sou · H5B317 · 2017-02-23 00:00:00 — I de situationer där domen inte har hunnit få laga kraft innebär möjligheten att överklaga, i många fall, en läkning av utevarohandläggningen. I uppställs dock vissa krav på prövningstillstånd. Av särskilt intresse i detta sammanhang är t.ex. regleringen i 49 kap. 13 § första stycket 1 RB. Av den bestämmelsen framgår att prövningstillstånd krävs i de fall den tilltalade, som enda påföljd, dömts till böter. Kravet på prövningstillstånd medför, enligt vår uppfattning, att en rätt till ny prövning inte kan garanteras på det sätt direktivet förutser. Bedömningen av om prövningstillstånd ska meddelas eller inte kan i sig inte sägas vara ett tillräckligt rättsmedel; denna bedömning kan ju resultera i att prövningstillstånd nekas. Det är viktigt att framhålla att direktivet, i detta avseende, inte gör någon skillnad mellan lindrig brottslighet och svårare sådan. Även denna linje överensstämmer med praxis. Om den tilltalade i sin utevaro – med tillämpning av 46 kap. 15 a § första stycket 2 och tredje stycket RB – dömts enbart till böter kan följaktligen möjligheten att överklaga tingsrättsdomen inte anses tillräcklig för att uppfylla direktivets krav. Bristen att målet avgjorts utan att den tilltalade delgetts kallelse till huvudförhandlingen kan i dessa fall, med andra ord, inte läkas genom ett överklagande. Det finns också andra fall där möjligheten att överklaga ett avgörande inte torde vara tillräckligt för att uppfylla direktivet. Om det är fråga om ett avgörande som fått laga kraft aktualiseras reglerna om resning, återställande av försutten tid och domvilla. Resning till förmån för den tilltalade regleras i 58 kap. 2 § RB, återställande av försutten tid i 58 kap. 11 § RB och domvilla i 59 kap. 1 § RB. En tilltalad som dömts i sin utevaro, utan att ha delgetts kallelse till förhandlingen, har möjlighet att ansöka om att få något av dessa rättsmedel beviljade. Vid prövningen av själva ansökningen medges dock ingen prövning av sakfrågan och inte heller någon prövning av bevisningen på det sätt som direktivet förutser. I mål om resning eller domvilla får visserligen hållas muntlig förhandling, något som följer av 58 kap. 6 § och 59 kap. 3 § RB. Det hör dock till ovanligheterna att så sker. Villkoren för att bevilja en resningsansökan och bifalla en klagan över domvilla är därtill preciserade. Det är inte alls säkert att en tilltalad kan få sin ansökan beviljad på den grunden att han eller hon inte delgetts kallelse till förhandlingen. Rätten att närvara vid rättegången m.m. … en ansökan om resning eller till en klagan över domvilla möjliggör en ny prövning av sakfrågan är därmed, enligt vår uppfattning, inte tillräckligt för att leva upp till direktivets krav i artiklarna 8.4 och 9. Av liknande skäl kan inte heller reglerna om återställande av försutten tid, i sin nuvarande form, anses tillräckliga. Sammanfattningsvis anser vi att varken möjligheten att överklaga en dom eller de extraordinära rättsmedlen kan anses läka bristen att ett brottmål kan avgöras utan att tilltalade delgetts kallelse till huvudförhandlingen. Lagstiftningsåtgärder är därför nödvändiga för att uppfylla direktivet. 9.4.3På vilka sätt kan svensk rätt anpassas till direktivets krav? – En jämförelse med rättsordningarna i de nordiska länderna Det finns i princip två olika sätt att anpassa svensk rätt till direktivets krav. Antingen ändras förutsättningarna att avgöra mål i den tilltalades utevaro (46 kap. 15 a § tredje stycket RB) eller så ändras möjligheterna att angripa ett avgörande som meddelats i den tilltalades utevaro. Ett alternativ som direktivet ger är visserligen också att den misstänkte eller tilltalade, efter att ha blivit underrättad om rättegången, gett fullmakt till en försvarare att företräda honom eller henne vid förhandlingen. Det är emellertid svårt att se att detta alternativ skulle kunna användas för svenskt vidkommande.27 Det kan, rent allmänt, konstateras att de regleringar som finns i de övriga nordiska länderna – när det gäller möjligheten att avgöra mål i den tilltalades utevaro – har flera likheter med den svenska. I , och krävs t.ex., liksom i , att den tilltalades personliga närvaro inte är nödvändig för utredningen. Dessa regleringar kan således omfatta element som även är av värde i detta lagstiftningsärende. Vi menar därför att det inledningsvis kan vara av värde att analysera lagstiftningen i dessa länder något närmare. 27 Se även prop. 2012/13:156, s. 22. Rätten att närvara vid rättegången m.m. … Regleringen i övriga nordiska länder Det finländska systemet för att avgöra mål i utevaro regleras i 8 kap. 11–15 §§ lagen om rättegång i brottmål. Som exempel på när den tilltalades närvaro inte anses nödvändig för utredningen anges i de finländska förarbetena att den tilltalade under förundersökningen har erkänt den gärning som lagts honom eller henne till last. Det är också möjligt att avgöra målet i utevaro om ett normalstraff har stabiliserats för det aktuella brottet och ställningstaganden endast i ringa mån påverkar avgörandet. Som en ytterligare förutsättning att få avgöra målet i den tilltalades utevaro gäller att påföljden ska stanna vid böter eller fängelse . Domstolen kan döma till villkorligt eller ovillkorligt fängelse eller samhällstjänst. Det är också möjligt att döma till en s.k. förverkandepåföljd om högst . Om den tilltalade har dömts till straff eller förverkandepåföljd, men haft laga förfall och inte kunnat anmäla det , har han eller hon rätt att få målet behandlat på nytt. Den tilltalade måste då göra en anmälan till domstolen . Skulle den tilltalade inte lyckas styrka sitt laga förfall, har han eller hon inte rätt till en ny prövning. Det finns också en ytterligare möjlighet att avgöra mål i utevaro – som baseras på den tilltaldes uttryckliga samtycke. Om den tilltalade har samtyckt till det kan påföljden i hans eller hennes utevaro bestämmas till högst sex månaders fängelse. Den tilltalade ska då ha kallats till domstolen vid äventyr av sådan påföljd och hans eller hennes närvaro ska inte bedömas vara nödvändig för utredningen. Samtycket ska vara aktivt och ha lämnats till domstolen. Nämnas bör också att den finländska ordningen bygger på att en tilltalad ska ha kallats till förhandlingen. 28 Redogörelsen för de finländska utevarobestämmelserna är i huvudsak hämtad från SOU 2013:17, Del 2, Bilaga 4, s. 1029 f. Den framställningen, som omfattar den finländska straffprocessuella regleringen i stort, bygger på tillämpliga bestämmelser i den finländska (/4), Lag om rättegång i brottmål (11.7.1997.689), Lag om föreläggande av böter och ordningsbot (27.8.2010/754), propositionerna: RP 82/1995 rd, RP 271/2004 rd. RP 85/2008 rd, RP 94/2009 rd, RP 105/2009 och RP 286/2010 rd samt uppgifter från det finländska justitieministeriet. Uppgifter från det finländska justitieministeriet har även särskilt inhämtats i detta arbete. Rätten att närvara vid rättegången m.m. … I regleras förfarandet i brottmål huvudsakligen i retsplejeloven. En generell förutsättning för att avgöra mål är, som framkommit ovan, att rätten inte anser att den tilltalades närvaro är nödvändig. Om den tilltalade samtycker till att målet avgörs i hans eller hennes utevaro kan högst sex månaders ovillkorligt fängelse dömas ut. Oavsett om den tilltalade samtycker eller inte kan målet avgöras i den tilltalades utevaro om påföljden inte bestäms till ett strängare straff än fängelse . I det fall där den tilltalades samtycke inte är nödvändigt kan dock han eller hon begära återvinning av domen . Målet återupptas i dessa fall utan krav på något särskilt skäl, se 987 § retsplejeloven. Det finns också möjlighet att avgöra målet i den tilltalades utevaro om han eller hon har avvikit efter delgivningen av stämningen, lämnar huvudförhandlingen utan rättens tillåtelse eller om det står klart att den tilltalade kommer att frikännas. Framhållas bör dock att de nu redovisade bestämmelserna håller på att revideras. presenterades ett nytt lagförslag som bl.a. omfattar ändringar när det gäller möjligheterna att meddela dom i den tilltalades utevaro.30 Enligt lagförslaget ska gränsen för när målet kan avgöras i den tilltalades utevaro höjas till ovillkorligt fängelse , i de fall den tilltalades samtycke finns. Oavsett om den tilltalade samtyckt eller inte ska målet avgöras i hans eller hennes utevaro om påföljden inte bestäms till ett strängare straff än fängelse och förutsättningarna i övrigt är uppfyllda. Rätten att få ett mål återupptaget föreslås, i dessa fall, ersättas med en rätt att överklaga. Det föreslås att dessa ändringar träder i kraft . 29Redogörelsen för de danska utevarobestämmelserna är i huvudsak hämtad från SOU 2013:17, Del 2, Bilaga 4, s. 1054 f. Den framställningen, som beskriver den danska straffprocessen i stort, bygger i sin tur på lov om rettens pleje (retsplejeloven) (LBK nr 1237 af 26/10/2010) samt lagförslagen: 2006–2007 L 128, Forslag till lov om ændring af retsplejeloven og retsavgiftsloven, 2005–2006 L 168, Forslag till lov om ændring af retsplejeloven og forskellige andre love samt uppgifter från det danska . Uppgifter om nya lagförslag m.m. har därutöver särskilt inhämtats från det danska justititedepartementet (Justitsdepartementet) i detta arbete. 30Folketinget 2016–2017 L 105 Forslag til lov om ændring af retsplejeloven, lov om fulbyrdelse af straf m.v. og lov om elektroniske kommunaktionsnet og – tjenester. Rätten att närvara vid rättegången m.m. … Möjligheten att avgöra ett brottmål i den tilltalades utevaro regleras i 281 § straffeprosessloven. För att få avgöra målet i utevaro måste den tilltalade ha stämts och kallats till rätten på ett riktigt sätt. Det finns ett undantag för tilltalade som avvikit efter att stämningen delgetts som motsvarar regeln i 46 kap. 15 a § första stycket 2 och tredje stycket RB. I övrigt förutsätts att: 1.Målet avser en straffbar handling där åklagaren inte kommer att göra gällande att påföljden ska bestämmas till fängelse. Inför rättens beslut om huvudförhandling ska hållas bör det därför krävas att åklagaren anger en ståndpunkt i påföljdsfrågan eller i varje fall att åklagaren anger om han eller hon anser att det finns förutsättningar att avgöra målet i den tilltalades utevaro. Domstolen är inte bunden av åklagarens inställning i påföljdsfrågan. Om rätten anser att åklagarens uppfattning är för mild kan rätten alltså välja att ställa in förhandlingen. 2.Det krävs att den tilltalades närvaro inte är nödvändig för sakens upplysning. Det avgörande är vilken bevisning som finns i målet. Bland annat har det betydelse om det i förundersökningsmaterialet finns en förklaring från den tilltalade som kan läsas upp. Om det finns en sådan och det inte finns omständigheter som tyder på att han eller hon har ändrat sig eller har något nytt att anföra talar det för att målet bör avgöras. Vidare har det betydelse om den tilltalade har försvarare. 3.Den tilltalade måste ha samtyckt till att saken behandlas i hans eller hennes frånvaro eller uteblivit utan att det är sannolikt att han eller hon har laga förfall. Målet kan också avgöras i den tilltalades utevaro om han eller hon avvikit efter delgivningen av åtalsbeslutet. Samtycke till att målet avgörs i utevaro kan lämnas till polisen under förundersökningen eller till rätten. 31 Redogörelsen för de norska utevarobestämmelserna är huvudsakligen hämtad från SOU 2013:17, Del 2, Bilaga 4, s. 1044 f. Den redovisningen bygger i sin tur i huvudsak på promemorian Inställda förhandlingar i brottmål II, sjunde promemorian från arbetsgrupp för processrättsliga frågor, s. 81–82. Därutöver har samråd i detta arbete skett med det norska (Justisog beredskapsdepartementet). Rätten att närvara vid rättegången m.m. … En frikännande dom eller beslut om att avvisa åtal kan alltid meddelas efter en förhandling i den tilltalades utevaro. Vidare har den tilltalade möjlighet att begära återvinning av en utevarodom. Den tilltalade måste då göra sannolikt att han eller hon hade laga förfall och han eller hon inte kan lastas för att inte ha meddelat förhindret . Målet kan också tas upp på nytt om den tilltalade gör sannolikt att han eller hon inte hade avvikit. Har den tilltalade samtyckt till att målet avgjordes i hans eller hennes utevaro kan dock domen inte återvinnas. Den tilltalade ska ge in begäran om ny prövning inom överklagandetiden. Om målet tas upp igen sätts det ut till huvudförhandling på nytt. Skulle den tilltalade inte komma till den förhandlingen står den första domen fast. Den tilltalade kan också överklaga en dom som meddelats i hans eller hennes utevaro på vanligt sätt. 9.4.4Ändrade förutsättningar att angripa ett avgörande? Ska en möjlighet att återuppta mål i första instans införas även i svensk rätt? Bedömning: Någon möjlighet till återupptagande i första instans bör inte införas. Genomgången ovan visar att flera av de nordiska länderna erbjuder en rätt att begära att målet återupptas sedan domstolen dömt i den tilltalades utevaro. I och är återvinningsmöjligheten visserligen begränsad till de fall där de tilltalade kan göra sannolikt eller visa giltiga skäl till att han eller hon inte dök upp till förhandlingen. Rättsordningarna kan dock sägas erbjuda ett något bredare utbud av rättsmedel än den svenska. Om liknande möjligheter att angripa ett avgörande som meddelats i den tilltalades utevaro infördes i svensk rätt skulle direktivets krav sannolikt kunna tillgodoses – även beträffande regleringen i 46 kap. 15 a § tredje stycket RB. Det skulle alltså vara möjligt att bibehålla regeln. En tilltalad kan dessutom av många olika skäl vilja ha en omprövning av en dom som meddelats efter huvudförhandling i hans frånvaro. Han kan också vara missnöjd med domstolens Rätten att närvara vid rättegången m.m. … bedömning av ansvarsfrågan. I vissa fall kan det antas att han eller hon är beredd att tillföra målet nytt material. Det kan med fog hävdas att detta material borde tas upp i tingsrätt och inte i hovrätten. Att erbjuda den tilltalade en möjlighet till en ny prövning i tingsrätt förefaller alltså ligga väl i linje med direktivets krav och hans eller hennes rätt till en ny rättegång. Införandet av en möjlighet att återuppta mål har dock övervägts i tidigare lagstiftningsärenden.32 Även har övervägt införandet av en sådan möjlighet.33 I samtliga fall har man kommit fram till att ett mål inte bör kunna återupptas i första instans. Vad som ansetts tala emot en sådan ordning är bl.a. att det skulle medföra en extra administration för domstolarna att hantera ansökningar om återupptagande. Det har också konstaterats finnas en risk för att återupptagandeinstitutet skulle användas för att fördröja verkställigheten av en dom. Dessutom har det hävdats att det skulle kräva en ganska omfattande och krånglig reglering. Inte bara skulle det behövas regler om den fortsatta handläggningen utan även utredning om frågor om reformatio in pejus och åtalsjusteringar. En annan aspekt som lyfts fram är vad som ska gälla om domen både återupptas och överklagas. Det är inte heller enkelt att formulera begripliga överklagandehänvisningar så att den tilltalade inte riskerar rättsförluster i samband med återupptagande eller överklagande av utevarodom. Vidare har det konstaterats som sannolikt att bevisningen från den första förhandlingen inte sällan får tas upp på nytt; i så fall har den första förhandlingen varit helt utan värde. Vi instämmer i de överväganden som tidigare gjorts och anser inte att det är ändamålsenligt att införa en möjlighet till återupptagande. Vi menar vidare att införandet av en möjlighet till återupptagande av mål, under alla förhållanden, bör utredas i ett bredare perspektiv än utifrån det EU-direktiv vi har att förhålla oss till. Följaktligen föreslår vi inte någon möjlighet till återupptagande i första instans. 1981/82:105, s. 42 f. och SOU 2013:17, Del 1, s. 543, jfr även s. 523 ff. 33Inställda huvudförhandlingar i brottmål II, sjunde promemorian från arbetsgrupp för processrättsliga frågor, s. 35 ff. Rätten att närvara vid rättegången m.m. … Bör förutsättningarna för att angripa ett avgörande förändras? Bedömning: De nuvarande möjligheterna att angripa ett avgörande som meddelats i den tilltalades utevaro bör inte förändras. Ett sätt att bibehålla de nuvarande möjligheterna att avgöra mål i den tilltalades utevaro skulle kunna vara att utveckla redan befintliga rättsmedel. Genom att garantera den tilltalade ett tillräckligt rättsmedel skulle bristen att målet avgjorts i utevaro – utan att kallelse delgetts – kunna läkas. För att uppfylla direktivets krav skulle, i så fall, krävas att den tilltalade garanterades en rätt att få en ny prövning av sakfrågan. För det fall domen inte vunnit laga kraft skulle man kunna tänka sig att ändrade regler om prövningstillstånd skulle ge effekt. Vi har därför övervägt att modifiera de nuvarande reglerna om prövningstillstånd. Mer specifikt har vi övervägt att föreslå att helt undanta domar och beslut där tingsrätten avgjort målet i den tilltalades utevaro – och där den tilltalade inte delgetts kallelse till förhandlingen – från kravet på prövningstillstånd. Där tingsrätten tillämpat bestämmelsen i 46 kap. 15 a § första stycket 2 och tredje stycket RB skulle alltså inte krävas prövningstillstånd. Det kan konstateras att en sådan ordning skulle leda till att den tilltalade då skulle garanteras en rätt att få sakfrågan prövad på nytt. Som den nuvarande regleringen ser ut skulle han eller hon också ges möjlighet att delta i rättegången i hovrätten och därmed också kunna lägga fram sitt försvar, inbegripet åberopandet av ny bevisning. Hovrätten skulle också ha möjlighet att återförvisa målet, bl.a. av hänsyn till instansordningens princip. Lösningen att lätta upp kravet på prövningstillstånd är dock inte tillräcklig för att tillgodose direktivet krav. Den tilltalade måste också, som framkommit, garanteras rätt att angripa avgörandet även efter det vunnit laga kraft. Vi har följaktligen även övervägt förändringar när det gäller extra ordinära rättsmedel. Vår uppfattning är dock att detta lagstiftningsärende varken kan länkas till resningsinstitutet eller möjligheten att klaga över domvilla på ett naturligt sätt. Dessa rättsmedel tar främst sikte på att garantera rättssäkerheten genom att råda bot på processuella eller materiella oriktigheter. I detta fall handlar det inte om att den dömande domstolen på något sätt förfarit felaktigt när den dömt i utevaro utan att ha delgett den tilltalade kallelse. Utgångspunkten är inte heller att domen skulle vara mate- Rätten att närvara vid rättegången m.m. … Vad det handlar om är att garantera den tilltalade rätten att närvara vid sin egen rättegång. Det förefaller mindre lämpligt att garantera denna rättighet inom ramen för ett resningsförfarande eller en klagan över domvilla. Det återstår då att ta ställning till reglerna om återställande av försutten tid. Dessa regler kan, , användas när någon gör gällande att de inte underrättats om att det pågått ett rättsligt förfarande som rört honom eller henne.34 Som konstaterats ovan är dock den nuvarande regleringen inte tillräcklig för att tillgodose direktivets krav. Det skulle krävas att den tilltalade, i det närmaste, formellt garanterades att den försuttna tiden återställdes. Vidare skulle tiderna för hur länge han eller hon skulle kunna ansöka om återställande av den försuttna tiden behöva ses över. Det kan även tänkas att reglerna om hur en påföljd kan verkställas skulle behöva beröras. Sådana åtgärder är i och för sig möjliga att vidta. Vi anser dock att regleringen skulle bli relativt komplicerad. Det skulle krävas flera inte oväsentliga ingrepp i gällande rätt. En stötesten skulle också vara att bedöma vilka krav direktivet ställer på att den tilltalade informeras om avgörandet i dylika fall och om sin rätt att angripa det. Mycket talar för att den tilltalade skulle behöva informeras om utevaroavgörandet på annat sätt än vad som sker ; delges t.ex. inte några domar i brottmål. I annat fall skulle rätten att närvara vid rättegången i det närmaste kunna beskrivas som illusorisk. Vi bedömer det därför inte som ändamålsenligt att ändra reglerna för att angripa ett avgörande som meddelats i den tilltalades utevaro. 9.4.5Ändrade förutsättningar för att avgöra mål i utevaro Förslag: Möjligheterna att avgöra mål i den tilltalades utevaro när denna inte delgetts kallelse till huvudförhandling tas bort. Det betyder att 46 kap. 15 a § tredje stycket RB utmönstras. Bedömning: En ordning som tillåter att ett avgörande meddelas, trots att den tilltalade inte delgivits kallelse, är inte möjlig att behålla. Den tilltalade bör delges kallelse till de förhandlingstillfällen där skuldfrågan prövas. 34 Se t.ex. NJA 2012 s. 435 och Högsta domstolens beslut i mål Ö 4598-16, jfr dock även t.ex. Högsta domstolens beslut i mål Ö 998-13. Rätten att närvara vid rättegången m.m. … Förutsättningarna för att avgöra mål i utevaro ändras Således har vi stannat för att inte föreslå någon ändring av förutsättningarna för att angripa ett avgörande som meddelats i den tilltalades utevaro. Vår bedömning ovan innebär att förutsättningarna att avgöra mål i utevaro – enligt den nuvarande bestämmelsen i 46 kap. 15 a § tredje stycket RB – måste ändras. Vad som måste säkerställas är att den tilltalade – även om han avvikit eller håller sig undan – får tillräcklig information om rättegången. Mer specifikt bör den tilltalade informeras om datum och tid för rättegången på ett sätt som gör det möjligt för honom eller henne att bli medveten om denna.35 Möjligheterna att avgöra mål i den tilltalades utevaro har utökats successivt. trädde lagändringar i kraft som innebär att längden för det maximala fängelsestraff som en tingsrätt kan döma ut i den tilltalades utevaro höjdes från tre till sex månader.36 Dessutom innebar lagändringen att längre villkorligt medgiven frihet ska kunna förverkas. Lagändringarna var en följd av förslag.37 föreslog för övrigt att kravet på att saken ska kunna utredas tillfredsställande skulle tas bort (i stället skulle målet kunna avgöras i utevaro om det inte finns särskilda skäl som talar emot detta).38 Det som eftersträvas i den pågående utvecklingen är en effektivare hantering i fråga om handläggningen av brottmål och syftet är bl.a. att minska antalet inställda förhandlingar. Att behöva ställa in en förhandling, t.ex. till följd av att en misstänkt eller tilltalad avvikit eller håller sig undan, innebär inte bara en kostnad. Att kunna avgöra ett mål kan också vara av stor betydelse för t.ex. en målsägande. Således är incitamentet för den pågående utvecklingen i fråga om handläggningen av brottmål, alltså att minska antalet inställda förhandlingar, i högsta grad motiverade. Värdet av att bibehålla en effektiv handläggning av brottmålen är alltså stort, varför det framstår som motiverat att så långt som direktivet tillåter försöka bevara möjligheterna att avgöra mål i utevaro. Vi har av den anledningen övervägt vilka alternativ som kan tänkas 35Se direktivets ingress, beaktandesats 36. 2013/14:170. 37Se SOU 2013:17, Del 1, s. 533 ff. 38Se vid föregående not a. SOU s. 526 ff. Rätten att närvara vid rättegången m.m. … svara upp mot direktivets krav utan att alltför stora ingrepp görs i den nuvarande ordningen. Ett alternativ som vi övervägt är att föreslå en ändring av nuvarande 46 kap. 15 a § tredje stycket RB som innebär att den tilltalade måste delges kallelse till åtminstone det första förhandlingstillfället i målet. Tredje stycket skulle förslagsvis kunna lyda: I de fall som avses i första stycket 2 får målet avgöras även om den tilltalade inte har delgetts kallelse till förhandlingen, dock enbart om den tilltalade underlåtit att följa kallelse som i behörig ordning delgetts honom eller henne med anledning av tidigare utsatt förhandling i målet. Denna bestämmelse skulle alltså inte ha ett lika brett tillämpningsområde som .