sou · H5B397 · 2017-12-08 00:00:00 — I 5 kap. 1 § första stycket i den föreslagna dataskydds- lagen anges att den registrerades rätt till information och tillgång till personuppgifter enligt artiklarna 13–15 i dataskyddsförord- ningen inte gäller sådana uppgifter som den personuppgiftsansvarige inte får lämna ut till den registrerade enligt lag eller annan för- fattning eller enligt beslut som har meddelats med stöd av författ- ning. Första stycket innebär att sådan sekretess eller tystnadsplikt Vissa andra frågor av särskild vikt för dataskyddet gentemot den registrerade som har stöd i författning, har företräde framför rätten att få information och tillgång till de personupp- gifter som behandlas. Bestämmelsen har vidare stöd i artikel 23 i dataskyddsförordningen (SOU 2017:39 s. 204 f. och 375). Av 5 kap. 2 § i förslaget till dataskyddslag följer vidare att be- stämmelsen om den registrerades rätt till tillgång till personupp- gifter i artikel 15 i dataskyddsförordningen inte gäller personupp- gifter i löpande text som inte fått sin slutliga utformning när begäran gjordes eller som utgör minnesanteckning eller liknande. Undantaget i första stycket gäller inte om personuppgifterna 1.har lämnats ut till tredje part, 2.behandlas enbart för arkivändamål av allmänt intresse eller sta- tistiska ändamål, eller 3.har behandlats i löpande text som inte fått sin slutliga utformning. Bestämmelsen föreskriver undantag från den personuppgiftsansvariges skyldighet att på den registrerades begäran lämna s.k. registerut- drag. Bestämmelsen motsvarar i sak 26 § tredje stycket person- uppgiftslagen (a.a. s. 376). Undantaget begränsas genom andra stycket. Begränsningen i punkten 1 innebär att rätten till registerutdrag ändå gäller, om den handling där personuppgifterna förekommer har lämnats ut till någon tredje part. Punkten 2 innebär bl.a. att rätten till registerutdrag omfattar personuppgifter i sådana utkast eller minnesanteckningar som har tagits om hand för arkivering. Med behandling för arkivändamål av allmänt intresse eller statistiska ändamål avses detsamma som i dataskyddsförordningen. Slutligen innebär punkten 3 att personuppgifter som förekommer i löpande text som inte har fått sin slutliga utformning ska lämnas ut, om behandlingen har pågått . Minnesanteck- ningar, som normalt får sin slutliga utformning i samband med att de förs, omfattas däremot inte av punkten 3. Personuppgifter som förekommer i sådana handlingar behöver således inte lämnas ut, även om behandlingen pågått , om inte någon av punkterna 1 eller 2 är tillämpliga (a.a. s. 376). I detta sammanhang kan nämnas att föreslår att det i 5 kap. 3 § dataskyddslagen tas in en bestämmelse som i sak motsvarar 8 a § personuppgiftslagen, dvs. Vissa andra frågor av särskild vikt för dataskyddet ande för regeringen att meddela föreskrifter om ytterligare begräns- ningar av vissa rättigheter och skyldigheter enligt artikel 23 i data- skyddsförordningen. Artikel 23 möjliggör därmed att undantag från förordningens bestämmelser tas in i sektorspecifika författ- ningar. Utredningens bedömning: Bestämmelserna om information och tillgång till personuppgifter i den föreslagna dataskyddslagen (5 kap. 1–3 §§) bör tillämpas vid behandling av personuppgifter enligt denna lag. Bestämmelser om information och tillgång till personuppgifter behöver därför inte föras in i lagen. förslag till bestämmelser i 5 kap. 1 och 2 §§ dataskyddslagen om information och tillgång till personuppgifter motsvarar i allt väsentligt bestämmelserna i personuppgiftslagen som redan tillämpas av . En tillämpning av de föreslagna bestämmelserna i dataskyddslagen kommer därför att innebära få förändringar i förhållande till vad som gäller . Det har inte heller framkommit skäl att avvika från eller i övrigt föreskriva undantag från dataskyddsförordningens eller dataskydds- lagens bestämmelser i detta avseende. Vi föreslår därför att bestäm- melserna i den föreslagna dataskyddslagen bör tillämpas på mot- svarande sätt vid behandling av personuppgifter enligt denna lag. Bestämmelser om information och tillgång till personuppgifter behöver därför inte föras in i den nya lagen. Det föreslagna bemyndigandet i 5 kap. 3 § dataskyddslagen innebär vidare att regeringen med stöd i artikel 23 i dataskydds- förordningen kan meddela ytterligare begränsningar i vissa av de rättigheter som följer av förordningen. Vissa andra frågor av särskild vikt för dataskyddet Pliktregisterlagen innehåller, i likhet med många andra särskilda registerförfattningar, en hänvisning till skadeståndsbestämmelsen i personuppgiftslagen (19 § pliktregisterlagen). Av 48 § personupp- giftslagen framgår att den personuppgiftsansvarige ska ersätta den registrerade för skada och kränkning av den personliga integriteten som en behandling i strid med lagen har orsakat. Ersättnings- skyldigheten kan i den utsträckning det är skäligt jämkas, om den personuppgiftsansvarige visar att felet inte beror på honom eller henne (andra stycket). I de fall den registrerade anser att behandling av personuppgifter har skett i strid med pliktregister- lagen, kan den registrerade yrka att myndigheten ska betala ersättning med stöd av nämnda bestämmelse i personuppgiftslagen. Ersättning kan utgå för såväl ekonomisk som ideell skada. Skade- ståndsansvaret är strikt i den meningen att det inte finns något krav på uppsåt eller oaktsamhet. Så snart behandlingen av personupp- gifter har skett i strid med personuppgiftslagen är den eller de personer som är personuppgiftsansvariga avseende behandlingen ersättningsskyldiga gentemot den registrerade (m.fl., kom- mentaren till 48 §). Endast i den mån ersättningsfrågan inte omfattas av bestämmelsen i personuppgiftslagen, exempelvis beräkning av den ersättning som ska utgå, tillämpas de allmänna skadeståndsreglerna i skadeståndslagen (1972:207). I dataskyddsförordningen finns bestämmelser om skadestånd i artikel 82. Av artikel 82.1 framgår att varje person som har lidit materiell eller immateriell skada till följd av en överträdelse av för- ordningen ska ha rätt till ersättning från den personuppgifts- ansvarige för den uppkomna skadan. Under vissa förutsättningar kan även personuppgiftsbiträden bli skadeståndsskyldiga. I skäl 146 och artikel 82.2–5 preciseras närmare under vilka förut- sättningar personuppgiftsansvariga kan bli skadeståndsskyldiga. Varje personuppgiftsansvarig som medverkat vid behandlingen ska Vissa andra frågor av särskild vikt för dataskyddet ansvara för skada som orsakats av behandling i strid med förord- ningen. Med behandling som strider mot dataskyddsförordningen avses enligt skäl 146 även behandling som strider mot nationella bestämmelser som specificerar förordningen. Ansvar kan undgås endast om den personuppgiftsansvarige visar att den inte på något sätt är ansvarig för den händelse som orsakade skadan. Artikel 82, som är direkt tillämplig, tar över de allmänna skade- ståndsreglerna i skadeståndslagen (jfr 1 kap. 1 § skadeståndslagen). Dataskyddsförordningen innebär också ett förtydligande jämfört med dataskyddsdirektivet av att varje personuppgiftsansvarig och personuppgiftsbiträde som har medverkat vid en behandling kan hållas ansvarig för hela skadan, dvs. att ett solidariskt ansvar gäller när det finns flera personuppgiftsansvariga eller personuppgifts- biträden för samma behandling (SOU 2017:39, s. 277 f.). bedömer att skadeståndsbestämmel- serna i dataskyddsförordningen innebär ett i princip strikt skade- ståndsansvar för såväl ekonomisk som ideell skada enligt förord- ningen, dvs. en liknande reglering som den som gäller enligt personuppgiftslagen. Förarbetsuttalanden rörande personuppgifts- lagen och den praxis som har utvecklats vid tillämpningen av 48 § personuppgiftslagen bör därför kunna vara vägledande även vid prövning av rätten till ersättning enligt artikel 82 i dataskydds- förordningen (a.a. s. 277 och s. 304). Enligt 8 kap. 1 § i den före- slagna dataskyddslagen gäller rätten till ersättning enligt artikel 82 i dataskyddsförordningen även vid överträdelser av bestämmelser i lagen och andra författningar som kompletterar dataskyddsför- ordningen. Bestämmelsen, som har sin grund i förordningens arti- kel 82 och skäl 146, upplyser om att den rätt till ersättning som regleras i dataskyddsförordningen även gäller vid överträdelser av de bestämmelser om behandling av personuppgifter som finns i dataskyddslagen och i andra författningar som kompletterar data- skyddsförordningen, t.ex. i så kallade registerförfattningar. Bestäm- melsen saknar motsvarighet i personuppgiftslagen. Enligt behövs inte några nationella be- stämmelser i övrigt, utöver dem som redan finns i och skadeståndslagen, för att uppfylla dataskyddsförordningens krav på rättsmedel enligt artikel 79 (a.a. s. 305). Vissa andra frågor av särskild vikt för dataskyddet Utredningens bedömning: Bestämmelserna om skadestånd i dataskyddsförordningen (artikel 82) och den föreslagna data- skyddslagen (8 kap. 1 § ) bör tillämpas även vid behandling av personuppgifter enligt denna lag. Någon bestämmelse om skade- stånd behöver därför inte föras in i lagen. Enligt 19 § pliktregisterlagen tillämpas personuppgiftslagens bestäm- melser om skadestånd då personuppgifter behandlats i strid med lagen. Bestämmelserna i personuppgiftslagen kommer att ersättas av motsvarande bestämmelser om skadestånd i dels dataskydds- förordningen (artikel 82), dels den föreslagna dataskyddslagen (8 kap. 1 §). Genom skäl 146 i dataskyddsförordningen och 8 kap. 1 § dataskyddslagen slås det fast att rätten till ersättning enligt artikel 82 i dataskyddsförordningen även gäller vid överträdelser av bestämmelser enligt lagen och andra författningar som kompletterar dataskyddsförordningen. Det innebär att bestämmelsen även blir tillämplig vid behandling av personupp- gifter om totalförsvarspliktiga och annan personal inom totalför- svaret. Det saknas därför behov av en bestämmelse om skadestånd i den nya lagen. Administrativa sanktionsavgifter är en företeelse som varken finns i dataskyddsdirektivet eller den nuvarande svenska personuppgifts- regleringen. Utöver de nu gällande bestämmelserna om skadestånd och straff vid överträdelse av personuppgiftsregleringen (48 och 49 §§ personuppgiftslagen) finns dock en möjlighet för Datainspek- tionen att utfärda vite. Enligt 44 och 45 §§ personuppgiftslagen får Datainspektionen vid vite förbjuda en personuppgiftsansvarig att fortsätta att behandla uppgifter på annat sätt än att lagra dem, om inspektionen inte på begäran får tillgång till ett tillräckligt underlag för att konstatera att behandlingen är laglig eller om tillsynsmyndigheten konstaterar att Vissa andra frågor av särskild vikt för dataskyddet personuppgifter behandlas eller kan komma att behandlas på ett olagligt sätt. Detsamma gäller om den personuppgiftsansvarige inte frivilligt följer ett beslut om säkerhetsåtgärder. Bestämmelserna om vite i personuppgiftslagen gäller även för statliga och kommunala myndigheter som är personuppgiftsansva- riga. I flera registerförfattningar som reglerar behandling av person- uppgifter vid statliga myndigheter finns dock bestämmelser som föreskriver att Datainspektionens befogenhet enligt personuppgifts- lagen att besluta om vite inte ska gälla i samband med tillsyn över den berörda myndigheten. Som skäl har i dessa fall anförts att det följer av allmänna rättsgrundsatser att vite inte bör användas som sanktionsmedel mellan statliga myndigheter (se bl.a. SOU 2015:39 s. 631). Någon sådan bestämmelse finns dock inte i pliktregister- lagen. I praktiken har emellertid Datainspektionen aldrig utnyttjat möjligheten att besluta om vite (SOU 2017:39 s. 276). Administrativa sanktionsavgifter är en nyhet i dataskyddsförord- ningen. Sanktionsavgifterna införs enligt skäl 148 för att stärka verk- ställigheten av förordningen. Artikel 83 i dataskyddsförordningen hänvisar till ett antal artik- lar i förordningen som vid överträdelse föranleder en administrativ sanktionsavgift, om förutsättningarna i övrigt är uppfyllda enligt artikel 83.2. I artikel 83.1 anges att det är den nationella tillsynsmyn- digheten som ska besluta om sanktionsavgifter vid överträdelser av förordningens bestämmelser. Enligt artikel 83.2 ska tillsynsmyn- digheten vid beslutet bl.a. beakta överträdelsens karaktär, svårighets- grad och varaktighet samt om överträdelsen skett med uppsåt eller genom oaktsamhet. Vidare ska tillsynsmyndigheten beakta antalet berörda registrerade, vilken skada de har lidit, om den personupp- giftsansvarige har försökt förebygga eller i efterhand komma till rätta med överträdelsen och eventuell ekonomisk vinst som görs eller ekonomisk förlust som undviks genom överträdelsen. Av artikel 83.3 framgår att vid överträdelse av flera av dataskydds- förordningens bestämmelser får den administrativa sanktionsavgif- tens totala belopp inte överstiga det belopp som fastställs för den allvarligaste överträdelsen. Överträdelser enligt förordningen kan Vissa andra frågor av särskild vikt för dataskyddet vara mer eller mindre allvarliga. En mindre allvarlig överträdelse, såsom överträdelse av regler om inbyggt dataskydd, förteckningar och konsekvensbeskrivningar, ska resultera i en avgift eller av den globala årsomsättningen om det gäller ett företag, beroende på vilket belopp som är högst (artikel 83.4). För allvarligare överträdelser, såsom överträdelser av regler om de grundläggande principerna för behandling och behand- ling av känsliga personuppgifter, registrerades rätt till information, rättelse och radering, överföring av uppgifter till tredje land och underlåtenhet att rätta sig efter tillsynsmyndighetens förelägganden, ska avgiften uppgå till högst eller av den globala årsomsättningen (artikel 83.5). Utöver överträdelse av förordningens bestämmelser kan också underlåtelse att rätta sig efter tillsynsmyndighetens instruktioner, förelägganden eller beslut resultera i sanktionsavgift (artiklarna 83.5 e och 83.6). I detta avseende fyller sanktionsavgiften samma funk- tion som ett vite (SOU 2017:39 s. 280). Enligt artikel 83.5 e kan en personuppgiftsansvarig eller ett personuppgiftsbiträde få betala sank- tionsavgift vid –underlåtenhet att rätta sig efter ett föreläggande från tillsynsmyn- digheten, –underlåtenhet att rätta sig efter ett beslut om en tillfällig eller per- manent begränsning av behandling av uppgifter, –underlåtenhet att rätta sig efter ett beslut om att avbryta upp- giftsflöden, eller –underlåtenhet att ge tillsynsmyndigheten tillgång till uppgifter. Sanktionsavgiften ska i dessa fall uppgå till maximalt eller av den globala årsomsättningen. Motsvarande gäller vid underlåtenhet att rätta sig efter förelägganden från tillsynsmyn- digheten (artikel 83.6). Varje medlemsstat får reglera om och i vilken utsträckning det ska vara möjligt att besluta om sanktionsavgifter för offentliga myndigheter och organ i medlemsstaten (artikel 83.7). befogenhet att besluta om administrativa sanktionsavgifter ska enligt artikel 83.8 omfattas av lämpliga rätts- säkerhetsgarantier i form av effektiva rättsmedel och rättssäkerhet. Vissa andra frågor av särskild vikt för dataskyddet I artikel 83.9 anges vidare att om det inte finns några regler om administrativa sanktionsavgifter i en medlemsstats rättssystem får förfarandet inledas av tillsynsmyndigheten och sanktionsavgifter utdömas av behörig nationell domstol. har inom ramen för sitt utredningsuppdrag bl.a. analyserat om, och i så fall i vilken utsträckning, det bör vara möjligt att besluta om administrativa sanktionsavgifter även inom den offentliga sektorn. Utredningen har anfört bl.a. följande (SOU 2017:39 s. 287 f.) Inledningsvis kan det konstateras att regleringen syftar till att skydda enskildas integritet, och att enskildas intresse av skydd för sin person- liga integritet väger lika tungt om uppgifter behandlas i det allmännas verksamhet som i den privata sektorn. Såväl statliga som kommunala myndigheter hanterar mycket stora mängder personuppgifter, ofta mycket känsliga sådana, som dessutom i allt ökande grad utbyts över myndighets- och nationsgränser utan enskildas samtycke. Trots att det allmännas verksamhet i och för sig är reglerad i högre grad genom annan lagstiftning än personuppgiftsrelaterad sådan, exempelvis i tryckfrihets- förordningen, offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) och arkiv- lagstiftningen, sker själva behandlingen av personuppgifter på i stort sett samma villkor och enligt samma regelverk som för personupp- giftsansvariga i privat sektor. Det framgår vidare av tillsynsmyndig- heternas granskningar att några av de grövre överträd- elserna mot dataskyddslagstiftningens grundläggande principer har gjorts av myndigheter. Det är alltså högst tveksamt om myndigheter kan förväntas att i högre grad än enskilda följa regleringen om dataskydd. Inte heller borde behovet av avskräckande sanktioner vara mindre när det gäller myndigheternas personuppgiftsbehandling. Utredningen anför vidare att behovet av skydd inte kan anses vara mindre vid personuppgiftsbehandling av myndigheter än av enskilda. Tjänstefelsansvaret är inte en tillräckligt effektiv sanktion mot syste- matiska överträdelser på myndighetsnivå. Inte heller effektivitets- argument leder till ett annat ställningstagande eftersom liknande sanktionsavgifter har ansetts utgöra en effektiv sanktion på flera andra områden trots att vitet eller avgiften betalas av statliga myn- digheter till staten. Vissa andra frågor av särskild vikt för dataskyddet Mot denna bakgrund och med stöd i artikel 83.7 i dataskydds- förordningen föreslås i 7 kap. 1–4 §§ dataskyddslagen bestämmel- ser om att administrativa sanktionsavgifter ska kunna påföras stat- liga och kommunala myndigheter. Enligt 7 kap. 1 § första stycket får sanktionsavgift tas ut av en myndighet vid överträdelser som avses i artikel 83.4, 83.5 och 83.6 i dataskyddsförordningen, varvid artikel 83.1, 83.2 och 83.3 i förord- ningen ska tillämpas. Vid överträdelser som avses i artikel 83.4 i data- skyddsförordningen ska avgiften bestämmas till högst 10 000 000 kro- nor och annars till högst (andra stycket). Någon möjlighet att påföra sanktionsavgift vid överträdelser mot artikel 10, dvs. behandling av personuppgifter som rör lagöver- trädelser, följer inte direkt av dataskyddsförordningen. Dataskydds- utredningen förslår dock att det i 7 kap. 2 § tas in en bestämmelse om att sanktionsavgift får tas ut vid överträdelser av artikel 10. Enligt artikel 10 får emellertid myndigheter behandla personuppgifter som rör lagöverträdelser. Det blir därmed inte aktuellt att ta ut sank- tionsavgift av en myndighet enligt denna paragraf (a.a. s. 383). Av 7 kap. 3 § följer att sanktionsavgift inte får beslutas, om den som avgiften ska tas ut av inte har fått tillfälle att yttra sig enligt 6 kap. 3 § från den dag då överträdelsen ägde rum. Bestämmelsen innebär dels att det finns en bortre tidsgräns för när sanktionsavgift får beslutas, dels att om kommunikation enligt 6 kap. 3 § samma lag inte har skett mot den som ska påföras avgiften från överträdelsen, får den inte beivras. Tidsfristen börjar löpa när behandlingen upphör. Så länge otillåten eller felaktig behandling pågår är det fråga om en pågående överträdelse. Den i bestämmelsen angivna tiden förskjuts då framåt så länge behandlingen pågår (a.a. s. 384). Slutligen föreslås i 7 kap. 4 § att en sanktionsavgift som beslutats enligt dataskyddsförordningen eller lagen ska tillfalla staten. Vissa andra frågor av särskild vikt för dataskyddet Utredningens bedömning: Bestämmelserna om administrativa sanktionsavgifter i den föreslagna dataskyddslagen (7 kap.) bör tillämpas vid behandling av personuppgifter enligt denna lag. Någon bestämmelse om administrativa sanktionsavgifter behö- ver därför inte föras in i lagen. Som framgår av redovisningen ovan är inte dataskyddsförordningens bestämmelser om administrativa sanktionsavgifter direkt tillämpliga beträffade offentliga myndigheter och organ. I stället har medlems- staterna getts möjlighet att själva besluta om administrativa sank- tionsavgifter ska kunna beslutas för personuppgiftsansvariga i offent- lig verksamhet. gäller enligt flera registerförfattningar på myn- dighetsområdet att Datainspektionen saknar befogenhet att besluta om vite. Som skäl har angetts att det följer av allmänna rättsgrund- satser att vite inte bör användas som sanktionsmedel mellan statliga myndigheter. har i betänkandet SOU 2015:39 med förslag till en myndighetsdatalag föreslagit att tillsynsmyndigheten inte bör ha befogenhet att besluta om vites- föreläggande mot vare sig statliga eller kommunala myndigheter (s. 628 f.). Utredningen ansåg att starka principiella skäl talar mot en sådan ordning. har emellertid funnit att dataskyddsförordningens bestämmelser om administrativa sanktions- avgifter bör gälla även för myndigheter och föreslår därför att det införs regler om detta i 7 kap. i dataskyddslagen. Det saknas skäl för att inte skulle omfattas av samma sank- tionsbestämmelser som andra myndigheter. Bestämmelserna om administrativa sanktionsavgifter i den föreslagna dataskyddslagen bör därför gälla även i fråga om behandling av personuppgifter. Någon bestämmelse om administrativa sanktions- avgifter behöver därför inte föras in i den nya lagen. 11 Bevarande och gallring m.m. 11.1Allmänt om bevarande och gallring Enligt 2 kap. 1 § tryckfrihetsförordningen har varje svensk med- borgare rätt att ta del av allmänna handlingar. Bestämmelsen med- för en skyldighet för myndigheterna att bevara handlingar för att möjliggöra denna rätt till handlingsoffentlighet. Enligt 2 kap. 18 § tryckfrihetsförordningen ska bestämmelser om hur allmänna hand- lingar ska bevaras och gallras meddelas i lag. Bestämmelser om myndigheternas skyldighet att bevara och gallra allmänna hand- lingar finns framför allt i arkivlagen (1990:782), arkivförordningen (1991:446) och föreskrifter (RA-FS och RA-MS). Be- stämmelser om gallring finns även ofta i registerförfattningar som reglerar behandling av personuppgifter. Allmänna handlingar ska enligt huvudregeln i 3 § arkivlagen bevaras, vilket innebär att myndigheternas arkiv ska bevaras, hållas ordnade och vårdas så att de tillgodoser (i) rätten att ta del av all- männa handlingar, (ii) behovet av information för rättskipningen och förvaltningen, och (iii) forskningens behov. Enligt 10 § arkiv- lagen får dock allmänna handlingar under vissa förutsättningar gall- ras. Med gallring avses att allmänna handlingar eller uppgifter i allmänna handlingar förstörs. Vanliga pappershandlingar förstörs fysiskt. Gallring av elektroniska handlingar innebär i regel att viss information raderas från databäraren. Med gallring avses dock inte bara att en allmän handling eller uppgifter i en sådan handling rent faktiskt förstörs. Gallring innebär också att åtgärder vidtas med en allmän handling som medför förlust av betydelsebärande data, för- lust av möjliga sammanställningar, förlust av sökmöjligheter, eller förlust av möjligheter att bedöma handlingens autenticitet (RA- FS 1997:4 ändrad genom RA-FS 2008:4). Bevarande och gallring m.m. När det gäller gallring är arkivlagens bestämmelser subsidiära i förhållande till annan lagstiftning. Det innebär att om det finns avvikande bestämmelser om gallring av vissa allmänna handlingar i annan lag eller förordning har de bestämmelserna företräde (10 § tredje stycket arkivlagen). Av 14 § arkivförordningen framgår vidare att statliga myndigheter får gallra allmänna handlingar endast i enlig- het med föreskrifter eller beslut av , om inte särskilda gallringsföreskrifter finns i lag eller förordning. Om det i författ- ningar som exempelvis rör myndigheters behandling av personupp- gifter inte finns några särskilda regler om gallring, ska således arkiv- lagens bestämmelser om bevarande som huvudprincip tillämpas. Grundprincipen i arkivlagstiftningen är således att allmänna hand- lingar ska bevaras. Några särskilda hänsyn till vilken risk bevar- andet kan medföra ur integritetshänseende ska inte tas.