare hade en pedagogisk högskoleexamen. Andelen behöriga lärare i modersmål är alltså klart lägre än i övriga ämnen. Dessutom tjänstgjorde cirka 4 000 individer, motsvarande knappt 2 200 heltidstjänster, som studiehandledare i modersmål.3 I gymnasieskolan tjänstgjorde närmare 29 000 lärare, varav hade en pedagogisk högskoleexamen. Eftersom det sak- nas krav på legitimation och behörighet för yrkesämnen är andelen 3 statistik, Samtliga skolformer, Personal, Tabell 1A /17. lärare med pedagogisk högskoleexamen mindre för gymnasieskolan än för . Drygt tre fjärdedelar av lärarna arbetade på en skola och av dessa hade en pedagogisk högskoleexamen. Spridningen mellan tionde och nittionde percen- tilen för denna andel var ännu större här: från till . Även för gymnasieskolan var andelen behöriga lärare lägre för skolor med enskild huvudman än för skolor med kommu- nal huvudman, med för den förra kategorin.4 Även inom gymnasieskolan varierar andelen behöriga lärare, vil- ket kan ses i figur 7.2 som visar statistiken för ett antal vanliga äm- nen. I gymnasieskolan är det mycket vanligt att lärare i ämnen såsom historia, kemi, religionskunskap och svenska är behöriga att bedriva undervisningen, med behöriga lärare. Det står sämre till med teknik och svenska som andraspråk, behöriga lärare. Moderna språk, tyska Moderna språk, franska Moderna språk, spanska Källa: statistik. 4 statistik, Gymnasieskolan, Personal, Tabell 4A och 4B /17. Bristen på behöriga lärare gör det svårt för huvudmännen att rekry- tera personal. I en kartläggning som Skolinspektionen gjorde härom- året bland rektorer och förskolechefer konstaterades att det är stora svårigheter för huvudmän och skolledare att säkra tillgången på legi- timerade och behöriga lärare för undervisningen. Problemet finns inte bara i en typ av kommuner, utan både i storstadskommuner och i glesbygdskommuner. Svårast är det att rekrytera lärare inom de natur- orienterande ämnena, teknik och svenska som andraspråk. Dessa pro- blem hanteras vanligen genom att använda de undantag som finns från behörighetsbestämmelserna. Ett annat sätt att lösa bristen är att lärare får undervisa på flera skolenheter.5 En viktig anledning till lärarbristen inom några områden är dess- utom ökad efterfrågan på viss undervisning. Framför allt handlar det om modersmålsundervisning och svenska som andraspråk, samt om studiehandledning på modersmål, i och med det stora antalet nyanlända elever. Vi beskrev detta utförligt i vårt delbetänkande och hänvisar till det för mer statistik.6 7.1.4Prognos över framtida behov När gjorde en prognos av hur många lärare som behöv- de rekryteras –2029 blev myndighetens be- dömning att det var alarmerande siffror som presenterades. Bak- grunden till behovet är stora pensionsavgångar, att för få har sökt sig till lärarutbildningarna och att en stor andel av lärarna är obehöriga. Prognosen omfattar något fler skolformer och verksamhets- former7 än de vi framför allt utreder, och sammanlagt förväntas beho- vet av personal inom dessa verksamheter öka med 30 000 heltidstjäns- 5Skolinspektionen (2015a). 6SOU 2016:12, s. 65 ff. 7Förskola, fritidshem, förskoleklass, grundskola, grundsärskola, gymnasieskola, gymnasie- särskola, vuxenutbildning och särskild utbildning för vuxna. ter under de 15 åren . Eftersom många lärare lämnar yrket, på grund av pension eller av andra anledningar, är det många fler som behöver rekryteras. För de tre olika stadierna i är pro- gnosen att rekryteringsbehovet är 14 000 heltidstjänster i årskurs 1–3, 18 000 heltidstjänster i årskurs 4–6 och 24 000 heltidstjänster i års- kurs 7–9. För gymnasieskolan antas behovet vara motsvarande 13 000 heltidstjänster för allmänna ämnen och lika många för yrkesämnen. När det gäller både årskurs 7–9 och gymnasieskolan innehåller prognosen också uppgifter om rekryteringsbehov för olika ämnen. För övriga skolformer, bl.a. grundsärskola och gymnasie- särskola, har summerat behovet till närmare 9 000 heltids- tjänster.8 Ett annat argument för att underlätta samarbete är hur skolor och huvudmän är organiserade. En del av dem är små, antingen bero- ende på befolkningsmängden i upptagningsområdet eller mer av eget val. Vi ska i detta avsnitt presentera mer statistik om skolorna i och storleken på dem och vi koncentrerar oss på grund- skolan och gymnasieskolan. Enligt statistik från fanns det /17 grund- skola med huvudman i landets samtliga kommuner, dvs. 290 kommunala skolhuvudmän. Därutöver fanns det också fri- stående grundskolor i 185 kommuner. Eftersom kommunernas storlek är så olika varierar också antalet elever hos de olika kommunala skolhuvudmännen kraftigt. Median- värdet för antalet elever i kommunens skolor är 1 500 elever i de nio årskurserna i . Tionde percentilen är dock 586 elever, vilket betyder att en tiondel av kommunerna har högst så många elever totalt i kommunen. Är antalet elever i en kommun 8 (2015b). SOU 2017:44 Dagens situation just 586 betyder det att antalet elever per årskurs är i snitt 65, och att det därmed är drygt två fulla klasser per årskurs i hela kommunen. Det är inte bara huvudmännen som är intressanta utan också de olika skolenheterna. /17 fanns det sammanlagt när- mare 5 000 skolenheter inom . Av dessa var drygt 4 000 kommunala skolenheter och drygt 800 enskilda. Dessutom fanns fem skolenheter inom sameskolan. Storleken på de kommunala skolenheterna varierar kraftigt. Medianvärdet för antal elever på en skolenhet – utan att det fram- går vilka årskurser som finns på skolenheten – är 181 elever. Vidare har olika typer av kommuner9 olika stora skolor. Medelvärdet för antal elever per skolenhet på de kommunala skolorna är, föga för- vånande, högst i storstäder och förortskommuner till storstäder med 333 respektive 286 elever per skolenhet. Lägst är medelvärdet i glesbygdskommuner och i turism- och besöksnäringskommuner, med 127 respektive 138 elever per skolenhet. I landet räknas 20 kommuner som glesbygdskommuner, t.ex. och . Också kategorin turism- och besöksnäringskommuner omfattar 20 kommuner, däribland och Jokkmokk.10 De siffror vi här har redogjort för är alltså medel- och median- värden, men det finns också många skolor som är betydligt mindre än dessa värden. Totalt, sett till både kommunala och fristående skolor, hade drygt 1 300 skolor högst 100 elever /17.11 Att skolorna är små innebär förstås också att det är få lärare som arbetar på skolorna. Det gör det svårt att för skolorna att tillhanda- hålla behöriga lärare i samtliga ämnen, när det bara är ett fåtal per- soner som tillsammans ska hantera allt. Skolinspektionen konstate- rade i sin rapport om kompetensförsörjning att det är svårt att rekrytera lärare till de mindre skolorna. En rektor beskriver t.ex. hur skolorna behöver samverka genom att dela på lärare.12 9Kommungruppsindelningen är gjord av Kommuner och Landsting (SKL). Skol- verket har använt den indelning som gällde . 10Skolverkets statistik, , Skolor och Elever, 2A, 2B och 2C /17. 11Statistikdatabasen , – Antal elever per årskurs /17. 12Skolinspektionen (2015a), s. 5. Gymnasieskolorna är inte lika utspridda som grundskolorna. Läs- /17 fanns det gymnasieskolor med huvudman i 255 kommuner, varav 38 med endast introduktionsprogram. Det betyder att 35 kommuner inte är huvudman för någon gymnasie- skola. Dessutom var åtta av landets 20 landsting också huvudman för en eller flera gymnasieskolor. Därutöver fanns det fristående gymnasieskolor i 100 kommuner. Sammanlagt saknades det gym- nasieskola i 27 av landets kommuner. I snitt var av ele- verna folkbokförda i en annan kommun än den där skolenheten var belägen. De sammanlagt ungefär 343 000 eleverna var fördelade på cirka 1 300 skolenheter /17. Av dessa hade ungefär 870 kom- munala huvudmän, ungefär 430 enskilda huvudmän och 15 ett lands- ting som huvudman. Eftersom eleverna i gymnasieskolan – till skillnad från i grund- skolan – är uppdelade på olika program blir det inte lika relevant att jämföra storleken på skolorna hos olika huvudmän. I vissa fall är små skolor dessutom en effekt av en organisatorisk lösning för att kunna ha flera rektorer för det som var en enda skola: en sådan skola kan ha delats upp på flera olika skolenheter, t.ex. ut- ifrån program. Med tanke på att en tredjedel av eleverna har valt en gymnasie- skola i en annan kommun än den där de är folkbokförda är det också intressant att studera elevernas sökmönster och var eleverna samlas. har granskat vad myndigheten kallar lokala skol- marknader. Det är ett geografiskt avgränsat område som består av minst en kommun, men ofta två eller fler kommuner som delar en gemensam marknad vad gäller utbudet av och efterfrågan på gym- nasieutbildning. Enligt fanns det 83 skolmarknader i landet 2014, vilket kan jämföras . Cirka 200 av landets kommuner definierades som utpendlingskommuner och övriga kommuner som mindre eller större utbildningscentrum.13 Detta säger också en del om behoven av samarbeten mellan olika kommuner. 13 (2016c). 7.3Elever som inte deltar i den reguljära utbildningen Om en elev inte deltar i undervisningen kan det få stora konse- kvenser för eleven. Problematisk frånvaro i utgör en risk för lägre måluppfyllelse, avhopp från gymnasieskolan, arbets- löshet och utanförskap. En ofullständig grundskoleutbildning för- svårar ett framtida aktivt deltagande i såväl fortsatta studier som yrkes- som samhällsliv.14 Även personer som inte har en fullföljd gymnasieutbildning löper större risk än andra att hamna i arbets- löshet och utanförskap. Personer som inte fullföljer en gymnasie- utbildning löper också större risk att hamna i kriminalitet samt att ha sämre fysisk och psykisk hälsa.15 I detta avsnitt beskriver vi både ogiltig och giltig frånvaro för elever som har påbörjat en utbildning samt tänkbara orsaker till detta.