sou · H5B346 · 2017-06-01 00:00:00 — För båda dessa bedöm- ningar är det av betydelse hur ett förbud kan avgränsas och tillämpas i praktiken. Vi återkommer strax till detta. bör framhållas att möjligheten att genom lag begränsa föreningsfriheten är starkt begränsad. Föreningsfriheten får näm- ligen endast begränsas när det gäller sammanslutningar vilkas verk- samhet är av militär eller liknande natur eller innebär förföljelse av en folkgrupp på grund av etniskt ursprung, hudfärg eller annat lik- nande förhållande (2 kap. 24 § RF). De organisationer och nätverk vi nu diskuterar hör sällan dit. Om ett förbud skulle begränsa Större trygghet för parter och vittnen föreningsfriheten i RF:s mening kan detta inte ske utan grundlags- ändring. Som vi pekat på tidigare är kärnfrågan om de organisationer vars kläder och symboler skulle träffas av ett förbud bedriver något slags lovlig aktivitet i domstolarna överhuvudtaget. Det kan inte uteslutas att i vart fall någon av de organisationer som skulle om- fattas av ett förbud har ett något så när legitimt ärende till dom- stolen. Därmed riskerar ett förbud också att strida mot förenings- friheten. I förhållande till gör sig i stort samma över- väganden gällande som har redovisats i förhållande till regerings- formen. Ett förbud är svårt att avgränsa och tillämpa En central fråga är hur omfattningen av ett förbud skulle kunna bestämmas. Ett förbud måste kunna avgränsas på ett tydligt sätt för att möta grundlagskraven på proportionalitet och begränsningar av yttrandefriheten får inte ske enbart på grund av åsiktens innehåll. En tydlig avgränsning är också viktigt för att ett förbud inte ska få orimliga eller oavsedda konsekvenser. Som nämnts får ett förbud inte grundas enbart på politisk, religiös, kulturell eller annan sådan åskådning. Ett alternativ kan då vara att förbjuda alla slags emblem och symboler i rättssalarna. Men detta är svårt. I domstolarna före- kommer nämligen en lång rad symboler som i någon mening ger uttryck för åsikter eller organisatorisk tillhörighet utan att påverka vare sig ordningen eller säkerhet. Det kan exempelvis röra sig om kavajnålar med myndigheters eller juridiska yrkessammanslutningars vapen, firmanamn på ytterkläder och fackförbunds och ideella föreningars emblem på portföljer och kontorsmaterial. Även sådana symboler – som förekommer i domstolarna och som uppenbart inte är något problem i sammanhanget – skulle träffas av ett förbud. Det är lätt att se framför sig vilka praktiska konse- kvenser och problem ur kontrollsynpunkt som ett förbud skulle föra med sig. Att utan urskillning och hänsyn till sammanhanget förbjuda alla slags emblem och symboler för att komma tillrätta med de problem som enbart vissa organisationers kännetecken orsakar skulle vara oproportionerligt och därmed både grundlagsstridigt Större trygghet för parter och vittnen och oförenligt med . Sådan lagstiftning går därför inte att införa. Det alternativ som återstår att analysera är då ett mer begränsat förbud. Vid en första anblick kan frågan framstå som enkel, efter- som det i stort är känt vilka organisationers kläder och symboler som kan uppfattas som hotfulla. Frågan om hur lagstiftning mot sådana kläder och symboler kan och bör utformas rymmer emeller- tid komplicerade avvägningar. Ett förbud måste bygga på sakliga och objektivt godtagbara kriterier och kunna hålla . För att kunna upprätthållas i praktiken måste ett förbud bygga på någor- lunda fasta principer i tillämpningen, där det i vart fall i huvudsak är klart vilka sammanslutningars emblem som omfattas. Ett förbud som mer eller mindre uttryckligt utgår från vissa organisationers kännetecken riskerar dock att strida mot grundlagen. Tillämpningen av ett förbud riskerar nämligen att stå i konflikt med regerings- formens krav på saklighet och opartiskhet om domstolen gör omoti- verad skillnad mellan personer och organisationer (1 kap. 9 § RF). En begränsning av yttrandefriheten och förhandlingsoffentligheten får heller inte göras enbart på grund av den odemokratiska eller upplevt kriminella karaktären av åsikterna eller organisationen (2 kap. 21 § RF, jfr RH 1997:47). Att begränsa de grundläggande friheterna enbart på grund av den åsikt som uttrycks genom kläderna eller symbolerna skulle därför vara grundlagsstridigt. För att ett förbud ska vara konstitutionellt godtagbart måste hänsyn tas även till andra omständigheter som t.ex. hur personen beter sig i övrigt. Att formulera ett mer begränsat förbud är en grannlaga uppgift. Ett exempel skulle t.ex. kunna vara att ett förbud formuleras med utgångspunkt i symboler som kan uppfattas som hotfulla eller ut- sätter någon för påtryckningar. Men om detta är problemet bör fokus ligga på att ge domstolarna effektiva och ändamålsenliga verk- tyg mot hot och påtryckningar. Vi föreslår också flera förbättringar i detta avseende. Vi menar att ett förbud mot kläder och symboler som inte tar hänsyn till de konkreta riskerna för hot och annan otillåten påverkan i varje särskilt fall kommer att bli missriktat och ineffektivt. Det är inte klädseln eller symbolerna som är det egent- liga problemet, utan att brottsoffer, vittnen och andra kan uppfatta dessa som ett underförstått hot om repressalier och därför inte vilja medverka i rättegången. Att fokusera på vissa sammanslutningars synliga kännetecken snarare än på de negativa effekterna för de Större trygghet för parter och vittnen utsatta personerna och för rättegången riskerar att göra lagstift- ningen ensidig och alltför begränsad. Ett förbud skulle exempelvis få mycket liten betydelse för den organiserade brottslighet där sådant som släktskap, ursprung och geografisk anknytning är en samman- hållande faktor snarare än hierarkisk struktur, emblem och symboler (jfr prop. 2015/16:113 s. 31). Detsamma gäller löst sammansatta och tillfälliga grupperingar. Ett förbud riskerar också att bli lätt att kringgå i praktiken genom att man gör t.ex. mindre ändringar och justeringar i kännetecknen. Det är därför tveksamt om ett förbud kommer att bli tillräckligt effektivt. I den svenska lagstiftningen finns det inte något förbud mot vissa organisationer och sammanslutningar som skulle kunna läggas till grund för lagstiftning mot kläder och symboler i domstolarna.1 Till detta ska läggas att det i inte heller finns någon veder- tagen definition av organiserad brottslighet (a. prop. s. 31). Detta försvårar utformningen av ett förbud. Det finns också flera legitima skäl till att personer med möjlig anknytning till organisationer som förekommer i dessa sammanhang kan vilja närvara vid domstols- förhandlingar. Som exempel kan nämnas att man har kallats till en förhandling som part eller vittne, eller att man vill stödja en kamrat utan avsikt att bete sig hotfullt eller skrämmande gentemot andra. I sådana situationer ter det sig främmande att kräva att personen ska ta av sig sin jacka eller ordna med ombyte. Det måste därför finnas möjlighet till dispens eller undantag för sådana situationer. I annat fall riskerar ett förbud att få orimliga konsekvenser och möjligen även begränsa föreningsfriheten på ett sätt som strider mot regerings- formen. Av praktisk betydelse är också att ett förbud inte bara skulle behöva omfatta jackor och västar som enkelt kan lämnas utanför, utan även synliga tatueringar där detta inte är ett alternativ. Ett förbud riskerar enligt vår mening att få en svepande och intetsägande formulering som gör det svårt att förutse om förbudet gäller i det enskilda fallet eller inte. Ett förbud som utgår från dagens kännetecken riskerar att bli inaktuellt i takt med att nya grupperingar och uttryckssätt etableras eller anpassar sig till domstolarnas praxis. Sådan lagstiftning skulle också innebära svårigheter för domstolens 1 Regeringen har dock gett en utredare i uppdrag att överväga om det bör införas ett särskilt straffansvar för den som deltar i eller på annat sätt stöder en terrorist- organisation (Ju2017/03958/LP). Större trygghet för parter och vittnen personal att överblicka vad som gäller och leda till ständiga gräns- dragningsproblem. Det finns en betydande risk för att det skulle göras mycket olika bedömningar vid olika tillfällen. Detta är sär- skilt problematiskt eftersom lagstiftningen inskränker grundlags- skyddade friheter och rättssäkerhetsgarantier. Det bör inte införas något förbud Som nämnts förekommer det problem och ordningsstörningar i domstolarna i anslutning till att personer bär mc-västar, gängtröjor och andra möjligt hotfulla kläder och symboler. De personer det är fråga om är dock som regel väl medvetna om vilka regler som gäller och uppträder därför i övrigt inte störande under förhandlingen. Ett förbud mot vissa kläder och symboler kan sannolikt bidra till att minska problemen. En annan viktig aspekt är att rättssystemet genom en sådan åtgärd tydligt tar ställning mot nätverk som upp- träder utmanande och som uttryckligen eller underförstått anspelar på en gruppering och dess våldsamhet. Det finns emellertid starka skäl mot ett förbud. Till att börja med ställer regeringsformen och Europakonven- tionen upp flera begränsningar. Ett generellt förbud mot vissa uppräknade organisationers eller gängmiljöers emblem och symboler som enbart utgår från den manifesterade åsikten är inte förenligt med regeringsformen och . Detsamma gäller förbud som utan urskillning och utan hänsyn till sammanhanget för- bjuder alla slags emblem och symboler i domstolarna. Det krävs vidare en grundlagsändring för att förbjuda enskilda från att bedriva lovlig verksamhet från att utövas i föreningsform i domstolarna. Ett allmänt förbud mot vissa organisationers emblem och symboler riskerar – i de delar föreningen har legitima skäl att vara i domstolen – därför att innebära en otillåten begränsning av den grundlags- skyddade föreningsfriheten. Ett förbud skulle, som nämnts, också bli svårt att upprätthålla och alltför begränsat till vissa slags organisa- tioner. Det centrala vid en reform på området måste vara hur domstol- arna ska kunna genomföra förhandlingar under trygga och säkra former, oavsett om den som försöker hota, skrämma eller störa gör det genom att bära mc-västar, gängemblem eller på något annat Större trygghet för parter och vittnen Problemet är inte åsikterna eller symbolerna i sig, utan att personer hotar, skrämmer, stör och försöker påverka rättsprocessen. Ett förbud skulle enkelt kunna kringgås genom att personen tar av sig klädesplagget med emblemet eller helt enkelt uppträder utan kännetecken. Det är osannolikt att förhörspersonens obehag minskar om en person som upplevs som hotfull förbjuds att ha vissa känne- tecken, men får stanna kvar i rättssalen. Problemet försvinner alltså inte bara för att man förbjuder kläderna eller symbolerna. Som vi tidigare utvecklat finns det dessutom mer ändamålsenliga alternativ, se avsnitt 5.1–5.3 ovan. Eftersom det finns andra, mer effektiva och mindre ingripande alternativ till ett förbud riskerar ett sådant att strida mot proportio- nalitetsprincipen i regeringsformen och . Sammantaget anser vi att ett förbud mot symbolerna inte är en framkomlig väg. Hur kan ett förslag till förbudsbestämmelse formuleras? Även om vi gör bedömningen att något förbud inte bör införas, väljer vi att lämna ett beredningsunderlag. Som angetts tidigare är det av grundlagsskäl inte möjligt att rakt av förbjuda märken till- hörande vissa uppräknade organisationer. Det återstår då att koppla ett förbud till att det är fråga om kläder och symboler som kan upp- fattas som hotfulla. Ett sådant kan formuleras på följande sätt. Rättens ordförande får visa ut den som vid ett sammanträde bär kläder och symboler som av andra kan uppfattas som hotfulla. Om det finns särskilda skäl, får ordföranden avvisa personen från domstolens lokaler eller de andra lokaler som används vid sammanträdet. Det främsta argumentet för ett förbud är den rättspolitiska upp- fattningen att vissa organisationers kläder och symboler överhuvud- taget inte ska tillåtas i domstol, eftersom andra kan uppfatta detta som hotfullt och därför inte vilja medverka i rättegången. Ett annat skäl för att införa ett förbud är att det tydligare markerar samhällets avståndstagande från organisationer som anspelar på ett våldskapital. Ett förbud kan bidra till att uppnå dessa mål. Det är emellertid tveksamt om ett förbud skulle ha någon reell betydelse annat än som en markering om samhällets inställning till vissa organisationer. Större trygghet för parter och vittnen Det kan vara konstitutionellt möjligt att införa ett förbud med nu angiven utformning. Eftersom ett förbud inte skulle gälla gene- rellt i samhället utan bara på vissa begränsade platser bedömer vi att ett mer indirekt förbud kan vara förenligt med regeringsformens och skydd för yttrandefriheten och förhand- lingsoffentlighet. Förbudet skulle då omfatta vissa kläder och symboler, men i det enskilda fallet också väga in om symbolerna uppfattas som hotfulla, skrämmande eller som ett försök att på- verka. Ett sådant förbud skulle också vara förenligt med förenings- friheten. Men ett sådant förbud riktar sig mot den konkreta risken för att rättegången påverkas eller störs. Som vi tidigare funnit finns det bättre alternativ för att uppnå det syftet. Vid den bedömningen kan det också ifrågasättas om inte den vida förbudsregeln strider mot den proportionalitetsprincip som måste iakttas vid inskränk- ningar i yttrandefriheten. Förbudet skulle vidare bli svårt att tillämpa och leda till gräns- dragningsproblem. Ska ett förbud t.ex. omfatta även supporter- grupper och andra geografiska avdelningar av samma grupp? Ett stort problem är att det i lagmotiven måste klargöras vilka kläder och symboler som avses. Detta måste vara så tydligt att domaren kan avgöra vilka kläder och symboler han eller hon förväntas in- gripa mot. Men eftersom yttrandefriheten inte får begränsas enbart med hänsyn till åsiktens innehåll skulle det – med undantag för vissa nazistsymboler och andra yttranden som i sig kan vara ett brott – strida mot grundlagen att lagstifta enbart mot vissa uppräknade organisationers kännetecken. Detta skulle också vara olämpligt av en rad andra skäl. Hänsyn måste således tas även till andra omstän- digheter, t.ex. hur personen beter sig i det enskilda fallet. En be- stämmelse som mer eller mindre uttryckligt utgår från vissa upp- räknade organisationer normalt får anses hotfulla skulle också bli svår att tillämpa och leda till ständiga gränsdragningsproblem. För- budet skulle också bli lätt att kringgå genom att t.ex. göra mindre ändring eller tillägg i kännetecknen. Vår samlade bedömning är att det i praktiken inte är möjligt eller lämpligt att förbjuda vissa slags kläder och symboler i dom- stolarna. Det förslag till förbudsbestämmelse som skisserats ovan bör inte genomföras. Problem med anknytning till att åhörare och andra bär kännetecken som kan uppfattas som hotfulla eller som en påtryckning mot parter och vittnen kan som vi även tidigare på- Större trygghet för parter och vittnen stått, i stället och mer effektivt motverkas med de åtgärder som be- skrivs i avsnitt 5.1–5.3. I detta kapitel lämnar vi förslag som syftar till att motverka pro- blem med störande och olämplig användning av mobiltelefoner och annan elektronisk utrustning i rättssalarna. 6.1Tydliga och effektiva regler om elektronisk utrustning Förslag: Elektronisk utrustning som kan störa ordningen eller användas för att ta upp eller överföra bilder ska vara avstängd i rättssalen och i övrigt hanteras så att den inte kan användas på ett otillåtet sätt. I domstolens ordningsregler ska det få beslutas om undantag. Rättens ordförande ska också kunna meddela undantag och är inte bunden av de undantag som domstolen bestämmer. Vi har fått i uppdrag att analysera behovet av och, om det bedöms lämpligt, föreslå en reglering av hur elektronisk utrustning i rätts- salarna ska få användas. Enligt våra direktiv ska möjligheten till nyhetsförmedling i grundlagsskyddade medier och annan angelägen användning av elektronisk utrustning inte begränsas. Det finns inte några generella regler om hur elektronisk utrustning får användas i domstolarna. Det är dock förbjudet för allmänheten att fotografera och filma med sådan utrustning i rättssalen (5 kap. 9 § RB). Rättens ordförande får enligt samma bestämmelse för- bjuda användning av elektronisk utrustning som är störande ur ren ordningssynpunkt. Rätten får också förbjuda elektronisk ljudinspel- ning under ett förhör, om det kan antas att inspelningen besvärar den som hörs i sådan grad att det blir till men för utredningen. Vilka problem finns? I rapporten i domstol (2012:2 s. 35–37) upp- märksammar att det finns problem med hur mobil- telefoner och annan elektronisk utrustning används i domstolarna. Enligt rapporten förekommer det att utrustningen används bl.a. för att fotografera och filma i rättssalarna, spela in rättens enskilda överläggningar och kommunicera vad som sägs under sammanträdet till vittnen som väntar utanför eller personer som är på väg att bli hämtade av polis till förhandlingen. Liknande problem förekommer fortfarande. En majoritet (54 pro- cent) av dem som svarade på enkäten håller helt eller delvis med om att mobiltelefoner och annan elektronisk utrustning i rättssalarna gör det svårt att upprätthålla ordningen på ett tillfredsställande sätt. Något färre () instämmer i påståendet att mobiltelefoner i jackor och väskor och annan dold elektronisk utrustning i rätts- salarna gör det svårt att upprätthålla ordningen. Varannan domare och åklagare uppfattar också att det vid deras lokala domstol före- kommer att parter och åhörare använder mobiltelefoner och annan elektronisk utrustning olovligen, t.ex. för att fotografera eller filma under pågående förhandling eller för att spela in rättens enskilda överläggningar. Det går dock inte att säga säkert hur vanligt detta är, men det finns exempel på fällande domar för brott mot foto- graferingsförbudet där mobiltelefoner använts som hjälpmedel (se kapitel 7). Många vill också se förändringar på området. En klar majo- ritet () av de tillfrågade anser att en begränsning av möj- ligheten att ta med sig eller använda mobiltelefoner och annan elektronisk utrustning i rättssalarna skulle minska risken för ord- Bland domare och åklagare delas den uppfattningen av ännu fler. Problemen tycks vara större inne i rättssalarna än ute i väntrum och allmänna utrymmen. Problembilden har i stort bekräftats vid de seminarier och dom- stolsbesök som utredningen genomfört eller deltagit i. Ett problem som särskilt lyfts fram från domarhåll är att det ofta är svårt att avgöra om någon använder elektronisk utrustning på ett otillåtet sätt eller inte. En annan återkommande fråga från domare har varit hur långt ordförandens befogenheter sträcker sig när det gäller mobil- telefoner och annan elektronisk utrustning i rättssalen. Skärpta regler om hur elektronisk utrustning får användas i rättssalen Användningen av elektronisk utrustning är ett ordningsproblem i många domstolar. Särskilt oroväckande är det att så många domare, åklagare och advokater uppfattar att det förekommer att elektronisk utrustning används för att fotografera eller filma under pågående förhandling eller spela in rättens enskilda överläggningar. Detta är helt oacceptabelt och visar att domstolarna behöver bättre förut- sättningar för att motverka problemen. Det agerande som beskrivs är dessutom brottsligt (4 kap. 9 a § BrB och 9 kap. 5 § RB). Under alla omständigheter är det ett problem ur ordnings- och integritets- skyddssynpunkt. Det saknas uttryckliga bestämmelser om hur elektronisk utrustning får användas i rättssalen. Eftersom det rör sig om äldre lagstiftning har frågan inte heller behandlats i förarbetena. Domare vid flera domstolar har pekat på att rättsläget är oklart i vissa av- seenden. Får rättens ordförande exempelvis med stöd av 5 kap. 9 § RB förbjuda öppen användning av mobiltelefoner även om han eller hon inte säkert kan avgöra om personen t.ex. filmar ett målsägande- förhör eller bara läser ett textmeddelande? En annan fråga är om ordföranden i förebyggande syfte får besluta att all elektronisk utrustning ska vara avstängd och undanstoppad eller lämnas utan- för rättssalen. Man kan på goda grunder anta att problemen kom- mer att öka på grund av den snabba tekniska utvecklingen och det sätt på vilket många människor använder elektronisk utrustning för att i skilda sammanhang kommunicera, uttrycka åsikter och dela material med andra på sociala medier. Vår slutsats blir, sammantaget, att det behövs modernare och mer effektiva regler för att motverka problemen. På så sätt blir det också tydligare vilka befogenheter rättens ordförande har på detta område. Vi menar att det överlag behövs en tydlig uppstramning av hur framför allt åhörare tillåts använda elektronisk utrustning i rätts- salen. Reglerna bör utformas på ett sätt som effektivt motverkar både mer påtagliga störningar som t.ex. ljud- och ringsignaler och att elektronisk utrustning används i strid mot förbudet att ta upp och överföra bilder i rättssalen. Mot bakgrund av problemens om- fattning och då gällande rätt inte på ett tillräckligt tydligt sätt klar- gör vad som gäller bör särskilda lagregler införas. Det lämpligaste är att bestämmelserna tas in i en ny paragraf i 5 kap. RB. Hur bör reglerna utformas? Vilka regler bör då gälla för elektronisk utrustning i rättssalen? I domstolen bör särskilt höga krav ställas på god ordning och parter, vittnen och andra ska kunna känna sig trygga i att deras personliga integritet respekteras. Vår utgångspunkt är att intresset av att skydda rättegången och förebygga störningar i de allra flesta fall väger tyngre än åhörares och andras intresse av att kunna använda elek- tronisk utrustning i rättssalen. Reglerna måste också utformas på ett sätt som tar hänsyn till att det i praktiken är svårt för rättens ordförande att avgöra vad mobiltelefoner och liknande används till i rättssalen. Reglerna ska ge ordföranden bättre kontroll över att fotograferingsförbudet respekteras och att rättegången inte störs. Elektronisk utrustning bör därför – som en huvudregel – vara avstängd och hanteras så att den inte kan användas på ett otillåtet sätt. Öppen hantering ska normalt inte tillåtas eftersom riskerna är allt för stora. Den ordningsregeln tillämpas av många domare och erfarenheterna av detta är över lag goda. En sådan bestämmelse skulle innebära att redan tillämpad praxis kodifieras. Vi anser att detta är en lämplig ordning som, med de undantag vi strax kommer in på, bör gälla generellt i domstolarna. En sådan huvudregel har inte bara positiva effekter ur ordnings- och integritetsskyddssynpunkt. Risken minskar också för att åhörare påverkar rättegången genom att t.ex. skicka textmeddelanden till ett vittne som väntar utanför rättssalen och ännu inte hörts i målet (jfr 36 kap. 9 § RB). Det återstår att ta ställning till om reglerna bör vara generella eller om det är tillräckligt att klargöra att ordföranden har rättsligt stöd för att meddela sådana föreskrifter. Vid utredningens semi- narier och domstolsbesök har de allra flesta domare framfört att generella bestämmelser är att föredra framför ett klargörande att rättens ordförande får meddela sådana ordningsregler. Man har bl.a. pekat på att detta minskar behovet av upprepade beslut med samma innebörd och skapar bättre förutsättningar för en mer enhetlig rättstillämpning och tydligare kommunikation gentemot domstolens besökare. Vi instämmer i den bedömningen. Vårt förslag blir sam- mantaget att det bör införas generella bestämmelser som innebär att elektronisk utrustning ska vara avstängd och i övrigt hanteras så att den inte kan användas på ett otillåtet sätt. Nästa fråga är vilken slags utrustning som bör omfattas av reg- lerna. Elektronisk utrustning är ett vitt begrepp som omfattar allt från mobiltelefoner, datorer och surfplattor till datorteknisk utrust- ning integrerad i kläder, glasögon, klockor och pennor. Sådan utrust- ning kan användas på olika sätt.