sou · H4B321 · 2017-01-01 00:00:00 — Tvisten mellan parterna rörde således inte behovet av minskningar utan den takt, eller nivå, med vilken Staten behöver börja minska växthusgasutsläppen. Urgenda har hävdat att genom att inte fokusera på en minskning med 25–2020, utan endast en minskning 2030 och 80–2050, kommer Staten att ha 60 Se avsnitt 4.31 i Domen. SOU 2016:21 Bilaga 10 högre utsläppsnivåer än om man skulle följa målet med 25– reduktion 2020.61 Staten har invänt för det första att man inte enligt lag kunde tvingas i förhållande till Urgenda att följa målet om 25–. I andra hand hävdade att man inte brister mot sin aktsamhetsprincip (”duty of care”) genom att inte uppnå målet om Domstolen gick vidare med frågan huruvida Staten har en skyldighet i förhållande till Urgenda att sträva efter ett högre utsläpps- minskningsmål än det nuvarande (14–) för Nederländerna.63 (f)Tillämplig nationell nederländsk lagstiftning i huvudfrågan Urgenda förde en skadeståndstalan mot Staten med stöd av Artikel 6:162 i den nederländska Civillagen som innebär en rätt att föra talan mot en person som gör sig skyldig till en olaglig (”tortious”) handling mot en annan person. Domstolen kan enligt bestämmelserna i den nederländska Civillagen även besluta om annan kompensation eller påföljd än skadestånd i pengar. Enligt bestämmelsen krävs det att den skadeståndsskyldige har begått en olaglig handling. Den internationellt erkända Försiktighetsprincipen har inte skrivits in i nederländsk rätt. Enligt Artikel 21 i den nederländska Grundlagen ska emellertid myndigheterna iaktta en aktsamhets- princip (”duty of care”) i förhållande till medborgarna. I Artikel 21 sägs följande: It shall be the concern of the authorities to keep the country habitable and to protect and improve the environment. 61Se avsnitt 4.32 i Domen. 62Se avsnitt 4.34 i Domen. 63Se avsnitt 4.34 i Domen. (g)En legal skyldighet för Staten att följa ett högre utsläppsminskningsmål? Frågan om en överträdelse av en legal skyldighet Domstolen konstaterade att Staten enligt Artikel 21 i den nederländska Konstitutionen ska iaktta en aktsamhetsprincip (”duty of care”) beträffande landets beboelighet och skydd och förbättring av miljön.64 är också enligt internationell rätt bundet av Klimatkonventionen, Kyotoprotokollet och den internationella Försiktighetsprincipen (the ”no harm” principle). Urgenda kan visserligen inte enligt nederländsk rätt direkt åberopa Försiktighetsprincipen, konventionen eller protokollet.65 Man får dock anta att en stat vill fullfölja sina internationella åtaganden. Av detta följer att en standard enligt internationell rätt inte får förtydligas eller tillämpas på ett sätt som skulle innebära att staten har brutit mot ett åtagande enligt internationell rätt, annat än om inte någon annan tolkning eller tillämpning är möjlig. Detta innebär att Domstolen vid sin tillämpning och tolkning av öppna standarder och begrepp i nationell lag, inklusive skydd (”proprietary”), skälighet och anständighet, det allmänna intresset eller vissa legala principer, ska beakta de åtaganden som har enligt internationell rätt. På detta sätt har dessa skyldigheter en ”reflex-effekt” i nationell rätt.66 Slutsatserna beträffande Statens skyldigheter enligt internationell rätt gäller på motsvarande sätt beträffande EU-rätt. har en skyldighet att anpassa sin nationella lagstiftning till vad som stadgas i EU-direktiven. Även om Urgenda inte kan härleda en legal skyldighet för Staten i förhållande till organisationen från dessa legala bestämmelser hindrar inte det att bestämmelserna i ett eller direktiv kan ha en påverkan genom generella principer (”open standards”) i nationell lag.67 64Se avsnitt 4.36 i Domen. 65Se avsnitt 4.42 i Domen. 66Se avsnitt 4.43 i Domen. 67Se avsnitt 4.44 i Domen. Brott mot en personlig rättighet Domstolen ansåg inte att Urgenda kunde anses ha ställningen av ett potentiellt offer i den betydelse som anges i Artikel 34 i . Organisationen kan därför inte själv åberopa skyddsbestämmelserna i 2 (om rätt till liv) respektive 8 (om rätt till skydd för privat- och familjeliv) i Europa- konventionen.68 Båda dessa artiklar, och den tolkning de givits av Europeiska Domstolen för de Mänskliga Rättigheterna (Europa- domstolen), speciellt vad gäller miljöfrågor, kan ändå utgöra ett tolkningsunderlag vid utmejslingen och införandet av öppna privaträttsliga standarder, såsom den oskrivna standarden ”care” i Artikel 6:162 i den nederländska Civillagen. Domstolen redogjorde därför närmare för innebörden i de miljörättsliga principerna och Artiklarna 2 och 8 i som de kan härledas från domar enigt följande.69 I takt med att miljöfrågornas betydelse har ökat nationellt och internationellt , har rättspraxis i ökad utsträckning återspeglat uppfattningen att mänskliga rättigheter och miljörätt är ömsesidigt förstärkande. Särskilt bör beaktas att inte är bunden av sina tidigare avgöranden, och att har antagit ett evolutionärt synsätt. Därför är tolkningen av rättigheterna och friheterna inte bestämd utan domstolen kan beakta det sociala sammanhanget och förändringar i samhället. har också bedömt att de nationella domstolarna själva har ett stort handlingsutrymme vid sina beslut. Detta är förenligt med den s.k. ”subsidiaritets- principen”, som innebär att endast ska ingripa som en allra sista utväg.70 Domstolen konstaterade att frågor som ska besvaras är för det första om Staten har gjort sig skyldig till en olaglig skadlig vårdslöshet (se Artikel 6:162 i nederländska Civillagen). För det andra är Statens oinskränkta befogenhet (”discretionary power”) relevant när man bedömer regeringens åtgärder. Av praxis om regeringens ansvar följer att Domstolen ska bedöma fullt ut om 68Se avsnitt 4.45 i Domen. 69Se avsnitt 4.46 i Domen. 70Se avsnitt 4.48 i Domen. Staten har iakttagit tillräcklig aktsamhet (”duty of care”). Detta påverkar dock inte det förhållandet att Staten har oinskränkt rätt att välja hur man uppfyller sin aktsamhetsplikt.71 (h)Domstolens resonemang beträffande aktsamhetsprincipen (”duty of care”) Staten har enligt Artikel 21 i Konstitutionen ett stort utrymme att lägga upp klimatpolitiken på det sätt den finner lämpligt. Med beaktande av risken (ett globalt mål) och den uppgift som ska fullföljas (delad riskhantering avseende en global risk som kan resultera i försämrade levnadsförhållanden i ), bör målen och principerna, som de slagits fast i Klimatkonventionen och TFEU, också beaktas när man bestämmer Statens utrymme för politiken och aktsamhetsprincipen (”duty of care”).72 Målen och principerna för den internationella klimatpolitiken har formulerats i Artikel 2 och 3 i Klimatkonventionen. Följande principer i konventionen (Artikel 3) är särskilt relevanta när man fastställer utrymmet för politik och aktsamhetsprincipen: (i) skydd av klimatsystemet åt nuvarande och kommande generationer, på grundval av rättvisa, (iii) försiktighetsprincipen, och (iv) hållbarhets- principen.73 Rättviseprincipen innebär att policy-åtgärderna inte enbart ska utgå från vad som är bäst för nuvarande generation, utan också vad de innebär för kommande generationer så dessa inte belastas oproportionerligt med följderna av klimatförändringarna. Rättvise- principen uttrycker också att de industrialiserade länderna måste vara ledande i kampen mot klimatförändringen och de negativa konsekvenser de medför.74 Försiktighetsprincipen innebär att man inte kan avvakta med att vidta åtgärder tills det föreligger fullständig vetenskaplig säkerhet. 71Se avsnitt 4.53 i Domen. 72Se avsnitt 4.55 i Domen. 73Se avsnitt 4.56 i Domen. 74Se avsnitt 4.57 i Domen. Enligt Konventionen ska man beakta en ”cost-benefit ratio”, dvs. jämföra kostnad med nytta: försiktighetsåtgärder som leder till globalt positiva resultat till lägsta möjliga kostnad ska vidtas först.75 Hållbarhetsprincipen innebär att de som undertecknad Konventionen ska främja hållbarhet, och att ekonomisk utveckling är centralt för att vidta åtgärder för att motverka klimatförändringarna.76 Målen för den europeiska klimatpolitiken har formulerats i Artikel 191, 1 stycket TFEU. Följande principer är relevanta i detta fall: (i) en hög skyddsnivå, (ii) försiktighetsprincipen och (iii) principen att förebygga.77 Enligt Artikel 191, 3 stycket i TFEU ska EU när man bestämmer sin miljöpolicy beakta Tillgängliga vetenskapliga och tekniska data Miljöförhållandena i unionens olika regioner De potentiella fördelar och kostnader som är förenade med att åtgärder vidtas eller inte vidtas Den ekonomiska och sociala utvecklingen av unionen som helhet och den balanserade utvecklingen i dess regioner.78 Omständigheter som Domstolen ska beakta Även om ovan redovisade mål och principer på grund av sin internationella och privaträttsliga karaktär inte har direkt effekt, bestämmer de i stor utsträckning ramverket för och sättet på vilket Staten kan utnyttja sin befogenhet, och utgör en viktig omständlig- het när man bedömer om Staten har agerat felaktigt i förhållande till Urgenda. Svaret på frågan om Staten uppfyller aktsamhets- principen med sin nuvarande klimatpolitik beror på om de minskningsåtgärder som Staten vidtagit för att förhindra skadliga klimatförändringar för människor och miljön enligt objektiva 75Se avsnitt 4.58 i Domen. 76Se avsnitt 4.59 i Domen. 77Se avsnitt 4.60 i Domen. 78Se avsnitt 4.62 i Domen. standarder är tillräckliga, också med beaktande av Statens diskretionära befogenhet. När man bestämmer Statens utrymme vad gäller aktsamhetsprincipen beaktade Domstolen därför: (i)Beskaffenheten och omfattningen av den skada som uppstår av klimatförändringar; (ii)Kunskapen om och möjligheten att förutse denna skada; (iii)Risken för att farliga klimatförändringar ska uppstå; (iv)Beskaffenheten av Statens åtgärder (eller underlåtenheter); (v)Hur betungande det är att vidta försiktighetsåtgärder; (vi)Det utrymme (”discretion”) som Staten har att utöva sina offentliga plikter – med vederbörligt beaktande av de offentligrättsliga principerna, allt detta i ljuset av –Den senaste vetenskapliga kunskapen –Tillgängliga (tekniska) alternativ att vidta skyddsåtgärder, och –En cost-benefit ratio av de säkerhetsåtgärder som ska vidtas79. (i)Om Statens ansvar för utsläppen Beträffande vad Staten invänt om att den inte kan anses orsaka överhängande klimatförändringar anförde Domstolen följande. Det är klarlagt att Staten har befogenheten att kontrollera den kollektiva nederländska utsläppsnivån (och faktisk kontrollerar den). Eftersom Statens åtgärder och underlåtenheter är knutna till de nederländska utsläppen bör en hög grad av noggrannhet kunna krävas från Statens sida med beaktande av skyddsintresset för tredje parter (medborgarna), inklusive Urgenda. Oavsett detta har Staten, när man undertecknade Klimatkonventionen och Kyoto- protokollet, uttryckligen accepterat ansvar för den nationella utsläppsnivån och i detta sammanhang accepterat sin skyldighet att minska utsläppsnivån så mycket som krävs för att undvika skadliga 79 Se avsnitt 4.63 i Domen. Vidare är medborgarna och industrin beroende av att fossilfria energikällor finns tillgängliga för att möjliggöra en övergång till ett hållbart samhälle. Denna tillgänglighet är beroende av alternativen för att erbjuda ”grön energi”. Staten har en avgörande roll i övergången till ett hållbart samhälle och måste därför iaktta en hög nivå av omsorg för att etablera ett adekvat och effektivt regel- och styrmedelsramverk för att minska växthusgas- utsläppen i Nederländerna.80 (j)Om frågan om hur betungande det är att vidta försiktighetsåtgärder Domstolen ansåg inte att det fanns några allvarliga hinder från ett kostnadsperspektiv mot ett striktare utsläppsmål. Baserat på vad bland annat IPCC och anfört kom Domstolen fram till att det är mer kostnadseffektivt att agera . Enligt den senaste vetenskapliga och tekniska kunskapen är det mest effektivt att minska utsläppen (”mitigation”), och det är mera kostnadseffektivt att vidta adekvata åtgärder än att skjuta upp åtgärderna. Staten har därför en skyldighet enligt aktsamhetsprincipen att minska ut- släppen av växthusgaser så snabbt och så mycket som möjligt.81 (k)Beträffande Statens oinskränkta befogenhet att utföra sitt offentliga uppdrag – med vederbörligt beaktande av offentligrättsliga principer Domstolen konstaterade att Staten enligt Artikel 21 i Konstitutionen har en långtgående diskretionär befogenhet att bestämma klimatpolitiken. Denna befogenhet är emellertid inte obegränsad. Om, vilket är fallet här, det finns en risk för skadliga klimatförändringar med allvarliga och livshotande effekter för människan och miljön, har Staten en skyldighet att skydda sina medborgare från dessa genom att vidta ändamålsenliga och effektiva åtgärder. Här kan man också 80Se avsnitt 4.66 i Domen. 81Se avsnitt 4.70, 4.71 och 4.73 i Domen. hänvisa till rättspraxis från . Fråga är då vad som utgör lämpliga och effektiva åtgärder.82 Om nuvarande växthusgasutsläpp fortsätter på oförändrad nivå, kommer den globala uppvärmningen att anta en sådan form att kostnaden för anpassningsåtgärder blir oproportionerligt hög. Enligt Domstolen är den enda effektiva åtgärden mot klimat- förändringar att minska utsläppen av växthusgaser (”mitigation”). Beträffande tillgängliga effektiva åtgärder har Staten begränsade alternativ: minskning är avgörande för att förhindra farliga klimatförändringar.83 Statens handlingsfrihet begränsas vidare av de ovan redovisade privaträttsliga principerna. Dessa principer har utvecklats som svar på de speciella risker som klimatförändringarna medför, och begränsar därför Statens handlingsalternativ. länderna (vilket inkluderar ) har, med beaktande av en rättvis fördelning mellan industrialiserade länder och utvecklingsländer, tagit ledningen i att vidta utsläppsminskningsåtgärder och har därför åtagit sig att vidta ett mer än proportionellt bidrag till minskningen. Enligt rättviseprincipen måste Staten vid sitt val av åtgärder också beakta att kostnaderna ska fördelas på ett rättvist sätt mellan nuvarande och kommande generationer. Om det är billigare att agera nu har Staten, enligt den aktsamhetsprincip man har gentemot framtida generatoner, en skyldighet att agera. ”cost-benefit ratio” är emellertid tillåten. Slutligen måste Staten basera sitt agerande på principen att det är bättre att förebygga än att vidta rättelse (”prevention is better than cure”).84 Om Staten vill avvika från principerna ovan måste man argumentera för avvikelsen och visa tillräckliga skäl för avvikelsen. En motivering kan vara kostnaderna. Man kan inte förvänta sig att Staten ska göra det omöjliga och inte heller kan man lägga en oproportionerligt tung börda på Staten. Det har dock inte påståtts eller framgått att Staten skulle ha otillräckliga medel för att genomföra större minskningsåtgärder.85 Staten hävdade att ett bifall av Urgendas talan inte skulle vara effektiv på ett globalt plan då det endast skulle resultera i mycket 82Se avsnitt 4.74 i Domen. 83Se avsnitt 4.75 i Domen. 84Se avsnitt 4.76 i Domen. 85Se avsnitt 4.77 i Domen. små, för att inte säga försumbara reduktioner av växthusgaser. Domstolen fann inte detta argument hållbart. Det är klarlagt att klimatförändringarna är ett globalt problem och därför kräver globalt ansvar. Det förhållandet att de nederländska utsläppen endast utgör ett mindre bidrag till de globala utsläppen förändrar inte Statens aktsamhetsprincip i förhållande till tredje parter. En rättvis fördelning av ansvaret ska ske, och länderna har tagit ledningen vad gäller minskningsåtgärder. Vidare står det utom tvivel att de nederländska per capita utsläppen hör till de högsta i världen.86 Staten anförde vidare att EU:s utsläppshandelssystem skulle begränsa Statens möjlighet minska sina utsläpp, att andra europeiska stater skulle neutralisera minskade utsläpp i (s.k. carbon leakage) och att Statens extra reduktionsansträngningar inte skulle ha något materiellt inflytande, och att nederländsk industri skulle få en sämre konkurrenssituation. Domstolen uppgav att man inte förstod dessa argument och hänvisade till länder som , och som har en strängare klimatpolitik, och där det inte finns några tecken på att detta skulle ha medfört en sämre konkurrenssituation för industrin.87 (l)Domstolens slutsatser beträffande aktsamhetsprincipen och reduktionsmålet Med beaktande av allvaret i följderna av klimatförändringarna och den stora risk som finns för skadliga klimatförändringar slår Domstolen fast att Staten har en skyldighet att vidta reduktionsåtgärder (”mitigation”). Den omständigheten att det nederländska bidraget till de nuvarande globala växthusgasutsläppen är litet påverkar inte denna slutsats.88 Det är klarlagt att Staten med nuvarande utsläppsminsknings- politik om högst i ett EU sammanhang (i ) 2020 inte når upp till den standard som enligt den 86Se avsnitt 4.78–4.79 i Domen. 87Se avsnitt 4.80–4.82 i Domen. 88Se avsnitt 4.83 i Domen. senaste vetenskapliga kunskapen och inom internationell klimatpolitik krävs av länderna för att uppnå 2-gradersmålet.89 Urgenda har rätt i sin argumentation att ett uppskjutande av minskningsansträngningarna, på sätt Staten avser göra, (mindre strikt minskning mellan och 2030 och en betydande minskning 2030) skulle orsaka en kumulativ effekt, som skulle leda till högre halter CO2 i atmosfären, jämfört med en mer jämn procentuell eller linjär minskning av utsläppen med början . Ett högre reduktionsmål (, eller ) skulle orsaka lägre, ackumulerade växthusgas- utsläpp över en längre tidsperiod jämfört med det mål om som Staten valt. Denna reduktionsväg kommer, även om den också syftar till att uppnå 2-gradersmålet, i själva verket att medföra betydande bidrag till risken för skadliga klimat- förändringar, och därför inte kan anses vara ett tillräckligt och acceptabelt alternativ till den vetenskapligt bevisade och erkända högre reduktionsvägen om 25–2020.90 Det skulle förhålla sig annorlunda om reduktionsmålet 25– skulle vara så oproportionerligt betungande för Neder- länderna (ekonomiskt) eller för Staten (med beaktande av dess begränsade ekonomiska tillgångar) att detta mål skulle behöva frångås för att undvika en större fara. Staten har emellertid inte hävdat detta. Tvärtom har Staten också anfört att ett högre utsläppsmål är ett alternativ. Av detta drar Domstolen slutsatsen att Staten, givet den begränsning i dess diskretionära befogenhet som diskuterats, vid en reduktion som understiger 25–inte uppfyller sin aktsamhetsprincip (duty of care) och därför agerar olagligt. Även om det har klarlagts att Staten har åtagit sig ett reduktionsmål om , och det inte fastställts att detta mål inte skulle vara genomförbart, ansåg Domstolen inte att det fanns tillräcklig grund att tvinga Staten att anta en högre nivå än miniminivån . Enligt vetenskaplig standard är en reduktion på denna nivå absoluta minimum och tillräckligt effektiv, för , för att förhindra risken för skadliga klimatförändringar, men skyldigheten att 89Se avsnitt 4.84 i Domen. 90Se avsnitt 4.85 i Domen. följa en högre procentsats skulle stå i strid med den diskretionära befogenhet som Staten har.91 (m)Ansvar Baserat på vad som anförts ovan beträffande typen av åtgärd (vilket inkluderar underlåtenhet) från regeringens sida, följer att de ytterligare växthusgasutsläpp i som kommer att uppstå mellan och 2020 utan ytterligare åtgärder kan hänföras till Staten. Det är trots allt Staten som har befogenhet att besluta om regler och andra åtgärder, inklusive samhällsinformation, för att främja övergången till ett hållbart samhälle och att minska växthusgasutsläppen i Nederländerna.92 (n)Om skadan Domstolen kom fram till följande. Det är klarlagt att klimat- förändringar inträffar delvis på grund av nederländska utsläpp. Det är också klarlagt att de negativa följderna förekommer i , såsom kraftig nederbörd, och att anpassningsåtgärder redan vidtas för att göra ”klimatsäkert”. Det är vidare klarlagt att om de globala utsläppen, delvis orsakade av , inte minskar i betydande grad, kommer skadliga klimatförändringar troligen att uppstå. Enligt Domstolens uppfattning var risken för skada för dem vars intresse Urgenda företräder, inklusive nuvarande och framtida generationer av nederländska medborgare, så stor och så konkret att Staten, med beaktande av dess skyldighet att iaktta aktsamhetsprincipen ”duty of care”, måste bidra på ett adekvat sätt, med ett större bidrag än det nuvarande, för att förhindra farliga klimatförändringar.93 91Se avsnitt 4.87 i Domen Se avsnitt 4.86 i Domen. 92Se avsnitt 4.87 i Domen. 93Se avsnitt 4.89 i Domen. (o)Om orsakssambandet (kausalitet) Domstolen fann att man fick anta att det fanns ett tillräckligt orsakssamband (kausalitet) mellan de nederländska växthusgas- utsläppen, globala klimatförändringar och effekterna (nu och ) på det nederländska livsklimatet. Den omständigheten att de nederländska utsläppen är begränsade på en global skala förändrar inte det förhållandet att dessa utsläpp bidrar till klimatförändringarna. Domstolen beaktade också att de neder- ländska utsläppen har bidragit till klimatförändringar och till sin natur kommer att fortsätta att bidra till klimatförändringar.94 (p)Slutsats om Statens ansvar Baserat på ovanstående kom Domstolen fram till att Staten har agerat vårdslöst och därför olagligt gentemot Urgenda genom ett utgå från ett reduktionsmål om jämfört med . Därefter återstod att bedöma frågan om en separation av de befogenheter som ankommer på domstolarna och de befogenheter som ankommer på regeringen, dvs. frågan om maktfördelning. (q)Systemet med maktfördelning (”separation of powers”) Huvudfrågan i denna del avser om ett tillåtande av Urgendas huvudsakliga talan – ett föreläggande för Staten att begränsa växthusgasutsläppen i högre utsträckning än planerat – skulle innebära ett ingrepp i principen om separation av befogenheter i demokratiska system. Urgenda har bestritt detta medan Staten med hänvisning till maktfördelningsläran har intagit motsatt ståndpunkt.95 Domstolen konstaterade inledningsvis att nederländsk rätt inte innehåller en fullständig separation av befogenheter, i detta fall, mellan det exekutiva och det rättsliga. Fördelningen av dessa befogenheter är snarare avsedd att skapa en balans mellan befogen- 94Se avsnitt 4.90 i Domen. 95Se avsnitt 4.94 i Domen. Det innebär inte att en befogenhet har företräde framför en annan, utan att varje statsmakt har sin uppgift och sitt ansvarsområde. Domstolen ska ansvara för lagligt skydd och löser tvister, vilket den måste göra om den blir tillfrågad. Det är ett centralt drag för ”rule of law” att de (självständiga, demokratiska, legitimerade och kontrollerade) politiska organens, såsom och regeringens, åtgärder kan – och ibland måste – bedömas av en självständig domstol. Detta innebär en översyn av lagligheten. Domstolen går inte in på det politiska området med därtill knutna överväganden och val, utan måste, fristående från en politisk agenda, begränsa sig till sitt eget område, vilket är att tillämpa juridik. Stor återhållsamhet, eller till och med avhåll- samhet, krävs när det gäller olika slags policy-relaterade överväg- anden som påverkar samhällets struktur eller organisation. Dom- stolen har endast en av rollerna i en legal tvist mellan två eller flera parter. Regeringsorgan som Staten måste göra allmänna över- väganden och eventuellt beakta många fler ståndpunkter och intressen.96 Denna tydliga skillnad mellan de statliga befogenheterna besvarar inte automatiskt frågan hur Domstolen ska besluta om den anser att en talan i en tvist mellan två parter får materiella konsekvenser för tredje parter som inte deltar i processen. Ett beslut mellan två parter får normalt inte följder för tredje parter, vilket innebär att dessa tredje parters inställning principiellt inte behöver beaktas. En talan, där man söker ett föreläggande som i detta fall, i ett mål mot regeringen, kan emellertid få direkta eller indirekta konsekvenser för tredje parter.