sou · H5B374 · 2017-10-04 00:00:00 — Det krä- ver en följdändring i uppräkningen av lagar i 6 kap. 1 § lagen om internationellt polisiärt samarbete. Av 8 § första stycket personuppgiftslagen framgår att person- uppgiftslagen inte ska tillämpas i den utsträckning det skulle in- skränka en myndighets skyldighet att lämna ut personuppgifter enligt 2 kap tryckfrihetsförordningen. I 2 kap. 2 § första stycket 2 polisdatalagen hänvisas till 8 § i personuppgiftslagen, vilket innebär att den bestämmelsen gäller för personuppgiftsbehandling hos . En bestämmelse som motsvarar 8 § första stycket personuppgiftslagen bör tas in i den nya lagen. Utredningens förslag: Säkerhetspolisen ska vara personupp- giftsansvarig för den personuppgiftsbehandling som myndighe- ten utför. ska vara personuppgiftsansvarig för den behandling som myndigheten utför. Personuppgiftsansvaret ska omfatta all behandling av personuppgifter som utförs under respektive myndighets ledning eller på dess vägnar. Säkerhetspolisen ska få vara gemensamt personuppgiftsan- svarig med annan endast i den utsträckning det följer av lag eller förordning eller om regeringen i ett enskilt fall beslutar om det. Skälen för utredningens förslag Det ska framgå vem som är personuppgiftsansvarig Enligt 6 kap. 5 § första stycket polisdatalagen är Säkerhetspolisen personuppgiftsansvarig för den behandling av personuppgifter som myndigheten utför. Det bör även gälla enligt den nya lagen. Efter- som i vissa fall ska tillämpa lagen bör myndig- heten vara personuppgiftsansvarig för den behandlingen. I 3 kap. 1 § brottsdatalagen föreskrivs att den personuppgiftsan- svarige är ansvarig för all behandling av personuppgifter som utförs under dennes ledning eller på dennes vägnar. Det bör gälla även enligt den nya lagen. På så sätt tydliggörs att personuppgiftsansva- ret omfattar dels den personuppgiftsbehandling som förekommer Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter vid respektive myndighet, dels den personuppgiftsbehandling som ett personuppgiftsbiträde utför på någon av myndigheternas vägnar. Det är myndigheten som är personuppgiftsansvarig, inte chefen eller någon anställd. Ytterst är det dock respektive myndig- hets chef som bär ansvaret för hur personuppgifter behandlas. Gemensamt personuppgiftsansvar bara om statsmakterna medger det Utredningen redogör i delbetänkandet för sin syn på gemensamt personuppgiftsansvar inom brottsdatalagens tillämpningsområde. Där framgår att sådant ansvar endast bör övervägas i speciella situa- tioner där samarbetet mellan behöriga myndigheter är utformat så att ansvarsfördelningen inte kan utläsas på annat sätt. Bedöm- ningen av när gemensamt personuppgiftsansvar är sakligt motiverat bör enligt förslaget inte lämnas till de behöriga myndigheterna själva utan göras av eller regeringen (se SOU 2017:29 s. 362 f.). I 3 kap. 21 § brottsdatalagen föreskrivs därför att två eller flera behöriga myndigheter får vara gemensamt personuppgifts- ansvariga endast i den utsträckning det följer av lag eller förordning eller om regeringen i ett enskilt fall beslutar om det. I delbetän- kandet diskuterar utredningen ingående skillnaden mellan delat ansvar och gemensamt ansvar (se SOU 2017:29 s. 360 f.). Det som sägs om gemensamt personuppgiftsansvar i delbetän- kandet gör sig gällande även för Säkerhetspolisen. Det bör därför i den nya lagen tas in en bestämmelse som föreskriver att gemensamt personuppgiftsansvar endast får förekomma i den utsträckning det följer av lag eller förordning eller om regeringen i ett enskilt fall beslutar om det. Utredningens förslag: Vissa uttryck som används i den nya lagen ska definieras. Definitionerna ska i allt väsentligt stämma överens med dem som används i brottsdatalagen. Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter Skälen för utredningens förslag: I 3 § personuppgiftslagen defi- nieras vissa uttryck som är centrala vid behandling av personupp- gifter. Den bestämmelsen gäller för Säkerhetspolisen, vilket fram- går genom hänvisningar i 2 kap. 2 § och 6 kap. 4 § polisdatalagen. I 1 kap. 6 § brottsdatalagen definieras vissa uttryck som används i den lagen. Motsvarande reglering bör finnas i den nya lagen. Defi- nitionerna bör så långt möjligt stämma överens med dem som an- vänds i brottsdatalagen. Uttrycken behandling av personuppgifter, biometriska uppgif- ter, dataskyddsombud, genetiska uppgifter, internationell organisa- tion, mottagare, personuppgift, personuppgiftsansvarig, person- uppgiftsbiträde, registrerad, tredje man och uppgift som rör hälsa bör definieras i den nya lagen och ha samma innebörd som i brotts- datalagen (se SOU 2017:29 s. 148 f.). Utredningen återkommer till definitionen av tillsynsmyndighet i avsnitt 15.3 och till definitionen av tredjeland i avsnitt 14.17.1. I polisdatalagen definieras även uttrycken dna-analys, dna-profil och fingeravtryck. De används inte i den nya lagen och det finns därför inte något behov av att definiera dem. 14.5.4Uppgifter om juridiska personer Utredningens förslag: Lagen ska i viss utsträckning tillämpas vid behandling av uppgifter om juridiska personer. Skälen för utredningens förslag: I 1 kap. 6 § polisdatalagen före- skrivs att vissa bestämmelser i lagen även ska tillämpas på uppgifter om juridiska personer. För Säkerhetspolisen gäller det bestämmel- serna om ändamålen med behandlingen, tillgången till personupp- gifter, bevarande och gallring och gemensamt tillgängliga uppgifter. Utredningen föreslår i avsnitt 5.4.1 att bestämmelser om skydd för uppgifter om juridiska personer i övriga registerförfattningar ska behållas. Eftersom det bör gälla även för Säkerhetspolisen bör den nya lagen ha en motsvarande reglering. Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter 14.6Ändamål och rättsliga grunder för behandlingen 14.6.1Ändamål för behandling av personuppgifter Utredningens förslag: Säkerhetspolisen ska få behandla person- uppgifter bara för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål. Personuppgifter ska inte få behandlas för något ända- mål som är oförenligt med det ändamål för vilket personupp- gifterna ursprungligen behandlades. Säkerhetspolisen ska få behandla personuppgifter för veten- skapliga, statistiska eller historiska ändamål inom den nya lagens tillämpningsområde. Skälen för utredningens förslag Behandling för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål. Det grundläggande kravet på att personuppgifter får samlas in bara för särskilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål finns i 9 § första stycket c personuppgiftslagen. Kravet gäller för Säker- hetspolisens personuppgiftsbehandling genom hänvisningar i 2 kap. 2 § och 6 kap. 4 § polisdatalagen. En liknande bestämmelse bör tas in i den nya lagen. I delbetänkandet redovisar utredningen vad som avses med sär- skilda, uttryckligt angivna och berättigade ändamål (se SOU 2017:29 s. 243 f.). En mycket stor del av den information som Säkerhetspolisen behandlar är underrättelseinformation. I under- rättelseverksamhet, där personuppgifter behandlas på ett tidigt sta- dium i processen, är det långtifrån alltid möjligt att ange ändamålen för behandlingen lika tydligt och detaljerat som i annan brottsbe- kämpande verksamhet. I Säkerhetspolisens verksamhet går det exempelvis inte att urskilja lika tydliga kopplingar till konkreta brott eller till brottslig verksamhet som i annan brottsbekämpande verksamhet. Å andra sidan är Säkerhetspolisens verksamhet inrik- tad mot ett fåtal väl avgränsade företeelser som är av särskilt sam- hällsfarlig karaktär (se prop. 2009/10:85 s. 256). Det får därför accepteras att beskrivningen av ändamålen inte alltid kan ha samma precision som i annan brottsbekämpande verksamhet. Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter återkommer till frågan om att ändamålen i vissa fall ska framgå genom en särskild upplysning (se avsnitt 14.9.2). Behandling för nya ändamål Av 9 § första stycket d personuppgiftslagen följer att personupp- gifter inte får behandlas för något ändamål som är oförenligt med det för vilket uppgifterna samlades in. Bestämmelsen ger uttryck för den s.k. finalitetsprincipen som gäller för Säkerhetspolisen genom hänvisningar i 2 kap. 2 § och 6 kap. 4 § polisdatalagen. I 2 kap. 4 § brottsdatalagen föreskrivs att det, innan personupp- gifter får behandlas för ett nytt ändamål inom lagens tillämpnings- område, ska säkerställas att det finns en tillåten rättslig grund för den nya behandlingen och att behandlingen är nödvändig och pro- portionerlig för det nya ändamålet. Att en sådan bedömning ska göras vid behandling för nya ändamål inom brottsdatalagens till- lämpningsområde framgår av artikel 4.2 i direktivet. Finalitetsprin- cipen regleras emellertid också i direktivet. I artikel 4.1 b anges att personuppgifter inte får behandlas på ett sätt som står i strid med de ändamål som uppgifterna samlades in för. Som framgår av del- betänkandet gör utredningen bedömningen att all behandling för ändamål inom direktivets tillämpningsområde ska anses vara fören- lig med insamlingsändamålen, under förutsättning att behandlingen är nödvändig och står i proportion till det nya ändamålet. Någon prövning mot det ursprungliga ändamålet behöver således inte göras vid behandling för nya ändamål inom brottsdatalagens till- lämpningsområde (se SOU 2017:29 s. 247 f.). Eftersom bestäm- melserna i dataskyddsförordningen ska tillämpas vid behandling för ändamål utanför brottsdatalagens tillämpningsområde ska någon prövning mot det ursprungliga ändamålet inte göras då heller. Det beror på att den behandlingen blir ursprungsbehandling enligt för- ordningen och att det därför inte är fråga om någon vidarebehand- ling där finalitetsprincipen ska tillämpas (se SOU 2017:29 s. 292 f.). Finalitetsprincipen regleras därför inte i brottsdatalagen. Säkerhetspolisen behöver i likhet med andra brottsbekämpande myndigheter kunna behandla personuppgifter för nya ändamål, t.ex. använda information från en förundersökning för att före- bygga nya brott. Frågan är om prövningen enligt finalitetsprincipen Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter bör ersättas av samma prövning av nödvändighet och proportio- nalitet som för övriga brottsbekämpande myndigheter. Kraven på nödvändighet och proportionalitet i brottsdatalagen har sin grund i direktivet. Säkerhetspolisen är inte bunden av de kraven, eftersom behandling av personuppgifter som rör nationell säkerhet undantas från direktivets tillämpningsområde. Det finns därför inget som hindrar att en reglering som bygger på finalitets- principen väljs för Säkerhetspolisen. Utredningen anser att det med tanke på Säkerhetspolisens uppdrag finns fördelar med att behålla den inarbetade ordningen. Finalitetsprincipen bör därför fortsätta att gälla för Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter för nya ändamål. När Säkerhetspolisen ska behandla personuppgifter för nya ändamål bör myndigheten alltid pröva om det nya ändamålet är förenligt med det ändamål som personuppgifterna samlades in för. Eftersom verksamheten är inriktad på att bekämpa brott som är systemhotande kan Säkerhetspolisens behandling av personuppgif- ter för nya ändamål för den egna verksamheten i de allra flesta fall anses förenlig med ursprungsändamålet. Vad som bör gälla när myndigheten behandlar personuppgifter för att tillhandahålla infor- mation som behövs i annan verksamhet tas upp i avsnitt 14.6.5. Behandling för vetenskapliga, statistiska och historiska ändamål Enligt 9 § andra stycket personuppgiftslagen ska behandling av personuppgifter för historiska, statistiska eller vetenskapliga ända- mål inte anses oförenlig med de ändamål för vilka personuppgif- terna samlades in. Bestämmelsen gäller genom hänvisningar i 2 kap. 2 § och 6 kap. 4 § polisdatalagen för Säkerhetspolisen och innebär att personuppgifter som regel får behandlas för sådana ändamål. I 2 kap. 5 § brottsdatalagen föreskrivs att en behörig myndighet får behandla personuppgifter för vetenskapliga, statistiska eller his- toriska ändamål inom lagens tillämpningsområde. Genom att det lyfts fram att behandling av personuppgifter kan inbegripa veten- skaplig, statistisk eller historisk användning blir det tydligt att lagens övriga bestämmelser ska tillämpas även vid behandling för sådana ändamål (se SOU 2017:29 s. 253 f.). Behandling för veten- skapliga, statistiska och historiska ändamål bör vara tillåten enligt Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter den nya lagen. Bestämmelsen bör formuleras på samma sätt som motsvarande bestämmelse i brottsdatalagen. 14.6.2Primära och sekundära ändamålsbestämmelser är bestämmelser om rättslig grund Utredningens bedömning: Det som kallas primära och sekundära ändamålsbestämmelser är en del av den rättsliga grun- den för behandling av personuppgifter. Regleringen bör ha i huvudsak samma innehåll som . Det bör på samma sätt som göras skillnad mellan Säker- hetspolisens behandling av personuppgifter för den egna verk- samhetens behov och behandling för att tillhandahålla infor- mation för andras behov. Skälen för utredningens bedömning I 6 kap. 1 och 2 §§ polisdatalagen anges för vilka ändamål Säker- hetspolisen får behandla personuppgifter i sin brottsbekämpande verksamhet. Ändamålen delas upp i primära och sekundära på samma sätt som i 2 kap. 7 och 8 §§ polisdatalagen. I avsnitt 6.1.3 konstaterar utredningen att vad som i dataskydds- rättslig mening är tillåtna rättsliga grunder för behandling och vad som är renodlade ändamålsbestämmelser ibland har blandats sam- man. En ändamålsbestämmelse bör enligt utredningens mening ge ledning för prövningen av vilka personuppgifter som är adekvata och relevanta för behandlingen. Utredningen anser att 2 kap. 7 § polisdatalagen inte är en ändamålsbestämmelse i egentlig mening utan att den är en del av den rättsliga grunden och anger ramen för när personuppgifter får behandlas. Regleringen i 6 kap. 1 § polisdatalagen är delvis annorlunda ut- formad än de primära ändamålsbestämmelserna i övriga registerför- fattningar. Paragrafen är mer detaljerad. Trots det ger den enligt utredningens mening inte någon egentlig ledning för prövningen av vilka personuppgifter som får behandlas. Det anges endast att Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter Säkerhetspolisen får behandla personuppgifter för att utföra vissa av sina arbetsuppgifter. Syftet är att precisera när personuppgifter alls får behandlas i Säkerhetspolisens brottsbekämpande verksam- het. Paragrafen utgör den yttre ram inom vilken de särskilda, ut- tryckligt angivna och berättigade ändamålen med behandlingen i enskilda fall ska bestämmas. Den är därför av samma skäl som de primära ändamålsbestämmelserna i övriga registerförfattningar inte en ändamålsbestämmelse i egentlig mening, utan en del av den rättsliga grunden. Regleringen bör som utredningen utvecklar i av- snitt 14.6.3 i huvudsak ha samma innehåll som . De sekundära ändamålsbestämmelserna i 6 kap. 2 § polisdatalagen reglerar i vilken utsträckning personuppgifter som behandlas för något primärt ändamål även får behandlas för att tillhandahållas andra för att tillgodose deras behov. De reglerar alltså behandling för nya ändamål. Paragrafen motsvarar till stor del sekundära ändamålsbestämmelser i 2 kap. 8 § polisdatalagen. I avsnitt 6.1.3 konstaterar utredningen att i princip alla punkter i den paragrafen är så allmänt hållna att de inte ger någon egentlig ledning för pröv- ningen av vilka personuppgifter som får behandlas. De är därför inte att anse som ändamålsbestämmelser i egentlig mening utan som bestämmelser om rättslig grund. Säkerhetspolisens sekundära ändamålsbestämmelser har utformats på samma sätt som Polismyn- dighetens och utredningen gör därför samma bedömning beträf- fande innehållet i 6 kap. 2 §. Regleringen bör som utvecklas i av- snitt 14.6.5 i huvudsak ha samma innehåll som . Skillnaden mellan behandling för egna behov och andras behov behålls Regleringen av Säkerhetspolisens personuppgiftsbehandling skiljer mellan behandling för den egna brottsbekämpande verksam- hetens behov och behandling för att tillhandahålla information för andras behov. När personuppgifter lämnas ut som ett led i myndig- Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter hetens egen brottsbekämpande verksamhet, inte i syfte att tillgodo- se någon annans behov, omfattas det av de primära ändamålen. Som utredningen konstaterar i avsnitt 6.3.2 och 6.4.2 är det var- ken möjligt eller lämpligt att behålla den nuvarande utformningen av de sekundära ändamålsbestämmelserna för övriga brottsbekäm- pande myndigheter. Det beror på att direktivet ställer nya krav på att en prövning alltid ska föregå varje behandling för nya ändamål, vilket innebär att finalitetsprincipen inte ska tillämpas. Som fram- går av avsnitt 14.6.1 är Säkerhetspolisen inte bunden av kravet på sådan prövning, eftersom behandling av personuppgifter som rör nationell säkerhet undantas från direktivets tillämpningsområde. Det finns inte heller något annat hinder mot att tillämpa finalitets- principen vid personuppgiftsbehandling. Utred- ningen anser därför att den nuvarande regleringen som bygger på en uppräkning av olika situationer där utlämnande kan komma i fråga och som kompletteras med en möjlighet att tillämpa finali- tetsprincipen i enskilda fall bör behållas (se avsnitt 14.6.5). En konsekvens av att regleringen i huvudsak kommer att se ut som är att skillnaden mellan behandling för egna behov och för andras behov består. Säkerhetspolisens reglering kommer däri- genom att skilja sig från övriga brottsbekämpande myndigheters. Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter 14.6.3Rättslig grund för behandling – huvudregeln Utredningens förslag: Säkerhetspolisen ska få behandla per- sonuppgifter om det är nödvändigt för att utföra en arbetsupp- gift i syfte att 1.förebygga, förhindra eller upptäcka brottslig verksamhet som innefattar a)brott mot rikets säkerhet, b)terrorbrott, eller c)tryckfrihetsbrott eller yttrandefrihetsbrott med rasistiska eller främlingsfientliga motiv, 2.utreda eller lagföra sådana brott som avses i 1, eller, efter sär- skilt beslut, annat brott, a)i samband med personskydd av den centrala statsledningen och andra som regeringen eller Säkerhetspolisen bestämmer, b)enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627), eller c)enligt utlännings- och medborgarskapslagstiftningen, 4.fullgöra annan arbetsuppgift som rör nationell säkerhet och som anges i lag eller förordning eller särskilt beslut av rege- ringen, eller 5.fullgöra förpliktelser som följer av internationella åtaganden. Arbetsuppgiften ska framgå av en lag, en förordning eller ett särskilt beslut i vilket regeringen uppdragit åt myndigheten att ansvara för en sådan uppgift. Skälen för utredningens förslag En bestämmelse om tillåtna rättsliga grunder behövs Som konstateras i avsnitt 6.1.2 krävs det både en rättslig grund i form av en reglerad arbetsuppgift och bestämmelser om att person- uppgifter får behandlas för att utföra arbetsuppgiften för att per- sonuppgiftsbehandling ska vara tillåten. Detsamma bör gälla för Säkerhetspolisen. Det bör därför finnas en bestämmelse i den nya Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter lagen som anger de tillåtna rättsliga grunderna för personuppgifts- behandlingen. Regleringen i 6 kap. 1 § polisdatalagen korresponderar i princip med 3 § polislagen som anger Säkerhetspolisens huvudsakliga arbetsuppgifter. Bestämmelsen har endast förändrats marginellt sedan polisdatalagens tillkomst. Den bedömning av Säkerhetspoli- sens behov av att behandla personuppgifter som gjordes då gör sig fortfarande gällande (se prop. 2009/10:85 s. 255 f.). Enligt utred- ningens mening bör den nya lagen i huvudsak innehålla samma reg- lering. Terminologin bör anpassas så att den stämmer överens med terminologin i brottsdatalagen och de övriga registerförfattning- arna. Det bör dessutom anges att arbetsuppgifterna ska framgå av en lag, en förordning, eller ett särskilt beslut i vilket regeringen uppdragit åt myndigheten att ansvara för en viss arbetsuppgift. Enligt 6 kap. 1 § 5 polisdatalagen får Säkerhetspolisen behandla personuppgifter om det behövs för att lämna tekniskt biträde till vissa andra brottsbekämpande myndigheter. Den arbetsuppgiften kommer att omfattas av brottsdatalagens tillämpningsområde (se avsnitt 7.2.1). Personuppgiftsbehandling för sådant biträde bör där- för inte regleras i den nya lagen. Uppgifter enligt utlännings- och medborgarskapslagstiftningen Som redovisas i avsnitt 14.1.1 har Säkerhetspolisen vissa uppgifter enligt utlännings- och medborgarskapslagstiftningen. Det framgår inte av förarbetena till polisdatalagen hur lagstiftaren ser på per- sonuppgiftsbehandling för sådana ändamål. I förarbetena till utlänningsdatalagen (2016:27) konstaterar regeringen att all verksamhet hos i någon mening är brottsbekämpande. Mot den bakgrunden och då Säkerhetspoli- sens uppgifter på utlännings- och medborgarskapsområdet är för- hållandevis begränsade ansågs det inte vara ändamålsenligt att låta Säkerhetspolisen omfattas av utlänningsdatalagens reglering. Kon- sekvensen blev att Säkerhetspolisen i stället antingen ska tillämpa de särskilda regler om personuppgiftsbehandling som gäller för myndigheten enligt polisdatalagen eller personuppgiftslagen (se Utlänningsdatalag, prop. 2015/16:65, s. 40). Mot bakgrund av för- arbetsuttalandena och att personuppgiftslagen ska upphävas är det Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter nödvändigt att reglera myndighetens personuppgiftsbehandling på området. Säkerhetspolisens arbetsuppgifter enligt utlännings- och med- borgarskapslagstiftningen syftar till att förhindra att individer som är eller kan bli ett säkerhetshot mot etablerar sig i landet. Utifrån vad som är känt om personens bakgrund, kontakter eller egna aktiviteter gör Säkerhetspolisen en bedömning av om han eller hon kan komma att ägna sig åt säkerhetshotande verksamhet. Säkerhetsskälen kan exempelvis bestå av kopplingar till personer som antas syssla med olovlig underrättelseverksamhet eller terro- rism. Mot den bakgrunden anser utredningen att Säkerhetspolisens uppgifter enligt utlännings- och medborgarskapslagstiftningen är ett led i uppgifterna som rör nationell säkerhet och bör anges som en tillåten rättslig grund för behandling av personuppgifter. 14.6.4Rättslig grund i undantagsfall för diarieföring och handläggning Utredningens förslag: Personuppgifter ska få behandlas om det är nödvändigt för diarieföring eller om uppgifterna har lämnats till Säkerhetspolisen i en anmälan, ansökan eller liknande och behandlingen är nödvändig för myndighetens handläggning. Skälen för utredningens förslag: Säkerhetspolisen tar emot stora mängder information, ofta i elektronisk form. De in- kommande uppgifterna kan vara en del av en allmän handling i tryckfrihetsförordningens mening. Enligt 5 kap. 1 § offentlighets- och sekretesslagen ska som huvudregel allmänna handlingar som kommit in till en myndighet registreras, dvs. En myndighet måste därför alltid ha möjlighet att be- handla personuppgifter för att diarieföra och handlägga inkomman- de handlingar. Det gäller även i de fall där myndigheten inte behö- ver behandla personuppgifterna för att utföra sina arbetsuppgifter (se prop. 2009/10:85 s. 112 f.) I 6 kap. 3 § polisdatalagen föreskrivs att Säkerhetspolisen får behandla personuppgifter om det är nöd- vändigt för diarieföring eller om uppgifterna har lämnats i en anmä- lan eller liknande och behandlingen är nödvändig för handlägg- Säkerhetspolisens behandling av personuppgifter Det bör tas in en motsvarande bestämmelse i den nya lagen som tydliggör att det är en tillåten rättslig grund för behandling. 14.6.5Rättslig grund för behandling genom utlämnande Utredningens förslag: Personuppgifter som Säkerhetspolisen behandlar ska även få behandlas om det är nödvändigt för att tillhandahålla information som behövs 1.för brottsbekämpning, lagföring, straffverkställighet eller upprätthållande av allmän ordning och säkerhet hos Polis- myndigheten, , , , och ,