sou · H5B381 · 2017-10-17 00:00:00 — Det förhållandet att vården av det materiella kulturarvet är en natio- nell angelägenhet innebär således inte att ansvaret enbart ligger på den statliga förvaltningen, även om ansvaret ytterst vilar på staten.38 Kulturmiljölagen skyddar fornlämningar och det område som krävs för att bevara fornlämningen och ge den tillräckligt utrymme med hänsyn till dess art och betydelse.39 Skyddet följer av lagen och gäller direkt utan krav på något beslut från en myndighet. För att ändra eller skada en fornlämning krävs tillstånd från länsstyrelsen.40 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet olovligen rubbar, tar bort, gräver ut, täcker över eller genom bebyggelse, plantering eller på annat sätt ändrar eller skadar en fornlämning döms för forn- 361 kap. 2 § kulturmiljölagen. 372 kap. 1, 6 och 12 §§ kulturmiljölagen. 1987/88:104, s. 30, 33 och 71. 392 kap. 1 och 2 §§ kulturmiljölagen. 402 kap. 12 § kulturmiljölagen. Hänsynsregler och övriga skyldigheter minnesbrott till böter eller fängelse . Om brottet har begåtts uppsåtligen och är grovt döms för grovt fornminnesbrott till fängelse i högst . För försök eller förberedelse till grovt fornminnesbrott döms till ansvar enligt 23 kap. brottsbalken.41 Till böter eller fängelse döms enligt 2 kap. 21 a § kulturmiljölagen den som med uppsåt eller av oaktsamhet underlåter att anmäla en påträffad fornlämning. Skador på fornlämningar i skogsmark uppstår framför allt i sam- band med markberedning och annan terrängkörning. Den uppfölj- ning som genomförde av hänsyn till forn- och kulturlämningar visade att full hänsyn hade tagits i av fallen. I av fallen hade lämningen påverkats negativt i form av nedrisning och lättare kör- och tryckskador. I resterande fall hade lämningen skador eller grova skador med betydande påverkan på läm- ningen.42 Det bör i sammanhanget noteras att uppföljningen gällde redan kända lämningar. Ett allmänt problem i sammanhanget är att många av forn- och kulturlämningarna inte är kända och att kunska- perna om förekomsten varierar stort över landet, bl.a. som en följd av att stora delar av skogsmarken inte är inventerad. Information om skogsbruksåtgärder som påverkar fornlämningar skickas från till . Sådana ärenden utgör cirka 3 000 . 412 kap. 21 § kulturmiljölagen. 42Skogsstyrelsen, Årsredovisning 2016. Hänsynsregler och övriga skyldigheter 9.10Sammanställning ansvar och straff 9.11.1Åtgärder mot skadliga insekter Skogsvårdslagstiftningen innehåller regler som syftar till att förebygga skador på skog från insekter och till att begränsa skador när sådana angrepp har upptäckts. Regeringen har med stöd av 29 § skogsvårdslagen bemyndigat att meddela föreskrifter om bekämpningsåtgärder när det har uppkommit eller är fara för insektshärjning av större omfatt- ning i skog och om åtgärder för att förebygga att yngelhärdar upp- Hänsynsregler och övriga skyldigheter kommer.43 Det krävs således en viss omfattning på insektshärjningen för att ska kunna bestämma om åtgärder. har utfärdat föreskrifter som även gäller mark som inte är skogsmark men endast bekämpning avseende viss gran och tall44 och begränsas till de skadliga insekterna större märgborre, åtta- tandad barkborre och sextandad barkborre.45 De åtgärder som måste vidtas gäller sådant som utforsling och otjänliggörande av skadat virke, lagring av virke och avverkning av an- gripen skog. Ansvaret för att utföra åtgärder mot skadliga insekter ligger på skogsmarkens ägare. För förebyggande åtgärder i samband med av- verkning och lagring av virke är också annan som har rätt att förfoga över skogen eller virket ansvarig.46 Detta innebär att t.ex. en rotpost- eller virkesköpare har ett ansvar för att reglerna om skogsskydd följs.47 Att inte följa föreskrifterna gällande skyddsåtgärder mot skadliga insekter är straffbelagt med böter enligt 38 a § 2 skogsvårdslagen. Arbetet hos som avser åtgärder mot skadliga insekter inriktas i huvudsak på att informera skogsägare om vilka åtgärder som behöver vidtas. I några fall kan åtalsanmälan göras mot ägare som har lämnat kvar virke i skogen. –lämnade in tre sådana åtalsanmälningar. I två av ärendena angavs bara mark- ägaren i åtalsanmälan och det finns enligt uppgift från inget besked från åklagare eller domstol i de två ärendena. I det tredje ärendet frikändes de två som var markägare, och något åtal väcktes inte mot virkesköparen, även om denne var angiven i åtalsanmälan. 4329 § skogsvårdsförordningen. 44Bestämmelserna gäller endast gran av släktet Picea (den i ”vanliga” granen heter Picea abies på latin) med en stamdiameter på bark samt tall av arten silvestris (dvs. den i ”vanliga” tallen) med skorpbark, 6 kap. 7 § SKSFS 2011:7. 456 kap. 2, 6 och 7 §§ SKSFS 2011:7. 4629 § andra stycket skogsvårdslagen. 1978/79:110, s. 57. Hänsynsregler och övriga skyldigheter Reglerna i växtskyddslagen (1972:318) kan också vara tillämpliga när skadeinsekter angriper växter i skogen. Syftet med växtskyddslagen är att bekämpa och hindra spridning av växtskadegörare som allvar- ligt kan skada bl.a. växter, skog och annan mark. Den som konstaterar eller misstänker förekomst av en växtskade- görare som omfattas av meddelade föreskrifter ska genast anmäla detta till (4 § växtskyddslagen). Bestämmelsen ändrades från , då ansvaret för att göra en anmälan utvidgades till att gälla alla och envar. ansvarade den som äger eller brukar mark eller innehar växter eller växtprodukter för försäljning till andra än konsumenter för att utan dröjsmål göra en anmälan. I för- arbetena till lagändringen uttalades att det i praktiken endast kommer att handla om den som i sin yrkesverksamhet sysslar med växter, eller privatpersoner med omfattande kunskap om växter som kan antas ha den kompetens som krävs för att kunna konstatera eller misstänka förekomst av en anmälningspliktig skadegörare. Det kan t.ex. utöver markägare röra sig om brukare och lagerhållare som redan tidigare var anmälningsskyldiga, forskare, rådgivare inom jordbruk, trädgård och skog samt personer som handlar med växter, hobbyodlare, medlem- mar i entomologiska48 sällskap och trädgårdsföreningar.49 Enligt 10 § växtskyddslagen döms den som uppsåtligen inte gör en anmälan enligt 4 § till böter. är ansvarig myndighet för växtskydd, medan är tillsynsmyndighet över skogsvårdslagen. För nya skogsskötselmetoder och nya skogsodlingsmaterial, vars in- verkan på miljön inte är klarlagd, kan det behövas en analys av deras effekter. Miljöanalys enligt 32 § skogsvårdslagen är avsedd att använ- das om verksamheten avses pågå i någon nämnvärd omfattning eller ska utföras i miljöer som är särskilt känsliga. För skogsodlingsmaterial ska det vara fråga om yrkesmässig användning.50 48Entomologi = Läran om insekter. 2015/16:200, s. 10 f. 1992/93:226, s. 70. Hänsynsregler och övriga skyldigheter Regeringen eller den myndighet regeringen bestämmer får före- skriva att det i ärenden enligt skogsvårdslagen ska göras en analys av vilken inverkan nya metoder har på skogens skötsel eller nya skogs- odlingsmaterial har på miljön. får besluta att det ska göras en miljöanalys av vilken inverkan ett nytt skogsodlingsmaterial har på miljön, om verksamheten avses pågå i nämnvärd omfattning eller ska utföras i miljöer som är särskilt känsliga (31 § skogsvårds- förordningen). Det beslutas i varje enskilt fall vad miljöanalysen ska innehålla (32 § skogsvårdsförordningen). Ansvaret för att göra och bekosta en miljöanalys får läggas på den som avser att använda en ny metod eller ett nytt skogsodlings- material (32 § skogsvårdslagen och 33 § första stycket skogsvårds- förordningen). När gör miljöanalysen får det beslutas att använ- daren ska betala en avgift som helt eller delvis motsvarar kostnaden för analysen. Vid bedömningen av om användaren ska svara för utföran- det eller kostnaden ska hänsyn tas till omfattningen av användarens skogliga verksamhet och det intresse som denne har av analysen för sin verksamhet (33 § andra och tredje stycket skogsvårdsförord- ningen). Användaren är således inte alltid ansvarig, utan miljöanalysen kan även helt eller delvis bekostas av . 10Allmänt om ansvar och sanktioner I utredningens uppdrag ingår att överväga om straffbestämmelserna i skogsvårdslagstiftningen är utformade på ett lämpligt sätt. Ut- redaren ska särskilt överväga om de skyldigheter som är krimi- naliserade även fortsättningsvis bör vara det eller om de bör sanktio- neras på annat sätt. Det ska också övervägas om straffskalorna bör ändras. Vidare ska utredaren analysera vem eller vilka som bör an- svara för att fullgöra skyldigheter enligt skogsvårdslagstiftningen. Uppdraget syftar till att öka efterlevnaden av bestämmelserna i lag- stiftningen. Detta kapitel redogör för de allmänna utgångspunkter och krite- rier som ligger till grund för utredarens bedömningar och förslag avseende ansvariga aktörer och val av sanktioner som presenteras i kapitel 11 och 12. Regeringen har i propositionen Ett effektivare brottmålsförfarande uttalat att kriminalisering som metod för att hindra överträdelser av olika normer i samhället bör användas med försiktighet.1 Rätts- väsendet bör inte belastas med sådant som har ringa eller inget straff- värde. Kriminalisering är heller inte det enda och inte alltid det mest effektiva medlet för att motverka oönskade beteenden. Det allmännas resurser för brottsbekämpning bör koncentreras på sådana förfaran- 1994/95:23. Allmänt om ansvar och sanktioner den som kan leda till påtaglig skada eller fara och som inte kan be- mötas på annat sätt.2 Som utgångspunkt vid val av sanktion gäller de kriterier som före- slogs av och som både regeringen och riks- dagen i allt väsentligt ställde sig bakom.3 ansåg att följande faktorer bör finnas för att en kriminalisering ska vara befogad: 1.ett beteende kan föranleda påtaglig skada eller fara 2.alternativa sanktioner står inte till buds, skulle inte vara ratio- nella eller skulle kräva oproportionerligt höga kostnader 3.straffsanktion krävs med hänsyn till gärningens allvar 4.straffsanktion ska utgöra ett effektivt medel för att motverka det icke önskvärda beteendet 5.rättsväsendet ska ha resurser att klara av den eventuellt ytter- ligare belastning som kriminaliseringen innebär. Kriminalisering bör med detta som utgångspunkt ske återhållsamt och endast när metoden framstår som den mest effektiva för att motverka det oönskade beteendet. Vid varje kriminalisering bör det också övervägas om rättsväsendet förmår göra allvar av straffhotet så att inte den förseelse som straffbestämmelsen var avsedd att för- hindra i praktiken förblir osanktionerad.4 fick i uppdrag att göra en förnyad bedömning av kriterierna för kriminalisering. Ut- redningen redovisade sina slutsatser och överväganden i betänkan- det Vad bör straffas? (SOU 2013:38) och konstaterade att de skäl för en försiktig användning av straffrätten som förde fram fortfarande var aktuella. Bland annat poängterades att straff bör användas i sista hand, dvs. när andra sanktioner har be- dömts vara otillräckliga. betänk- ande har remissbehandlats och bereds nu inom . 1994/95:23 s. 52 ff. 3SOU 1992:61, prop. 1994/95:23 och bet. 1994/95:JuU2. 1994/95:23 s. 53 f. Allmänt om ansvar och sanktioner Kriminalisering är inte det enda och inte heller alltid det mest effek- tiva medlet för att motverka oönskade beteenden. Att i stället an- vända sig av administrativa sanktioner kan innebära ett enklare och snabbare beivrande av överträdelser än ett straffrättsligt förfarande. I dagens skogsvårdslagstiftning finns möjlighet till administrativa sanktioner i form av förelägganden och förbud som kan förenas med vite. Dessa beslut av tillsynsmyndigheten har en framåtsyftande funk- tion och kan kombineras med olika former av påtryckningsmedel. Vite är ett ekonomiskt tvångsmedel som kan förenas med beslut om förelägganden och förbud. Det används först och främst för att före- bygga en överträdelse eller för att rätta till ett missför- hållande. Det är däremot inte möjligt att använda vite för att komma till rätta med redan inträffade överträdelser som inte kan rättas till. Ett annat exempel på administrativa sanktioner, som inte finns i skogsvårdslagstiftningen, är sanktionsavgifter. Sanktions- avgifter, som förekommer som instrument för tillsynsmyndigheter på en rad andra områden, har liksom straff en repressiv funktion och används för redan inträffade händelser. 10.4Utgångspunkter för när och hur sanktionsavgifter kan användas I förarbetena till bestämmelsen om förverkande i 36 kap. 4 § brotts- balken (prop. 1981/82:142) behandlade regeringen frågan om när sanktionsavgifter bör användas och hur de bör vara utformade för att uppfylla rimliga krav på effektivitet och rättssäkerhet. Reger- ingen har även därefter i andra lagstiftningsären- den hänvisat till dessa riktlinjer.5 Riktlinjerna för när sanktionsavgifter kan vara lämpliga innebär sammanfattningsvis bl.a. följande: 5 Se bl.a. prop. 1994/95:123, prop. 1997/98:45, prop. 2003/04:121, prop. 2007/08:107 och prop. 2009/10:170. Allmänt om ansvar och sanktioner Sanktionsavgifter kan vara ändamålsenliga i fall där regelöver- trädelser är särskilt frekventa eller där det finns speciella svårig- heter att beräkna storleken på den vinst eller besparing som upp- nås i det särskilda fallet. Andra situationer kan vara sådana där den ekonomiska fördelen av en isolerad överträdelse genomsnitt- ligt sett kan bedömas som låg, som samhällets behov av skydd på det aktuella området är stort. Sanktionsavgifter bör endast förekomma inom speciella klart av- gränsade rättsområden. Det ska vara möjligt att förutse hur stor avgiften blir i det en- skilda fallet. Konstruktionen kan utformas så att den schablon- mässigt motsvarar vinsten vid varje enskild överträdelse. Beroende på det aktuella rättsområdets natur ska det prövas om utdömande av sanktionsavgift ska förutsätta uppsåt eller oakt- samhet eller om skyldigheten ska bygga på strikt ansvar. För att en konstruktion med strikt ansvar ska vara försvarbar från rätts- säkerhetssynpunkt bör förutsättas att det finns starkt stöd för en presumtion att överträdelser på området inte kan ske på annat sätt än som en följd av uppsåt eller oaktsamhet. Beslut om sanktionsavgifter kan överlämnas till ansvariga myn- digheter. I vissa fall är det emellertid lämpligt att låta domstolar pröva frågan, detta framför allt om avgiftsskyldigheten är bero- ende på om överträdelsen skett med uppsåt eller oaktsamhet. Utöver ovanstående kriterier har det även framförts att ett system med sanktionsavgifter bör vara rättvist på så sätt att avgiften drabbar dem som begår överträdelsen lika och att beslutet om sanktions- avgift måste kunna överprövas av högre myndighet eller, om det finns utrymme för betydande skönsmässiga bedömningar, av domstol.6 Med utgångspunkt i de propositioner som föranlett avkriminali- sering och sanktionsväxling (dvs. att ersätta straffsanktioner med sanktionsavgifter) på andra områden kan motiv till en sanktions- växling bl.a. vara att straffrätten har visat sig vara ett ineffektivt styrmedel, att sanktionen i första hand riktar sig till juridiska per- soner, att brottsutredningen förutsätter en omfattande medverkan 6 Se SOU 2013:38. Allmänt om ansvar och sanktioner av tillsynsmyndigheten och att förfarandet kräver ett mindre mått av utredning och individuella bedömningar. En fördel med att en tillsynsmyndighet beslutar om sanktioner är att överträdelser kan leda till sanktion i ett tidigare skede, efter- som myndigheten i regel är den som upptäcker överträdelser i sin tillsynsverksamhet. är också normalt den myn- dighet som har kompetens och förutsättningar att på bästa sätt ut- reda överträdelser. En sanktionsväxling kan därför leda till att fler överträdelser sanktioneras, vilket i sin tur kan leda till förbättrad regelefterlevnad. De flesta brottsbeskrivningar i anger endast att ”den” som gör på ett visst sätt ska dömas till straff. Gärningspersonen kan då vara vem som helst. förekommer det dock att straff- bestämmelsen avgränsar kretsen av tänkbara gärningspersoner. Om gärningspersonen måste ha en särskild egenskap eller ställning, brukar detta kallas specialsubjekt. Straffrättsliga specialsubjekt är vanliga inom specialstraffrätten som reglerar ett visst avgränsat område. Administrativa sanktioner bygger normalt på strikt ansvar, vilket förutsätter en utpekad aktör som är ansvarig för att fullgöra den aktuella skyldigheten. För att konstruktionen med strikt ansvar ska anses försvarbar från rättssäkerhetssynpunkt brukar det förutsättas att de ansvariga subjekten har möjlighet till god kännedom om de aktuella reglerna och anledning att se till att de inte överträds.7 Den som gör sig skyldig till brott inom ramen för viss näringsverk- samhet kan dömas till ansvar enligt samma principer som gäller för vilket annat brott som helst. Vid sidan av det traditionella straff- ansvaret har det även utvecklats ett särskilt företagaransvar. Ett så- dant straffansvar kan drabba såväl enskilda näringsidkare som per- soner i ledningen för en juridisk person. 7 Se prop. 1981/82:142. Allmänt om ansvar och sanktioner Grundtanken är att det straffrättsliga ansvaret bör ligga på den eller dem som har bäst möjlighet att motverka brott i en verksam- het. Företagaransvaret har utvecklats som ett sätt att fastställa vem eller vilka som ska bära det straffrättsliga ansvaret i vissa fall och har särskilt stor betydelse vid brott enligt sådan lagstiftning som är avsedd att reglera näringsverksamhet eller viss typ av sådan verk- samhet. Företagaransvaret förutsätter att den ansvarige kan sägas ha underlåtit att göra något som han eller hon borde ha gjort. En van- lig anställd i verksamheten bär därmed inte något självständigt straff- rättsligt ansvar. Bestämmelser av detta slag innebär bl.a. att verksam- hetsutövaren inte kan straffas enbart för egna gärningar utan även för underlåtenhet att förhindra handlingar som anställda eller uppdrags- tagare utför. Det finns flera bestämmelser i specialstraffrätten där olika verk- samhetsutövare pekas ut som specialsubjekt. Exempel på sådant straffrättsligt specialsubjekt är ”arbetsgivare” (arbetstidslagen). Om specialsubjekten är juridiska personer är det företrädare för dessa som bär det straffrättsliga ansvaret. Företagaransvar kan också aktuali- seras i fall när straffbestämmelsen anger att ”den” som gör på ett visst sätt ska bära straffansvar. Även gärningar som i praktiken ofta begås av företag kan konstrueras på detta sätt. Exempel på detta är miljöbrotten i 29 kap. och arbetsmiljöbrotten i 8 kap. arbetsmiljölagen. När näringsidkare åtalas för överträdelser mot exempelvis skogs- vårdslagen aktualiseras bestämmelserna om företagsbot. Bestämmel- serna om företagsbot infördes och bakgrunden var att befintliga sanktioner, såsom straffansvar för fysiska personer och förverkande av de ekonomiska fördelarna av ett brott, bedömdes otillräckliga för att avhålla från brott i näringsverksamhet. 8 Företagsboten konstruerades inte som ett straff utan som en särskild rättsverkan av brott. För att företagsbot ska kunna dömas ut, krävs det att brottsligheten har inneburit att näringsidkaren inte har gjort vad som skäligen kunnat krävas för att förebygga brottsligheten eller att brottet har begåtts 1985/86 :23 Allmänt om ansvar och sanktioner av en person som haft en ledande ställning eller ett särskilt tillsyns- eller kontrollansvar i förhållande till näringsidkaren. Företagsboten är lägst och högst . En översyn av lagstiftningen rörande företagsbot har bl.a. före- slagit att grunderna för att bestämma botens storlek förtydligas och att den ska bestämmas med utgångspunkt i brottslighetens straff- värde och stå i proportion till det som företaget förtjänar. Det föreslås också att större företags finansiella ställning ska ha bety- delse för företagsbotens storlek och att företagsboten i sådana fall ska kunna uppgå till 100 miljoner kronor.9 Förslagen har remitterats men ännu inte lett till vidare åtgärder. För att minska incitamenten att begå brott finns i flera sammanhang en möjlighet till förverkande, dvs. en vinsteliminerande funktion. Förverkande innebär antingen att viss egendom förklaras förverkad, dvs. att ägaren eller rättighetsinnehavaren förlorar sin rätt till egen- domen, eller att den enskilde får betala ett visst belopp. Bestämmel- ser som reglerar möjligheten till förverkande vid brott återfinns i 36 kap. och i en rad specialstraffrättsliga författningar. Förverkande är en särskild rättsverkan av brott och inte möjligt att förena med en sanktionsavgift. 9 SOU 2016:82. 11Sanktionsväxling avseende underrättelse om avverkning m.m. I utredningens uppdrag ingår att överväga om straffbestämmelserna i skogsvårdslagstiftningen är utformade på ett lämpligt sätt. Utreda- ren ska särskilt överväga om de skyldigheter som är krimina- liserade även fortsättningsvis bör vara det eller om de bör sanktio- neras på annat sätt. Det straffsanktionerade området har successivt vidgats sedan skogs- vårdslagen trädde i kraft , framför allt för att allt fler intressen har kommit att beaktas i lagen. Att intresset av att bevara skogen för virkesproduktion inte längre ensamt står i förgrunden för skogs- vårdslagstiftningen avspeglar sig även i lagens straffbestämmelser.1 Frågan om sanktionsväxling, dvs. huruvida vissa straffsanktione- rade skyldigheter i skogsvårdslagen bör avkriminaliseras och straff- sanktionen (dvs. böter eller fängelse) ersättas med en sanktionsavgift, har varit föremål för diskussion . förespråkade i sitt slutbetänkande att det skulle införas en möjlighet att påföra markägare som bryter mot vissa bestämmelser i skogsvårdslagen en sanktionsavgift. Utredningen ansåg att det vore mycket värdefullt om detta tillsynsinstrument 1 SOU 2013:38, s. 222 f. Sanktionsväxling avseende underrättelse om avverkning m.m. kunde användas i anslutning till skogsvårdslagens hänsynsbestäm- melser (30 och 31 §§ skogsvårdslagen).2 I regeringens proposition En skogspolitik i takt med tiden gavs i uppdrag att analysera förutsättningarna för att in- föra sanktionsavgifter.3 Det anfördes att en stor del av åtalsanmäl- ningarna inte leder till åtal och att lagstiftningens trovärdighet där- för riskerar att urholkas. Uppdraget skulle inriktas på sanktioner avseende avverkningsanmälan och ansökan om tillstånd för avverk- ning. Gällande 30 och 31 §§ skogsvårdslagen bedömdes att införan- det av sanktionsavgifter skulle kräva schabloniserade föreskrifter på en detaljnivå som inte var förenlig med skogspolitikens inriktning.4 föreslog sedermera att det skulle införas sanktions- avgifter för brott mot skyldigheten att anmäla föryngringsavverkning, avverkning för annat ändamål, uttag av skogsbränsle och skyddsdik- ning samt för påbörjande av tillståndspliktig avverkning utan till- stånd. Sanktionsavgift för utebliven anmälan skulle även gälla de fall när en anmälan har gjorts, men där den föreskrivna sexveckorsfristen inte avvaktats innan arbetena påbörjats. inne- håller också en analys av för- och nackdelar med sanktionsavgifter i relation till skogspolitiska mål, kostnadseffektiv lagtillsyn och den enskilde skogsägarens situation.5 Skogstyrelsens rapport kom inte att remitteras och har inte lett till några vidare åtgärder. I propositionen Gränser i skog, konstaterade regeringen att det finns behov av en mer genomgripande översyn av skogsvårdslagens straffbestämmelser.6 Vissa bestämmelser om förbud mot avverkning m.m. är inte straffbelagda (t.ex. förbud mot avverkning på skogliga impediment), och denna fråga bör enligt propositionen hanteras inom den allmänna översynen som regeringen sade sig ha för avsikt att göra. Någon sådan översyn har dock inte genomförts innan denna utredning tillsattes. 2007/08:108. 2007/08:108, s. 45. 2009/10:201. Sanktionsväxling avseende underrättelse om avverkning m.m. 11.2.1Överväganden om lämpligheten med en sanktionsavgift för underrättelse om avverkning m.m. Förslag: Överträdelser av bestämmelserna om underrättelse om avverkning m.m. i 14 § skogsvårdslagen ska kunna leda till sank- tionsavgift.