sou · H5B345 · 2017-05-31 00:00:00 — För att kravet på en skälighetsbedömning ska framgå tydligt och för att bestämmelserna ska leva upp till direktivets krav, föreslås att det i lagtexten införs att domstolen efter vad som är skäligt får besluta 4541 § varumärkeslagen, 55 § URL, 59 § patentlagen, 37 § mönsterskyddslagen, 20 § andra stycket firmalagen, 12 § kretsmönsterlagen och 9 kap. 7 § växtförädlarrättslagen 2008/09:67 s. 220. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 Bestämmelsen kan lämpligen införas i den bestämmelse som reglerar beslut om åtgärder, 14 § nuvarande FHL. 8.4.5Upphävande av interimistiskt beslut – artikel 11.3 Förslag: Ett interimistiskt vitesförbud ska kunna meddelas enligt bestämmelserna i redan innan talan väckts. Ett interimistiskt tidsbegränsat vitesförbud ska kunna med- delas mot den som orsakat att en viss information är företagshemlig. Ett sådant beslut ska kunna meddelas även innan talan väckts. Medlemsstaterna ska enligt artikel 11.3 se till att de åtgärder som avses i artikel 10 (dvs. interimistiska förbud, civilrättsliga beslag eller överlämnande) på begäran av svaranden kan upphävas eller på annat sätt kan upphöra att gälla om a)käranden inte väcker talan som leder till ett avgörande i huvud- saken på eller 31 kalender- dagar, beroende på vilken som är längst, eller om b)den berörda informationen inte längre utgör en företagshemlig- het av orsaker som inte kan tillskrivas svaranden. De säkerhetsåtgärder som beslutats av domstol ska alltså upphöra eller återgå om talan inte väcks . Inte heller ska beslutet bestå om informationen i fråga inte längre uppfyller kraven på att vara en företagshemlighet. Är det dock angriparen själv som har röjt informationen på ett otillåtet sätt, kan beslutet om säkerhetsåtgärd ändå bestå. Interimistiska beslut enligt nuvarande FHL kan inte utfärdas förrän sökanden har väckt talan i sak. Dock finns det möjlighet att genom bestämmelserna i 15 kap. 3 § RB få beslut om vitesförbud och säkerhetåtgärder redan innan talan har väckts. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 Upphörande av interimistiskt beslut därför att talan inte väcks En bestämmelse om tidslängden som motsvarar bestämmelsen i 11.3 a finns i artikel 50.6 i . har uttalat sig om tolkningen av den bestämmelsen och indikerat att den inte hindrar att en medlemsstat föreskriver att åtgärden automatiskt ska förfalla, även då svaranden inte har framfört någon begäran om detta, enbart av det skälet att inget förfarande har inletts inom den före- skrivna tiden.47 har valt den lösning som omnämns i EG- domstolens dom. Följaktligen anges i 15 kap. 7 § RB att en åtgärd ska gå åter om sökanden inte inom en månad från beslutet väcker talan eller på något annat sätt inleder ett förfarande om saken. Denna frist överstiger inte den längsta tiden av eller och är därför förenlig med direktivet. Utredningen bedömer alltså att det inte krävs någon lagändring i den delen med anledning av artikel 11.3 a i direktivet. Interimistiskt beslut innan talan väckts I det civilrättsliga sanktionsdirektivet finns en bestämmelse att en interimistisk åtgärd ska upphävas eller upphöra att gälla, på begäran av svaranden, om inte sökanden inom skälig tid väcker talan om saken vid den behöriga rättsliga myndigheten. I de svenska för- arbetena som följde av direktivet uttalades att det av bestämmelsen framgår indirekt att de interimistiska åtgärderna ska kunna beslutas redan innan käranden har väckt talan i sak. Utredningen anser inte att det finns skäl att göra en annan bedömning beträffande den snar- lika bestämmelsen i artikel 11.3 i direktivet om skydd för företags- hemligheter. Enligt direktivet ska det alltså vara möjligt med interimistiska säkerhetsåtgärder redan innan talan har väckts. Interimistiskt förbud enligt 13 § nuvarande FHL kräver visserligen att talan om förbud redan har väckts. Som har konstaterats i avsnitt 8.2.2 är det dock möjligt att utverka säkerhetsåtgärder (både vitesförbud och andra 47 Se a. prop. s. 185, som hänvisar till dom i mål C- 89/99, punkt 57. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 åtgärder) redan innan talan väckts, enligt bestämmelserna i 15 kap 3 § RB. Så långt uppfyller alltså dagens lagstiftning direktivet i denna del. Upphäva interimistiskt beslut för att informationen är företagshemlig I punkten b i artikel 11.3 anges att en åtgärd enligt artikel 10 får upphävas om informationen inte längre utgör en företagshemlighet, av orsaker som inte kan tillskrivas svaranden. Det vill säga, ett beslut kan bestå, om det är svaranden själv som har röjt informationen så att den är företagshemlig. Nuvarande FHL innebär att om informationen är företagshemlig, så går det inte att besluta om förbud för den som röjt företagshemligheten eller låta ett tidigare meddelat förbud bestå. Följaktligen går det inte heller med nuvarande FHL eller 15 kap. RB att meddela motsvarande interimistiska förbud. Bestämmelser om upphävande av ”slutliga” vitesförbud finns i artikel 13.1 andra stycket och artikel 13.2, se nedan avsnitt 8.6.2. I det avsnittet föreslår utredningen att en bestämmelse ska införas att den som röjt information så att den är företagshemlig, får förbjudas att utnyttja informationen. Ett sådant beslut ska även kunna meddelas interimistiskt, enligt artikel 11.3 b. Utredningens bedömning är att ett interimistiskt vitesförbud, som avser information som är företagshemlig, inte är kan meddelas enligt 15 kap. 3 § RB. En bestämmelse bör därför införas i FHL som möjliggör ett interimistiskt tidsbegränsat vitesförbud. En företagshemlighet utgör ingen ensamrätt, utan bestämmelserna på området syftar främst till att skydda själva hemlighållandet. Har informationen blivit allmänt tillgänglig står det var och en fritt att använda den, enligt huvudregeln. Den föreslagna bestämmelsen om tidsbegränsat förbud är ett undantag. Ett tidsbegränsat vitesförbud torde få ses som en sanktion mot den som röjt företagshemligheten, inte som en typ av ensamrätt för sökanden. Eftersom informationen är hemlig, har den inte något värde såsom företagshemlig- het. Bestämmelserna i 15 kap. 3 § RB, som förutsätter att motpartens agerande hindrar eller försvårar utövningen av sökandens rätt eller väsentligt förringar dess värde, kan därmed inte tillämpas. Eftersom ett tidsbegränsat förbud inte kan meddelas interimistiskt enligt Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 15 kap. RB behöver det alltså införas en ny bestämmelse som möjlig- gör detta. Den nya bestämmelsen ska möjliggöra interimistiska tidsbegränsade beslut även innan talan har väckts, för att direktivets krav ska uppfyllas. Det är inte rimligt att det ställs krav på att ”vanliga” interimistiska vitesförbud kan meddelas enligt FHL endast om talan redan har väckts, medan tidsbegränsade förbud kan meddelas oavsett om talan väckts eller inte. Bestämmelserna ska således utformas utan krav på att talan väckts både beträffande ”vanliga” och tidsbegränsade vitesförbud. Sammanfattningsvis föreslår alltså utredningen att ett interimis- tiskt vitesförbud ska kunna meddelas enligt bestämmelserna i redan innan talan väckts. Vidare föreslås att det ska kunna meddelas ett interimistiskt tidsbegränsat vitesförbud för den som orsakat att en viss information är företagshemlig, och att ett sådant beslut ska kunna meddelas även innan talan väckts. 8.4.6Säkerhet ska ställas som skydd för motpartens och för andra personers skada – artikel 11.4 Bedömning: De svenska bestämmelserna om ställande av säker- het enligt 15 kap. RB uppfyller direktivets krav vad gäller säkerhet till skydd för motpartens skada. Någon ny bestämmelse behöver inte införas som rör säkerhet till andra personer än motparten. Säkerhet för motpartens skada Medlemsstaterna ska se till att beslut om säkerhetsåtgärder får göras avhängigt att käranden ställer lämplig säkerhet eller motsvarande garanti avsedd att trygga ersättning för eventuell skada som åsamkas motparten, enligt artikel 11.4. Finns det andra personer som på- verkas av åtgärderna, ska domstol kunna besluta att säkerhet även ska ställas till skydd för deras skada, i förekommande fall. Det måste antas att det inte är obligatoriskt för medlemsländerna att låta ett beslut vara beroende av en ställd säkerhet, eftersom bestäm- melsen i direktivet stadgar att säkerhetsåtgärder får göras avhängigt av att käranden ställer lämplig säkerhet. Direktivets reglering i artikel 11.4 Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 innebär att det är tillåtet för medlemsstaterna att uppställa krav på att säkerhet ska ställas av sökanden. Direktivet bör, enligt utredningens uppfattning, inte tolkas så att bestämmelsen hindrar att medlems- staterna i sin nationella lagstiftning preciserar när en åtgärd ska göras avhängig av att det ställs säkerhet. Direktivet kan inte heller anses hindra att vissa aktörer undantas från skyldigheten att ställa säkerhet. I nuvarande FHL hänvisas till att reglerna 15 kap. 5–8 §§ RB ska tillämpas. Där finns bestämmelser i 6 § att sökanden måste ställa säkerhet till skydd för den skada som motparten kan drabbas av till följd av säkerhetsåtgärden. Vissa undantag från kravet på säkerhet finns i samma paragraf. Utredningens bedömning är att de svenska bestämmelserna om ställande av säkerhet uppfyller direktivets krav vad gäller säkerhet till skydd för motpartens skada. Säkerhet för andra personers skada I direktivet stadgas att interimistiska beslut i förekommande fall får göras avhängiga att säkerhet ställs även för andra personer som kan påverkas av åtgärderna. Som ovan konstaterats ska som regel en sökande ställa säkerhet för den skada som kan tillfogas motparten till följd av ett interimistiskt beslut. Som konstateras nedan i avsnitt 8.4.7 har sökanden ett strikt skadeståndsansvar. Ersättningsskyldighet gäller alltså oberoende av vårdslöshet och omfattar all förlust – även ren förmögenhetsskada, inbegripet utebliven vinst – som har orsakats genom verkställigheten av ett interimistiskt förbud. För det fall mot- parten i sin tur kommer att bli ersättningsskyldig till en annan part, exempelvis sin avtalspart, kan den skadan som regel komma att betraktas som en icke ersättningsgill följdskada, se nedan avsnitt 8.4.7. Är det så att motpartens skadeståndsskyldighet till sin avtalspart har sådant adekvat orsakssamband med förbudet att sökanden kan bli skadeståndsskyldig även för denna skada, torde den skadan räknas som motpartens egen skada. Om skadan ska räknas som motpartens, ska således säkerhet även ställas för denna skada. Eftersom det i direktivet står att säkerhet ska kunna krävas för andra personer i förekommande fall, måste det antas säkerhet för andra personers skada inte behöver vara mer omfattande än som ovan redogjorts för. Någon ny bestämmelse behöver inte införas på grund av artikel 11.5. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 8.4.7Ersättning till svaranden och till tredje man om beslutet upphävs eller förfaller – artikel 11.5 Bedömning: De nuvarande bestämmelserna om ersättning till svaranden om en säkerhetsåtgärd upphävs eller förfaller, uppfyller direktivets krav. Någon ny bestämmelse behöver inte införas som rör tredje mans rätt till ersättning. Om ett interimistiskt beslut om förbud eller beslut om civilrättsligt beslag m.m. förfallit på grund av att sökanden inte väckt talan i rätt tid, ska domstol på svarandens begäran kunna ålägga sökanden att betala skälig ersättning för skada till följd av beslutet, enligt artikel 11.5. Detsamma gäller om det framkommer att det inte före- legat något angrepp eller hot om angrepp på företaghemligeten. Även en skadelidande tredje part ska kunna på begäran få ersättning från käranden. Medlemsstaterna får föreskriva att begäran om ersättning ska handläggas i ett separat domstolsförfarande. Enligt 3 kap. 22 § tredje stycket utsökningsbalken (UB) gäller att om en exekutionstitel upphävs efter verkställighet är sökanden skyldig att ersätta skada som motparten har lidit genom verkställig- heten. Enligt ordalydelsen är denna bestämmelse begränsad till fall då exekutionstiteln upphävs, vilket torde hänga samman med att bestämmelsen i första hand är utformad för slutliga avgöranden.48 Bestämmelsen anses dock vara tillämplig även i andra fall där en säkerhetsåtgärd har upphört på grund av en handling eller under- låtenhet från sökandens sida eller där det i efterhand kan konstateras att sökanden inte haft något berättigat anspråk.49 Att sökanden kan åläggas att utge skadestånd i sådana fall framgår också indirekt av kravet på säkerhet i 15 kap. 6 § RB, som syftar till att säkerställa sådant skadestånd. Att bestämmelsen i 3 kap. 22 § tredje stycket UB utgör den rättsliga grunden för sökandens skadeståndsansvar har 48Fitger m.fl., kommentaren till 15 kap. 6 § RB, Zeteo . Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 också bekräftats av i dom den 7 februari 2017.50 Målet rörde skadestånd på grund av ett upphävt interimistiskt för- bud att använda ett varumärke. I domen fastslogs att sökanden har ett rent strikt skadeståndsansvar. Ersättningsskyldighet gäller alltså oberoende av vårdslöshet och omfattar all förlust – även ren för- mögenhetsskada, inbegripet utebliven vinst – som har orsakats genom verkställigheten. I övrigt ska allmänna skadeståndsrättsliga principer tillämpas. påpekade också att det för skadeståndsansvar krävs att det är just det interimistiska förbudet som orsakat svaranden skada och att det föreligger kausalitet mellan förbudet och skadan. Skadeståndet ska enligt domen inte beräknas enligt varumärkeslagens bestämmelser. (Varumärkeslagens skade- ståndsbestämmelser innebär att den som gör sig skyldig till varu- märkesintrång ska betala skälig ersättning för utnyttjandet av varu- märket samt ersättning för ytterligare skada som intrånget medfört, även skador av annan än rent ekonomisk betydelse.) Skadeståndet ska i stället beräknas enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer, där allmänt skadestånd som regel inte utgår. De nuvarande svenska bestämmelserna om skadestånd till svaran- den bedöms uppfylla direktivets krav. Ersättning för tredje mans skada Direktivet kräver att även en skadeslidande tredje part ska kunna ut- kräva skadestånd till följd av interimistiskt beslut, enligt artikel 11.5. I skälen (21) anges att tredje parts intressen kan inbegripa konsumen- ters intressen. Det kan vara så att direktivet med tredje part syftar även på marknaden i stort. Till skillnad från åtgärder i samband med slutligt avgörande (se artikel 12) finns det inte i artikel 10 någon bestämmelse som rör åter- kallande av intrångsgörande varor från marknaden. Återkallande av varor är annars sådant som skulle kunna beröra tredje man, se exemplet med grossisten i avsnittet nedan som rör artikel 12.1 c och 12.2. Det får antas att vad som avses kan vara svarandens avtalspart, exempelvis en näringsidkare som tillverkar varor för svarandens räkning. Den näringsidkaren riskerar då en förlust vid ett interimistiskt förbud. 50 Högsta domstolens dom i mål nr T 230-15. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 Möjligheter till skadestånd för tredje man En allmän skadeståndsrättslig princip i som inte kommer till direkt uttryck i skadeståndslagen gäller s.k. tredjemansskada.51 Huvudregeln är att den som vållat person- eller sakskada inte är skyldig att ersätta den förmögenshetförlust som tredje man kan lida till följd av skadan. Tredjemansskador som enligt huvudregeln inte är ersättningsgilla kan vara exempelvis den skadades arbetsgivare, som lider skada genom att han inte kan få annan lämplig arbetskraft, eller en kund som fått löfte om att köpa saken av dess ägare. Undantag från principen om tredjemansskador förekommer när det har före- legat särskilda omständigheter. Exempelvis gäller att en efterlevande efter omkomna personer kan få ersättning för skada avseende sin psykiska hälsa. Om det finns ett relevant orsakssamband kan en tredje man få ersättning om denne skadats till person eller egen- dom.52 har i ett fall uttalat att en nyttjanderättshavare en tredje man – i vissa fall kan tillerkännas ersättning i ägarens ställe om föremålet för nyttjandet skadas.53 Vid sakskada är det tredje mans relation till den skadade saken som är central, och som en förutsättning för ersättning gäller att tredje mannen måste ha konkreta och närliggande intressen knutna till saken. Fallet rörde en bostadsrättsinnehavare, som trots sin ställning som tredje man, tillerkändes ersättning för merkostnader när en entreprenör av vårdslöshet orsakat en bostadsrättsförening skada.54 Entreprenören hade alltså primärt orsakat föreningen , inte bostadsrättsinne- havaren, genom att skada den fastighet föreningen ägde. Det faktum att en bostadsrättshavaren i många avseenden intar en ägarliknande ställning och har en stark anknytning till den skadade egendomen, innebar att det fanns förutsättningar för att tillerkänna bostadsrätt- innehavaren rätt till ersättning för ren förmögenhetsskada från entreprenören. Ersättningen utgick på utomobligatorisk grund. I rättsfallet NJA 1988 s. 62 orsakade en skadad elkabel ström- avbrott i en fabrik. Fabriken yrkade ersättning av den som var ansvarig för vållandet, dels för material som förstördes vid ström- 51Bengtsson m.fl., kommentaren till 1 kap. 1 § skadeståndslagen, Zeteo . 53NJA 2009 s. 16. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 avbrottet, dels ersättning för produktionsbortfall . ansåg att den som var ansvarig för vållandet skulle ersätta fabriken för det förstörda materialet. Ersättning skulle dock inte utgå för produktionsbortfall, eftersom det ansågs vara en förmögen- hetsförlust, som är en följdskada och därigenom enligt huvudregeln inte ersättningsgill. Tredjemansskador och följdskador ersätts således endast undan- tagsvis i svensk skadeståndsrätt. Direktivet kräver att det ska vara möjligt att tillerkänna en tredje man ersättning för skada som denne drabbats av genom ett interimistiskt beslut, som förfaller eller upp- hävs till följd av att sökanden inte haft ett berättigat anspråk. Det är inte uteslutet i svensk skadeståndsrätt att tredje man kan få ersättning för sina skador. Avgörande torde vara hur starkt orsaks- samband som finns mellan den skadegörande handlingen och tredje- mansskadan. Utredningen anser att det orsakssamband som krävs mellan det interimistiska förbudet och tredje mans skada bör bedömas enligt allmänna skadeståndsrättsliga principer. Skadestånd till tredje man bör alltså endast i vissa fall undantagsfall utdömas, när orsakssambandet är tillräckligt adekvat och förutsebart för sökan- den. Finns ett tillräckligt stort orsakssamband, torde ansvaret följa principerna i Högsta domstolens dom , dvs. att ansvaret är oberoende av vårdslöshet. Någon särskild bestämmelse för att tredje man ska kunna kräva skadestånd behövs inte. Skadeståndstalan kan väckas enligt gängse rättegångsbestämmelser. 8.5Förbud och korrigeringsåtgärder – artikel 12 8.5.1Förbud, korrigeringsåtgärder, förstöring eller överlämning – artikel 12.1 och 12.2 Förslag: Föremål eller handlingar som innefattar företagshemlig- heten ska kunna överlämnas till innehavaren, förstöras, återkallas från marknaden, ändras eller utsättas för annan åtgärd som är ägnad att förebygga missbruk. Detta gäller även vid försök eller förberedelse till angrepp. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 Enligt artikel 12.1 i direktivet ska medlemsstaterna se till att de behöriga rättsliga myndigheterna (dvs. i allmän domstol), när de har fastställt att ett otillåtet anskaffande, utnyttjande eller röjande begåtts, på begäran av käranden får besluta att en eller flera av följande åtgärder ska vidtas mot intrångsgöraren: a)Föreläggande om upphörande med eller förbud mot utnyttjandet eller röjandet av företagshemligheten b)Förbud mot att producera intrångsgörande varor, utbjuda dem till försäljning, släppa ut dem på marknaden eller använda dem, eller mot att importera, exportera eller lagra intrångsgörande varor i sådana syften. c)Lämpliga korrigeringsåtgärder avseende de intrångsgörande varorna. Korrigeringsåtgärderna ska enligt artikel 12.2 a–c kunna vara –Återkallande av de intrångsgörande varorna från marknaden. –Undanröjande av de intrångsgörande varornas intrångsgörande karaktär. –Förstöring av de intrångsgörande varorna eller, om så är lämpligt, tillbakadragande av dem från marknaden, under förutsättning att tillbakadragandet inte undergräver skyddet för den berörda före- tagshemligheten. d)Förstöring, helt eller delvis, av handlingar, föremål, material, ämnen eller elektroniska filer som innehåller eller utgör företags- hemligheten eller, om så är lämpligt, överlämnande till käranden, helt eller delvis, av dessa handlingar, föremål, material, ämnen eller elektroniska filer. I de svenska bestämmelserna om åtgärder vid angrepp på företags- hemligheter anges att domstol kan förordna att den som angripit en företagshemlighet och har handlingar eller föremål som innefattar företagshemligheten i sin besittning, ska lämna över dessa till inne- havaren, se 14 § första stycket nuvarande FHL. Överlämnandet kan i vissa fall ske mot lösen. För det fall handlingen/föremålet inte kan överlämnas får domstolen i stället förordna om att handlingen/före- målet ska förstöras, ändras eller utsättas för någon annan åtgärd som Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 är ägnad att förebygga missbruk. De svenska bestämmelserna måste sägas ligga nära de bestämmelser som finns i direktivet. Punkten a och b – förbud att utnyttja mm Punkten a i artikel 12.1 måste antas betyda att det ska vara möjligt för en domstol att besluta om förbud mot någon utnyttja och röja företagshemligheter, vilka förfaranden som anges som otillåtna i artikel 4.3 och 4.4 (se avsnitt 5.6.4 och 5.6.5). Punkten b måste antas syfta på de förfarandena som definieras som otillåtna i artikel 4.5 (se avsnitt 5.6.6). De bestämmelser som utredningen har föreslagit i det föregående måste antas uppfylla direktivets krav vad gäller vitesförbud att anskaffa/utnyttja/röja företagshemligheter. Bestämmelsen om vites- förbud föreslås alltså innebära att den som har angripit en företags- hemlighet, på sätt som faller in under definitionen av angrepp, ska kunna förbjudas vid vite att begå ytterligare angrepp. Det ska även vara möjligt att vid vite förbjuda någon som endast försökt eller förberett ett angrepp, att begå angrepp framöver, se ovan avsnitt 8.4.3. Där diskuteras att det enligt artikel 11.1 c ska kunna meddelas beslut om interimistiska förbud för otillåtet anskaf- fande, utnyttjande eller röjande som är nära förestående. Med nära förestående måste antas innebära försök och förberedelse till an- grepp. Eftersom ett interimistiskt vitesförbud i svensk lag syftar till att säkerställa framtida verkställighet av en dom, kan det inte komma i fråga att införa möjligheter att interimistiskt förordna om något som inte kunde meddelas slutligt i en dom. Följaktligen ska det vara möjligt att meddela ”slutliga” vitesförbud även vid försök eller för- beredelse till angrepp. Punkten c samt artikel 12.2 – lämpliga korrigeringsåtgärder Uttrycket ”lämpliga korrigeringsåtgärder” i artikel 12.1 c måste antas innebära att medlemsstaterna får ge domstolen ytterligare alternativ att välja mellan, än de som åtgärder anges i artikel 12.2 a–c. Listan torde alltså inte vara uttömmande. Även beträffande sådana åtgärder gäller dock att de inte får påverka det skadestånd som kan utgå till innehavare på grund av angreppet, såsom det stadgas i artikel 12.4, se nedan. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 Vad som avses med åtgärden återkallande (artikel 12.2 a) anges inte närmare i direktivet. Även detta begrepp återfinns i det civilrättsliga sanktionsdirektivet. I propositionen till de immaterialrättsliga bestämmelser som följde av det direktivet gavs följande exempel på återkallande från marknaden. Om en tillverkare av intrångsgörande varor har sålt dessa till en grossist, som ännu inte sålt varorna vidare, ska tillverkaren kunna åläggas att återkalla dem från grossisten.55 I förarbetena konstaterades vidare att detta måste innebära att den som begått angreppet ska vidta rimliga åtgärder för att återkalla varorna.