sou · H5B345 · 2017-05-31 00:00:00 — vara precis och trovärdig, och att den som röjer informationen ska vara i god tro om att denna är autentisk. Undantaget i punkten b kräver alltså inte konstaterade missförhållanden, utan endast att angriparen objektivt sett hade goda skäl – ”all anledning” – att utgå från att missförhållandena förelåg. Någon skillnad i förhållande till FHL:s krav om att misstanke om brott ska vara skälig, respektive att övriga allvarliga missförhållanden ska kunna anses vara för handen – dvs. att de omständigheter som avslöjaren känner till objektivt sett kan anses utgöra ett allvarligt missförhållande – torde därför knappast finnas. Beträffande förhållandet mellan artikel 5 b och 2 § nuvarande FHL bör anmärkas att 2 § andra stycket inte ska läsas motsatsvis. Andra stycket är med andra ord inte uttömmande, utan ger endast exempel på vad som inte utgör obehöriga angrepp.115 Som påpekats i avsnitt 3.4.6 innebär detta alltså inte att avslöjande avseende mindre allvarliga angrepp alltid ska anses obehöriga.116 Angrepp som enligt artikel 5 b inte ska kunna ligga till grund för några åtgärder enligt EU-direktivet och som till äventyrs inte kan anses behöriga enligt nuvarande 2 § FHL andra stycket, kommer i stället i enlighet med en 112Fahlbeck s. 388 med hänvisningar. 114LU37 s. 29. 115LU30 s. 32. 116Jfr dock Fahlbeck s. 393. Genomförande av EU-direktivet – inledande bestämmelser (artikel 1–5) direktivkonform tolkning av generalklausulen om behöriga angrepp i 2 § första stycket FHL anses behöriga enligt denna bestämmelse. För att tydliggöra att bestämmelsen i nuvarande 2 § andra stycket FHL endast avser att ge exempel på behöriga angrepp föreslår utred- ningen att lydelsen i bestämmelsen i andra stycket ändras på så sätt att det av den framgår att dess exempel avser fall där ett angrepp aldrig kan anses obehörigt. Enligt 2 § andra stycket nuvarande FHL avses uttryckligen miss- förhållanden i näringsidkarens rörelse. I förhållande till att EU- direktivet föreskriver om skydd för företagshemligheter även för icke-kommersiella forskningsinstitutioner, blir en sådan skrivning för avgränsande. Därtill finns överhuvudtaget inte någon mot- svarande uttrycklig begränsning i artikel 5 b om att missförhållan- dena måste avse missförhållanden hos innehavaren av företags- hemligheten. Mot denna bakgrund bör kravet i nuvarande 2 § andra stycket FHL om att ett behörigt avslöjande ska avse missför- hållanden i näringsidkarens rörelse slopas. Förhållandet mellan FHL och visselblåsarlagen Vid sidan om FHL har avseende visselblåsning i allmänhet antagit den s.k. visselblåsarlagen117 (se avsnitt 3.4.5). I frågan om en implementering av artikel 5 b finns anledning att diskutera kravet på misstankegrad för avslöjande i FHL i förhållande motsvarande krav i visselblåsarlagen. Visselblåsarlagen innebär en förstärkning av det skydd som redan finns för visselblåsare genom att lagen innebär en rätt till skadestånd för den arbetstagare som drabbas av repressalier på grund av att denne slagit larm om allvarliga missförhållanden i arbetsgivarens verksamhet. Med allvarliga missförhållanden avses, liksom enligt FHL, brott med fängelse i straffskalan eller därmed jämförliga miss- förhållanden. Det är tillräckligt att det genom larmet framställs konkreta misstankar om sådana missförhållanden. Vid interna larm behöver inte några ytterligare krav vara uppfyllda för att skyddet mot repressalier ska inträda. Detsamma gäller vid larm till den egna 117 Lagen (2016:749) om särskilt skydd mot repressalier för arbetstagare som slår larm om allvarliga missförhållanden. Genomförande av EU-direktivet – inledande bestämmelser (artikel 1–5) Vid externa larm, dvs. när arbetstagaren offentliggör uppgifter eller lämnar uppgifter för offentliggörande, eller slår larm genom att vända sig till en myndighet, krävs för skydd mot repressalier att han eller hon haft fog för påståendet om allvarliga missförhållanden. Arbetstagaren ska också först ha larmat internt utan att arbetsgivaren vidtagit skäliga åtgärder, om inte arbetstagaren av något annat skäl hade befogad anledning att slå larm externt. Lagens skydd mot repressalier gäller inte om en arbetstagare begår brott genom att slå larm. Visselblåsarlagen reglerar inte arbetstagares rätt att avslöja före- tagshemligheter och ska överhuvudtaget inte påverka tillämpningen av andra regelverk.118 En arbetstagare skyddas enligt visselblåsarlagen mot repressalier om han avslöjar uppgifter om konstaterade brott med fängelse i straffskalan eller därmed jämförliga missförhållanden. Ett sådant larmande aktualiserar heller inga åtgärder enligt FHL, eftersom sådan information inte kan utgöra företagshemligheter. Vad avser annan information som används för att slå externa larm om allvarliga missförhållanden, krävs alltså enligt visselblåsarlagen att arbetstagaren haft fog för påståendet om allvarliga missförhållanden. Som redan anförts avser kraven om misstankegrad i 2 § andra stycket FHL att ange ett ”något” högre krav för avslöjande av företagshemlig- heter än att den enskilde ska ha haft fog för sin bedömning.119 I pro- positionen till visselblåsarlagen uttalades angående denna skillnad att120 regeringen [anser] visserligen att det finns ett värde i att definitionen av vad som utgör allvarliga missförhållanden ligger i linje med vilka för- hållanden någon kan avslöja utan att det står i strid med lagen om skydd för företagshemligheter. Syftet med den lagen är emellertid att skydda obehöriga angrepp på företagshemligheter som är ägnade att medföra skada i konkurrenshänseende. Det är alltså fråga om att skydda särskilt känslig information. Att det ställs något högre krav i det sammanhanget innebär enligt regeringens mening inte att lika höga krav bör ställas för att skyddet ska inträda enligt den lag som föreslås. Regeringen konstaterade därtill att det inte borde införas en bestäm- melse som utesluter skadeståndsansvar enligt annan lagstiftning för 2015/16:128 s. 94. 119JU37 s. 29. 2015/16:128 s. 72. Genomförande av EU-direktivet – inledande bestämmelser (artikel 1–5) arbetstagare som slår larm på ett sätt som skyddas av visselblåsar- lagen. Ordningen med olika misstankegrader i visselblåsarlagen respektive FHL godtogs alltså. Regeringen bedömde dock att situa- tionen med motstridiga resultat vid en rättslig bedömning sällan borde uppstå i praktiken. Om så skedde, skulle enligt regeringen ett skadeståndsansvar för arbetstagaren i många fall helt eller delvis kunna jämkas.121 Det framhölls i förarbetena till visselblåsarlagen att ett skäl till att regeringen inte valt att låta denna lag definiera allvarliga missför- hållanden som förhållanden vilka skäligen kan misstänkas avse brott är att en sådan definition framstod som onödigt komplicerad.122 Om regleringen i nuvarande 2 § andra stycket FHL har sagts att den framstår som synnerligen svårförståelig och att utgången av en prövning enligt detta stycke är svårförutsebar eftersom det bygger på ”påtagligt subtila avvägningar mellan olika allvarlighetsgrader av missförhållanden.”123 Det bör dock återigen påpekas att andra stycket endast innehåller exempel på fall då ett angrepp är behörigt. Såväl i förarbetena till visselblåsarlagen som utredning har det vidare konstaterats att utformningen av regleringen i 2 § FHL har sina skäl för sig, i för- hållande till den särskilda typ av information som företagshemlig- heter utgör.124 I samband med tillkomsten av FHL framförde att det enligt 2 § andra stycket borde räcka med att avslöjaren haft fog för sina bedömningar.125 Lagrådet å sin sida förordade att regeln i stället skulle utformas som krav på en intresseavvägning i det enskilda fallet.126 Den utformning 2 § fått kan sägas utgöra resultatet av en noggrant avvägd kompromiss mellan dessa två synsätt, vilken av allt att döma fungerat väl.127 Med hänsyn till detta, och till att 2 § FHL i detta avseende kan anses förenlig med kraven i artikel 5 b, anser utredningen att den nuvarande formu- leringen bör behållas. 2015/16:128 s. 23 f. 2015/16:128 s. 44. 123Fahlbeck, s. 395. 2015/16:128 s. 72, utredning s. 99 f. 125LU37 s. 29. 126LU37 s. 25. 127Jfr utredning, s. 99 f. Genomförande av EU-direktivet – inledande bestämmelser (artikel 1–5) 5.7.3Punkten c – arbetstagarföreträdares uppdrag Artikel 5 c rör fall då arbetstagare röjt företagshemligheten för sina arbetstagarföreträdare. En ansökan om åtgärder som innehavaren gjort i dessa fall ska avslås om röjandet skett inom ramen för före- trädarnas uppdrag och då var nödvändigt. Denna punkt kan jämföras med artikel 3.1 c som handlar om arbetstagare och deras företrädare som anskaffar information. I artikel 5 c är det i stället arbetstagare som anges som den som röjer informationen till sin arbetstagarföreträdare. Artikel 5 c tycks alltså avse situationer när en arbetstagare vänder sig till en arbetstagar- företrädare i olika frågor. Direktivet föreskriver som sagt att en arbetstagare har rätt att inför sin arbetstagarföreträdare avslöja en företagshemlighet, om röjandet skett inom ramen för företrädarnas uppdrag och det var nödvändigt för att företrädaren skulle kunna utföra sitt uppdrag. I ett förhandsavgörande från EG-domsolen har en liknande situation behandlats.128 Fallet rörde visserligen handel med värdepapper, där bestämmelser om insiderhandel ska tillämpas, men informationen som hade röjts var företagshemligheter. Situationen var att ett danskt bolag planerade en fusion med ett annat bolag. Bolagsstyrel- sens arbetstagarrepresentant informerade sitt fackförbund om planerna. Fusionen påverkade aktievärdet, vilket en av de personer, som fått höra talas om fusionen innan den offentliggjordes, hade utnyttjat. En dansk domstol bad om ett förhandsavgörande hur direktivet om insiderhandel skulle tolkas, beträffande arbetstagar- representantens möjlighet att inför fackförbundet avslöja infor- mationen i fråga. Enligt förhandsbesked får som huvudregel sådan information inte avslöjas, och undantag från denna huvudregel ska tillämpas restriktivt. Domstolen uttalade att röjandet av sådan information är ”endast berättigat om det är absolut nöd- vändigt för att fullgöra tjänsten, verksamheten eller åliggandena samt överensstämmer med proportionalitetsprincipen”.129 Vidare uttalade domstolen att det främst åligger den nationella domstolen att avgöra om det utgör ett normalt led i en arbetstagarrepresentants full- görande av sin tjänst att röja insiderinformation till fackordföran- 128EG-domstolen, C-384/02, brottmålet mot Grøngaaud och Bang, . 129domskäl nr 34. Genomförande av EU-direktivet – inledande bestämmelser (artikel 1–5) den.130 Den danska domstolen Höjesteret friade arbetstagarrepresen- tanten från straffansvar.131 Om samma princip tillämpas även i de fall som åsyftas i artikel 5 c i direktivet, ska alltså bedömningen av arbetstagarföreträdarens utövande av sitt uppdrag ta sin utgångspunkt i nationell rätt. Följakt- ligen är det den nationella domstolen som utifrån den nationella rätten har att avgöra om röjandet var nödvändigt för utövandet av arbetstagarföreträdarens uppdrag. Arbetstagarföreträdare i svensk rätt Begreppet arbetstagarföreträdare definieras inte i direktivet, vilket måste antas bero på att begreppet ska tolkas enligt nationell rätt (se avsnitt 5.3). I svensk rätt används begreppet arbetstagarföreträdare inte på annat sätt än vad som får anses överensstämma med allmänt språkbruk. En vedertagen princip är att parterna på arbetsmarknaden själva väljer vem som ska företräda dem vid en förhandlingssituation enligt MBL.132 Begreppet arbetstagarföreträdare kan således användas i vid bemärkelse för en person som arbetstagare på en arbetsplats har utsett som företrädare. En arbetstagarorganisation som är eller brukar vara bunden av kollektivavtal med arbetsgivaren kan utse en facklig förtroendeman enligt förtroendemannalagen.133 Den lagen innehåller regler till skydd för fackliga förtroendemän i deras fackliga verksamhet. Förtroendemännen kan exempelvis vara ledamot i klubbstyrelse, arbetsplatsombud, kontaktman, skyddsombud eller jämställdhetsombud.134 Arbetstagarföreträdare kan vara en företrädare på en arbetstagarorganisation på lokal eller central nivå. Med arbetstagarföreträdare kan även avses exempelvis skyddsombud som är utsedda enligt Arbetsmiljölagen.135 En arbetstagarföreträdare har inte någon uttalad tystnadsplikt eller behörighet enligt nuvarande FHL att ta emot företagshemlig- heter. Den arbetstagare som rådfrågar en arbetstagarföreträdare bör 130domskäl nr 46. 131Fahlbeck s. 380. 132Per Dalekant, , Karnov, lagkommentarer 14 § MBL och AD 1988 nr 76. 133Lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen. 134Hans Blyme, kommentar till lagen (1974:358) om facklig förtroendemans ställning på arbetsplatsen, Karnov . 135SFS (1977:1160). Genomförande av EU-direktivet – inledande bestämmelser (artikel 1–5) därför vara försiktig med att avslöja företagshemligheter, eftersom det finns risk för att arbetstagaren kan bli skadeståndsskyldig för röjandet enligt FHL.136 Skadeståndsskyldighet i sådana situationer förutsätter givetvis att arbetstagarens röjande inför arbetstagarföre- trädare var obehörigt. Situationen när en arbetstagare rådgör med sin arbetstagarföreträdare angående sådant som innefattar företags- hemligheter har inte behandlats i förarbetena till FHL. Direktivets krav på att röjandet ska vara nödvändigt för arbetstagarföreträdares uppdrag är uppfyllt genom bestämmelsen i 2 § nuvarande FHL Det är som sagts ovan de nationella bestämmelserna och nationell praxis som ska avgöra om det ingår i en arbetstagarföreträdares fullgörande av sin tjänst att ta med uppgifter om företagshemligheter från en arbetstagare. Toleransen för vad som ska anses vara nöd- vändigt måste antas sammanfalla med bedömningen i nuvarande 2 § om röjandet varit obehörigt. Det kan i vissa fall vara svårt för den enskilde arbetstagaren att avgöra om röjandet är nödvändigt eller inte. Utgångspunkten bör emellertid vara att den information som en arbetstagare röjt för sin arbetstagarföreträdare inom ramen för facklig rådgivning för att kunna tillvarata sina rättigheter i arbetslivet är att anse som nödvändig. Förutom i de mest uppenbara fallen av missbruk, bör det vara den som påstår att röjandet inte var nödvän- digt, som har att bevisa detta. Bedömningen av vad som skett inom ramen för företrädarens uppdrag och därtill var nödvändigt, får antas inte skilja sig från en bedömning enligt FHL om ett avslöjande varit obehörigt. Det får antas att domstolarna utgår från omständig- heterna i det enskilda fallet vid bedömningen av frågan om röjandet varit nödvändigt för arbetstagarföreträdares utövande av sitt upp- drag. Någon särskild bestämmelse som mer detaljerat reglerar just vad en arbetstagare får röja för sin arbetstagarföreträdare är därför inte påkallad. Det kan anmärkas att bestämmelserna i artikel 4 är av betydelse i fall då arbetstagaren på goda grunder har trott att röjandet var tillåtet, men arbetstagarföreträdaren förstod (eller borde ha förstått) 136 Fahlbeck s. 388–389. Genomförande av EU-direktivet – inledande bestämmelser (artikel 1–5) att det var otillåtet. Artikel 4 innebär då att arbetstagarföreträdaren inte kan röja eller utnyttja företagshemligheten utan att riskera skadeståndsskyldighet. 5.7.4Punkten d – legitimt intresse för avslöjande Artikel 5 d rör angrepp som företagits i syfte att skydda ett i unionsrätt eller nationell rätt erkänt legitimt intresse. Det är oklart hur denna punkt skiljer sig från punkt b eller från sådant som har definierats som lagliga förfaranden enligt artikel 3. Anskaffande, utnyttjande och röjande kan ju vara sådana att de överhuvudtaget inte är otillåtna eftersom det rör sig om sådant som omfattas av artikel 3. Anskaffande, utnyttjande och röjande kan också vara sådant som enligt övriga punkter i artikel 5 inte ska förhindras, efter- som ett annat intresse är viktigare än intresset för att bevara före- tagshemligheten. Punkten d tycks snarare ha kommit till för att fånga upp sådant som möjligen inte träffas av övriga punkter. Kommissionen har nämnt följande exempel då bestämmelsen kan bli tillämplig.137 En arbetstagare har rätt till särskild ersättning/bonus från sin arbetsgivare för något han eller hon uppfunnit för arbets- givarens räkning. Arbetstagaren har rätt att avslöja en företags- hemlighet för sitt juridiska ombud eller inför en domstol, om det är nödvändigt för att kunna ta till vara sin rätt till i fråga om ersätt- ning/bonus. En domstols bedömning huruvida ett förfarande skett för att skydda ett legitimt intresse, får anses rymmas inom den obehörig- hetsbedömning som ska göras enligt 2 § nuvarande FHL. Någon särskild bestämmelse torde inte behöva införas i detta avseende. 137 Se European Commission, Draft summary report, 1st Workshop on the transposition of the Trade Secret Protection Directive, , . i EU-direktivet – artikel 6–8 6.1Allmän skyldighet – artikel 6 Bedömning: Någon ändring i FHL till följd av artikel 6 behöver inte göras. I artikel 6 i EU-direktivet föreskrivs en allmän skyldighet för med- lemsstaterna att tillhandahålla åtgärder, förfaranden och sanktioner som är nödvändiga för att säkerställa skyddet för företagshemlig- heter. Dessa ska vara rättvisa och skäliga, inte vara onödigt kom- plicerade eller kostsamma eller vara förenade med oskäliga tidsfrister eller omotiverade dröjsmål samt vara effektiva och avskräckande. Artikel 6 är en sådan bestämmelse som enligt artikel 1 inte får från- gås av medlemsstaterna, även om en avvikelse från bestämmelsen skulle erbjuda högre skydd för företagshemligheter. Principerna i artikel 6 är sådana som ska följas vid lagstiftning i allmänhet. Påföljden för brott mot FHL är skadestånd, eller straff vid brottsliga förfaranden. Direktivet rör inte straffrättsliga förfaran- den för angrepp på företagshemligheter, men hindrar inte nationella straffbestämmelser. Skadeståndsbestämmelser finns i 5–9 §§ nu- varande FHL. Skadestånd kan utgå för uppkommen ekonomisk skada och för skada av icke-ekonomisk natur, s.k. allmänt skade- stånd. Skadeståndet ska vara så pass högt att det inte ska löna sig för en konkurrent att angripa företagshemligheten i stället för att få laglig tillgång till den genom exempelvis ett licensavtal.1 I nuvarande FHL finns därtill bestämmelser om vitesförbud mot fortsatt användning (11 §) och förelägganden om andra åtgärder 1987/88:155 s. 27. Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8 (14 §). I förarbetena uttalades att ett vite i det enskilda fallet ska bestämmas så att en överträdelse inte lönar sig.2 Det får antas att skadestånd, förbud och andra åtgärder enligt FHL:s normer och domstolarnas praxis är rättvisa, skäliga, effektiva, proportionella och avskräckande. Utredningen gör sammantaget bedömningen att de allmänna skyldigheterna i direktivet tillvaratas på ett tillfredsställande sätt i svensk rätt, med de ändringar som ska införas med anledning av direktivets övriga bestämmelser. Någon särskild bestämmelse behöver inte införas i anledning av just artikel 6. Bedömning: Någon ändring i FHL till följd av artikel 7 behöver inte göras. Första punkten i artikel 7 är av allmän karaktär. Där föreskrivs att åtgärder, förfaranden och rättsmedel på området ska tillämpas på ett sätt som är proportionellt. Vid tillämpningen ska även undvikas att hinder skapas för laglig handel på den inre marknaden. Bestämmel- serna ska även innefatta ett skydd mot att åtgärderna, förfarandena och rättsmedlen missbrukas. Artikel 7.1 är en sådan bestämmelse som enligt artikel 1 inte får frångås av medlemsstaterna, även om en avvikelse från bestämmelsen skulle erbjuda högre skydd för företags- hemligheter. Enligt andra punkten i artikel 7 ska medlemsstaterna se till att en rättslig myndighet får vidta lämpliga åtgärder om en ansökan som rör företagshemligheter är uppenbart ogrundad och domstolsför- farandet har inletts otillbörligen eller i ond tro. 2 A. prop. Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8 Utredningen anser att åtgärder och rättsliga förfaranden enligt FHL – med de ändringar som tillkommer till följd av direktivet – är pro- portionerliga. När det så kallade civilrättsliga sanktionsdirektivet3 skulle införas i svensk rätt, uttalades i förarbetena:4 Eftersom frågan om proportionalitet har en sådan allmängiltighet, bör den endast komma till uttryck i lagtext i särskilda fall, exempelvis när det är fråga om ett rättsinstitut som är nytt och främmande för svensk lagstiftning. Av samma skäl bör det inte införas någon särskild regel om propor- tionalitet i FHL. I direktivet behandlas frågor om proportionalitet även i de artiklar som rör interimistiska beslut respektive åtgärder i slutliga avgöranden (artikel 11.2 och 13.1), och då mer utförligt (se avsnitt 8.4.4 och 8.6.1). En proportionalitetsbedömning ska även göras innan dom- stolen beslutar om att ett avgörande ska offentliggöras enligt artikel 15 (se avsnitt 9.3). 6.2.3Förutsättningar för handel på den inre marknaden har genom medlemskapet i EU åtagit sig att följa unions- lagstiftningen, vid varje ny lagstiftning. Unionslagstiftningen ska följas även vid rättstillämpningen på så sätt att alltid ska överordnas den nationella rätten, även grundlagar, inom de områden unionsrätten omfattar.5 Målet för direktivet är att skapa en smidigt fungerande inre marknad genom att alla medlemsländer ska erbjuda ett tillräckligt och jämförbart skydd för företagshemligheter.6 Princi- pen om en fungerande inre marknad är allmängiltig och ska beaktas vid lagstiftningsarbetet generellt. Det finns ingen anledning att sär- skilt uttrycka detta i lagtext. 3Europaparlamentets och rådets direktiv /48/EG av om säkerställande av skyddet för immateriella rättigheter (det civilrättsliga sanktionsdirektivet). 2008/09:67 s. 193. Uttalandet rör vitesförbud men kan vara till ledning i andra sam- manhang. 5Gröning, Zetterquist, s. 126 f. 6Se bl.a. EU-direktivets skäl 36. Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8 I artikel 7 handlar punkten 1 c om att bestämmelserna i direktivet ska tillämpas på ett sätt som innefattar skydd mot sådana förfaran- den som kan kallas för rättegångsmissbruk. Punkten 2 i samma artikel stadgar att domstolar får, på begäran av svaranden, vidta lämpliga åtgärder om en ansökan om rättsmedel är uppenbart ogrun- dad och det kan konstateras att käranden har inlett domstolsför- farandet otillbörligen eller i ond tro. Åtgärderna mot sådana för- faranden ska utformas efter vad som är lämpligt enligt nationell rätt. Åtgärderna får innefatta skadestånd, sanktioner eller beslut om att informera om ett avgörande i enlighet med artikel 15. Skydd mot rättegångsmissbruk i Några rättegångsbestämmelser som motsvarar artikel 7.1 c och 7.2 finns inte i FHL. I stället tillämpas processrättsliga regler i rätte- gångsbalken (RB), som gäller för tvistemål i allmänhet. I kapitel 9 RB finns bestämmelser om böter för den som mot bättre vetande föranleder rättegång (rättegångsförseelse). I 42 kap. 5 § RB finns en bestämmelse om att en domstol kan meddela dom, utan att först utfärda stämning, om en stämningsansökan är uppenbart ogrundad. Därtill finns bestämmelser om ersättningsskyldighet för motparts rättegångskostnader i 18 kap. RB. Bestämmelser om böter för den som mot bättre vetande inleder eller föranleder rättegång i tvistemål finns i 9 kap. 1 § RB. Bestämmelsen rör den som orsakar en onödig rättegång. För att en kärandepart ska kunna dömas till ansvar krävs att talan är ogrundad och att han eller hon inser detta. Kompletterande bestämmelser finns i 2–4 §§. Bestämmelsen i 2 § rör part som överklagar ett avgörande mot bättre vetande. 3 § rör part som förhalar rättegången. I 4 § stadgas att de ovan nämnda paragraferna även gäller för motsvarande beteenden hos ställföreträdare, ombud eller biträde. En domstol kan ex officio pröva frågan om ansvar i samband med det mål i vilket förseelsen har begåtts. Ansvarsfrågan kan också tas upp med anledning av att Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8