sou · H5B398 · 2017-12-05 00:00:00 — I det avseendet har de förändrade förutsättningar för straffprocessen som framför allt försvararkårens och åklagarnas professionalisering och framväxten av den misstänktes rättigheter haft stor betydelse. Förut- sättningarna att genomföra en reform av den innebörd vi överväger är sammantaget väsentligen bättre än . Det finns ändå förstås utmaningar som måste tas omhand och som vi återkom- mer till i det följande. 6.3.6En ny syn på omedelbarhet och muntlighet Den ordning för muntlig bevisning som gäller bygger fortfarande i stora delar på de antaganden om muntlighet och omedelbarhet som gjordes när infördes. De skäl som angavs för prin- ciperna om muntlighet och omedelbarhet i arbetet med att utforma är enligt vår mening fortfarande riktiga. Att ett brottmål avgörs vid ett muntligt och förfarande ger nor- malt de bästa förutsättningarna för en tillförlitlig bevisvärdering och därmed för en materiellt riktig utgång i målet. Fördelarna med munt- liga förhandlingar är bl.a. att de som huvudregel är offentliga och sker i närvaro av parterna som ges tillfälle att ta del av och bemöta det som motparten anför. Rätten till en muntlig och offentlig för- handling utgör en av komponenterna i rätten till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i . Våra överväganden utgår där- för från att gällande processprinciper om en muntlig och omedelbar rättegång där bevisningen läggs fram koncentrerat inför rätten ska fortsätta att gälla. Däremot talar samhällsutvecklingen i stort, så som vi har beskrivit den i vårt delbetänkande, och effekterna av utvecklingen med stora brottmål för ett friare tankesätt i förhållande till hur principen om den bästa bevisningen bör förstås inom ramen för en muntlig och omedelbar rättegång. Tillämpningen av principerna om muntlighet och omedelbarhet bör modifieras. Särskilt bör de möjligheter som teknikutvecklingen har inneburit och den kunskap om förhörsupp- gifters tillförlitlighet som finns tas tillvara vid överväganden om vad som utgör de bästa processförutsättningarna för mate- riellt riktiga domar. Våra överväganden och förslag Teknikutvecklingen har lett till helt nya möjligheter att doku- mentera berättelser så att de kan tillhandahållas domstolen utan mellanled. Bevisomedelbarhet i meningen personlig inställelse inför rätten som en förutsättning för muntlighet kan därför ifrågasättas. Insikten om att omedelbarhet vid rättegångar inte i sig tycks ha någon positiv betydelse för domstolens möjlighet att bedöma graden av tillförlitlighet i de fall då det finns en tekniskt upptagen berättelse påverkar våra antaganden om hur bevisföring bör ske. EMR-refor- men har redan inneburit att lagstiftaren likställer ljud- och bildupp- tagningar från förhör i tingsrätten med personlig inställelse i hov- rätten. Utvecklingen har också inneburit att tekniska upptagningar i allt större utsträckning används som bevis i rättegångar. Det är svårt att se framför sig att utvecklingen i detta avseende kommer att avstanna. Tvärtom kommer enligt vår bedömning teknisk bevisning, inklusive nya former av sådan bevisning, att få en allt viktigare roll i brottmålsprocessen . Det kan diskuteras om en berättelse från målsäganden som tagits upp med en kroppskamera på brotts- platsen bör tillåtas som bevisning och spelas upp under sakfram- eller om detta inte är i överensstämmelsen med rättegångs- balkens regler om hur berättelser ska läggas fram när målsäganden sedan ska hörs i rätten. Det är hursomhelst svårt att bestrida att en sådan upptagning skulle kunna vara värdefull som bevisning. De flesta berättelser från förhör under förundersökningen kom- mer rimligtvis inom en inte alltför avlägsen framtid att vara tekniskt dokumenterade. I de vanligt förekommande situationer då en person vid huvudförhandlingen inte minns eller inte vill uttala sig kommer de tekniska upptagningarna från förundersökningen att kunna spelas upp i rätten och användas som bevisning. I praktiken har vi då en ordning som innebär att en förhörsperson inställer sig i domstol bara för att meddela att han eller hon inte minns eller inte vill uttala sig varefter förhöret från förundersökningen spelas upp med ljud och bild. Detta är en praktisk konsekvens som måste beaktas i en diskus- sion om muntlighet och omedelbarhet vid rättegångar. I vår nuvarande bevismiljö framstår gränsdragningarna mellan berättelser som doku- menterats med ljud och bild under förundersökningen inom ramen för respektive utanför ett förhör som delvis oklara. Ytterligare en faktor som påverkar synen på vad muntlighet och omedelbarhet ska innebära i en nutida straffprocess är att det numera Våra överväganden och förslag får anses vara klart att en berättelse som lämnas tidigt efter den händelse som berättelsen avser att beskriva typiskt sett har en högre grad av korrekthet än en senare lämnad berättelse. De antaganden som gjordes vid ikraftträdande om muntlighet och omedelbarhet byggde på helt andra förutsättningar att handlägga mål än vi har . En utgångspunkt vid överväganden om en förändring av bevisreglerna måste vara att säkerställa en reglering som ger rätten tillgång till rimligt färsk bevisning i alla brottmål. Bevisregleringen måste, menar vi, utformas i förhållande till den teknik- och kunskapsutveckling som skett. Inte minst måste ut- gångspunkten om att bevis ska tillhandahållas domstolen i dess ur- sprungliga skick förstås i förhållande till de möjligheter som finns att tekniskt dokumentera och presentera uppgifter och den betydelse det har för bevisningens kvalitet att tidiga uppgifter används som bevis i rättegångar. Det är rimligt att i större utsträckning än dagens reglering medger låta det som hänt under förundersökningen och förberedelsen av ett brottmål utgöra utgångspunkt för domstols- prövningen och bevisningen tas upp successivt. Det är därför vår bedömning att principerna om muntlighet, omedelbarhet och bevis- omedelbarhet i viss mån bör modifieras. Både effektivitetsskäl och rättssäkerhetsskäl kan anföras för en sådan slutsats. En modifiering av processprinciperna är helt i linje med de uttalanden som gjordes vid ikraftträdande. Det slogs då bl.a. fast att munt- lighet enbart är en metod för att åstadkomma en god rättegång och att det är naturligt att den får vika så snart övervägande praktiska skäl talar mot dess tillämpning. Beredskapen för en omvärdering av grundprinciperna har med andra ord funnits redan från början. Det för lagstiftaren centrala, då som , är att säkerställa en praktiskt fungerande straffprocess som uppfyller kraven på effektivitet och rättssäkerhet med bästa förutsättningar att komma fram till mate- riellt riktiga domar. 6.3.7Principiella invändningar mot en reform Det kan riktas vissa principiella invändningar mot bedömningen av att det finns ett tillräckligt tungt vägande behov för en reform av för- hörsreglerna. För det första kan det invändas att rättssäkerhetsskäl påverkar hur reformbehovet ska bedömas. Det är inte säkert att Våra överväganden och förslag konsekvenserna av och inriktningen på förhöret kan bedömas fullt ut innan förundersökningen är klar. En ordning med tidiga förhör skulle också kunna medföra att förutsättningarna för försvaret att hålla motförhör försämras. Om förhören tas upp innan förundersök- ningen är slutförd och delgiven den misstänkte kan det hävdas att försvaret på grund av bristande insyn hamnar i ett kunskapsunder- läge i förhållande till åklagaren och att därmed möjligheten att ställa relevanta frågor till förhörspersonen försämras för den misstänkte. En annan principinvändning som kan anföras mot en reform är att reformen totalt sett inte medför några effektivitets- eller hand- läggningsvinster. Ett mer generellt system med tidigare förhör kan sägas enbart tidigarelägga förhöret, dvs. utan att processen förkortas eller annars blir mer effektiv. Principinvändningarna är relevanta och måste beaktas. Vilken tyngd de har avgörs emellertid av hur en reform utformas praktiskt och lagtekniskt. En analys av vad en reform skulle innebära ur rättssäkerhets- eller effektivitetsperspektiv förutsätter ett konkret förslag att ta ställning till för att inte invändningarna ska bli enbart teoretiska. Vi återkommer därför till dessa och andra tänkbara syn- punkter. 6.4Den misstänktes förutsättningar att försvara sig vid tidiga förhör 6.4.1Rätten till motförhör kan upprätthållas även vid tidiga förhör Vår bedömning: Rätten till motförhör kan upprätthållas även med en ordning som innebär att tidigt lämnade berättelser tillåts som bevisning. Möjligheten att hålla motförhör vid tidiga förhör påverkas bl.a. av vad det rör sig om för förhörsuppgifter, i vilket syfte förhöret hålls, hur formerna för förhöret ordnas och vilken information som den misstänkte har tillgång till då förhöret ge- nomförs. Den misstänkte bör, oavsett hur formerna för bevis- upptagning i övrigt regleras, alltid ha en rätt att ställa komplette- rande frågor efter att förundersökningen har slutdelgetts. Våra överväganden och förslag Skälen för vår bedömning Motförhörets betydelse för en rättvis prövning av brottmålet En central del av ett rättvist brottmålsförfarande enligt Europakon- ventionen är den misstänktes rätt att angripa den muntliga bevisning som åberopas av åklagaren genom motförhör av förhörspersonerna. Det måste finnas en möjlighet för den misstänkte att ställa frågor till förhörspersoner som hörs muntligt för att på så vis få fram ytter- ligare upplysningar eller för att påvisa svagheter i deras utsagor.11 Domstolen får som huvudregel inte grunda sitt avgörande på munt- liga utsagor från förhörspersoner som den misstänkte inte har haft möjlighet att förhöra. Vissa undantag från huvudregeln har som nämnts medgetts av , t.ex. i fråga om bevisning som inte utgör huvudbevisning (avsnitt 4.12). Betydelsen av tidpunkten för motförhöret En fördel med att muntlig bevisning tas upp vid huvudförhandlingen är att den misstänkte då ges en möjlighet att ställa frågor till förhörs- personen med utgångspunkt i ett fullständigt underlag som ger förut- sättningar att ifrågasätta utsagans korrekthet, fullständighet och be- tydelse för det som domstolen ska pröva. Försvaret har vid genom- förande av förhören tillgång till såväl det slutliga gärningspåståendet, eftersom åtal är väckt, som allt utredningsmaterial, eftersom för- undersökningen är slutdelgiven enligt 23 kap. 18 a § RB. Utrymmet för den misstänkte att ifrågasätta en förhörspersons utsaga är typiskt sett mer begränsad vid ett förhör tidigt i förundersökningen då saken ännu inte är fullständigt utredd. Nackdelen i detta avseende med tidigt hållna förhör bör dock kunna begränsas, till exempel genom att vinnlägga sig om formerna för hur förhören hålls och vilken information som den misstänkte ska ges när förhöret genomförs. Den misstänktes förutsättningar att hålla effektiva motförhör är framför allt beroende av att han eller hon har relevant information om vad förhöret gäller när det ska hållas. Förutsättningarna att ställa kritiska frågor bör normalt anses 11 , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis: en kommentar till Europakon- ventionen om de mänskliga rättigheterna, femte upplagan, 2015, s. 277. Våra överväganden och förslag vara goda om försvaret inför förhöret har tillgång till ett preliminärt gärningspåstående, ett förhörs- och bevistema och relevanta upp- gifter ur förundersökningen. En huvudkritik från försvararhåll mot tidiga bevisförhör innan hela förundersökningen är delgiven den misstänkte är just att försva- raren blir beroende av att åklagaren delger försvaret relevanta upp- gifter. Kritiken går ut på att det är svårt att undvika ett informations- övertag för åklagaren och ett motsvarande informationsunderskott för den misstänkte och hans eller hennes försvarare. En sådan risk för obalans avseende insyn strider enligt försvararsynpunkten mot principen om parternas jämbördighet. Den misstänkte får inte ha sämre möjlighet än åklagaren att utföra sin talan i domstolen. Det strider enligt försvararhållningen också mot principen om det kontra- ditoriska förfarandet som innebär att parterna måste ha rätt att ta del av allt material som tillförs målet och ha likvärdiga möjligheter att föra bevisning och att utföra sin talan. En reform av förhörsreglerna i enlighet med vårt uppdrag skulle enligt vissa försvararsynpunkter begränsa värdet av motförhöret på ett sådant sätt att möjligheterna att bedriva ett effektivt försvar skulle försvåras märkbart. Motförhöret är en central del av försvarar- uppgiften och även försvararrollens betydelse skulle därför, har det framhållits, begränsas i processen vid en reform enligt vårt uppdrag. Eftersom avsikten är att domstolen under motförhöret ska få en uppfattning om vad det åberopade förhöret bevismässigt är värt är det enligt denna hållning avgörande att försvaret har bästa möjliga förutsättningar att genomföra motförhören i anslutning till att huvud- förhöret hålls. Bland annat måste försvaret ha tillräcklig information för att kunna ta ställning till hur försvaret mer övergripande ska läg- gas upp för att veta vilka frågor som är relevanta för den misstänkte att få klarlagda. Att utan tillgång till ett fullständigt underlag från åklagaren, och eventuellt egna kompletteringar av detta underlag, hålla motförhör framstår för dessa försvarare som alltför riskabelt för klienten. Ett efterkommande tillfälle att hålla motförhöret, då allt material finns tillgängligt, anses inte heller tillräckligt kompensera en möj- lighet att hålla motförhör i anslutning till huvudförhöret med full insyn i hela förundersökningen. Det anses nämligen finnas en risk att huvudförhöret ges en alltför stor betydelse av domstolen om ett bra motförhör som ifrågasätter innehållet i huvudförhöret inte kunnat Våra överväganden och förslag I situationer där ett motförhör har betydelse för värderingen av beviset måste därför enligt denna försvararståndpunkt frågan om förhöret ska kunna användas som bevisning eller inte dis- poneras av den misstänkte. En ordning med en utökad användning av tidiga förhör som bevis kan utformas i enlighet med kraven på en rättvis rättegång Förutsättningarna för att åberopa tidiga förhörsberättelser måste regleras med beaktande av de invändningar som redovisats ovan. Vi anser emellertid att en närmare granskning av argumenten inte leder till slutsatsen att åberopande av tidiga förhör skulle vara oförenligt med principen om rätten till en rättvis rättegång. Tvärtom menar vi att en ordning som tillåter en ökad användning av tidiga förhör som bevis mycket väl kan utformas så att den uppfyller de krav som måste ställas på ett rättvist brottmålsförfarande. Inom ramen för den objektivitetsplikt som gäller vid förunder- sökning har lagts ett stort ansvar på undersökningsledaren att till- varata den misstänktes intressen i brottmålsprocessen. Genom en lagändring har det tydliggjorts i 23 kap. 4 § RB att objektivi- tetsplikten gäller såväl före som under förundersökningen samt efter att åtal har väckts. Den förutsättning om objektivitet som nuvarande rättsordning utgår från avspeglas t.ex. i det faktum att domstolen beslutar om häktning och andra ingripande tvångsmedel på grundval av åklagarens beskrivning av utredningsläget. Objektivitetsplikten är också central i åklagaruppgiften. Att undersökningsledare eller åklagare som grupp mer generellt skulle missbedöma vad som är relevant information inför ett förhör eller underlåta att delge information som den misstänkte behöver för att hålla ett motförhör är enligt vår mening inte troligt. Det finns för övrigt knappast något att vinna på att hålla inne med information inför ett tidigt förhör vars innehåll sedan ska användas som bevisning i domstolen. Att relevant information undanhålls den misstänkte inför ett sådant förhör skulle uppenbaras när bevisningen sedan läggs fram i rätten. Värdet av beviset skulle därmed minska. Vår bedömning är därför att det i stället finns all anledning för undersökningsledaren att vinnlägga sig om att planera tidpunkten för förhöret och delge information på ett sådant sätt att den misstänkte ges förutsättningar Våra överväganden och förslag att hålla ett informerat motförhör redan i samband med huvudför- höret. En annan, och högst relevant, sak är att det i enskilda fall kan begås misstag och att det för att undvika sådana misstag behövs rättssäkerhetsgarantier. Det går att se olika typer av garantier för den misstänktes möjlighet att genomföra motförhöret för de två huvud- alternativ för en utökad användning av tidiga förhör som ingår i våra överväganden. Vid en tidig bevisupptagning i domstol kommer rät- ten att fungera som en säkerhet för att motförhöret genomförs under bra former. Vid förhör utom rätta kan det ställas formella krav på dokumentationen av förhöret för att säkerställa att domstolen har möjlighet att bedöma bevisets värde med hänsyn till hur beviset kommit till. Vid en bedömning av frågan om hur den misstänktes möjligheter att hålla motförhör och försvara sig påverkas av en änd- rad ordning för bevisupptagning har det vidare betydelse att den misstänkte, oavsett hur formerna för bevisupptagning i övrigt reg- leras, alltid måste ha en rätt att ställa kompletterande frågor efter att förundersökningen har slutdelgetts. Inför domstolens avgörande av brottmålet kommer den misstänkte därför alltid att ha en rätt att ifrågasätta förhörspersonens uppgifter med utgångspunkt i det full- ständiga materialet. Någon brist i förhållande till principerna om parternas jämbördighet eller ett kontradiktoriskt förfarande uppstår enligt vår mening därmed inte vid en reform. har i frågan om rätten till motförhör slagit fast att försvaret enligt huvudregeln ska ha erbjudits ett tillräckligt och passande tillfälle i något skede av förfarandet att ifrågasätta bevis- ningen för att beviset ska kunna läggas till grund för domstolens avgörande. Domstolen har vidare avgjort att det inte behöver vara i strid med att använda en förhörsberättelse som bevis i fall då försvaret har erbjudits att ställa frågor men förhållit sig passiv och avstått från motförhör. Möjligheten att vid en senare huvudförhandling hålla tilläggsför- hör anses enligt dagens reglering av bevisupptagning utom huvudför- handling normalt tillgodose den misstänktes rätt att hålla motförhör. I vissa fall kan bevisningens karaktär dock innebära att ett senare hållet kompletterande förhör inte i tillräcklig grad kan kompensera den tilltalades rätt till ett motförhör i samband med huvudförhöret. När sådana situationer uppstår anses användningen av bevis- Våra överväganden och förslag upptagna förhör därför inte lämplig och förhöret ska i stället tas upp på nytt i domstolen.12 Erfarenheterna från EMR-reformen, som bl.a. innebär att för- hörsberättelserna från tingsrätten normalt spelas upp i hovrätten utan att förhörspersonen behöver inställa sig, har visat att före- komsten såväl av omförhör som kompletterande frågor är begränsad i hovrätterna. Även om den reform som övervägs inom ramen för denna utrednings arbete handlar om att även tidigare lämnade berät- telser ska kunna åberopas som bevisning är det vår uppfattning att förekomsten av kompletterande frågor på motsvarande sätt som inom ramen för EMR i praktiken inte behöver bli särskilt omfattande. Motförhörets beskaffenhet varierar beroende på omständlig- heterna. Att hålla motförhör med ett vittne utan anknytning till parterna som ska berätta om vilken färg en iakttagen bil har skiljer sig från att hålla motförhör med ett vittne med koppling till någon part i processen om en mer komplex iakttagelse av ett händelse- förlopp. Motförhörets natur skiljer sig rimligen också åt mellan ett förhör med en målsägande som ska berätta om upprepad misshandel i hemmet av en närstående och en målsägande som innefattar ett utpekande av misstänkta personer. Ett motförhör med en person som ska lämna sakupplysningar som har betydelse för frågan om en gärning är brottslig eller inte, exempelvis i ekobrottsmål, skiljer sig från ett motförhör vid s.k. tilltrosbevisning. Exemplen visar om inte annat att det i praktiken finns ett ut- rymme för att överväga olika lösningar för olika situationer med en vidmakthållen respekt för vikten av motförhörets genomförande. finns det enligt vår mening goda förutsättningar att hålla motförhör tidigare än vid huvudförhandlingen och ibland är det mer tveksamt om det är möjligt. kan kompletterande frågor i efterhand och senast vid huvudförhandlingen utgöra en tillräcklig rättssäkerhetsgaranti och ibland inte. Om det finns brister i hur bevisningen har tagits upp i förhållande till den misstänktes rätt att hålla motförhör kommer det att leda till att försvaret kan begära tilläggsförhör eller omförhör inför rätten. Bristerna kan i vissa fall också inverka på domstolens bevisvärdering av förhörsuppgifterna. En osäkerhet om vilket värde ett bevis har ska alltid tolkas till den misstänktes fördel. 2015/16:39 s. 30 och 72. Våra överväganden och förslag Det ska i sammanhanget anmärkas att den danska rättsord- ningens grundlagsförhör och s.k. 747-förhör (se närmare om detta i avsnitt 5.2.2 och 5.2.3), som innebär att danska försvarare håller förhör och motförhör i ett tidigare skede än vid huvudförhand- lingen, tycks fungera väl. Det är av betydelse för våra överväganden i den principiella frågan om den misstänktes möjlighet att hålla för försvaret relevanta förhör i ett tidigare skede att en rättsordning som är jämförbar med vår redan har ett verksamt system som i detta avseende liknar det vi överväger. 6.4.2Berättelser som lämnas utanför domstol kan utgöra rättssäker bevisning Vår bedömning: Vikten av en effektiv och rättssäker straff- process och hänsynen till enskilda vid prövning av brottmål talar för att det i ökad utsträckning bör ges möjlighet att göra bedöm- ningar i enskilda fall av hur det är lämpligt att bevisning läggs fram. Berättelser som lämnats utom rätta kan utgöra rättssäker bevisning. Skälen för vår bedömning Domstolens funktion vid förhör i domstol En fördel med att muntlig bevisning tas upp vid huvudförhandlingen är att det faktum att förhöret hålls inför domstolen utgör en säker- het för att berättelsen vid förhöret tas upp under rättssäkra former. De möjligheter till bevisupptagning utom huvudförhandling som finns reglerade förutsätter av samma skäl att det är domstolen som håller i förhören. Vid dagens rättegångar är rättens ledamöter visserligen inte så ofta aktiva vid förhören i meningen att de ställer frågor i sak. Leda- möternas fokus är oftare att vid behov reda ut eventuella oklarheter i berättelsen. Rättens ordförande tar emot förhörspersonen i rätts- salen och klargör inledningsvis personens identitet och eventuella kopplingar till parterna i målet. Ordföranden ställer dessutom inte sällan inledningsvis vid förhöret med den tilltalade eller målsäganden Våra överväganden och förslag frågan om han eller hon önskar att börja med att berätta fritt innan åklagaren och försvararen ställer sina frågor. Det bör mot den bak- grunden rimligtvis stå klart för alla förhörspersoner som hörs i en domstol att det är rätten som ansvarar för genomförande av förhöret. Berättelser ur förundersökningen används i praktiken ofta som bevis vid rättegångar i samband med förhören Med de förändringar som infördes i om en ökad inspelning av förhör under förundersökningen med ljud eller med ljud och bild finns det numera möjligheter att åberopa för- hör som dokumenterats med ljud och bild under förundersökningen som bevisning vid bl.a. ändrade uppgifter från den hörde. Med tanke på det fokus som domstolsförhören numera ofta har på vad som sagts under förundersökningen är det högst sannolikt att ljud- och bildupptagningarna från förundersökningen, med de begränsningar i bevisvärdet som de kan ha, i allt högre grad kommer att utgöra grund för domstolarnas avgöranden.