sou · H5B370 · 2017-09-28 00:00:00 — Därutöver för Must fortlöpande en dialog med de myndigheter som inom ramen för regeringens inrikt- ning får inrikta försvarsunderrättelseverksamheten för att känna av vilka underrättelsebehov som finns och för att kunna justera under- lagsframtagningen. Rapporteringen sker kontinuerligt. Musts andra huvuduppdragsgivare är överbefälhavaren. Must lämnar överbefälhavaren de underrättelser som behövs för den svenska militära beredskapen och försvarsplaneringen. Must stödjer också förmågeuppbyggnaden inom Försvarsmakten när det rör sig om att utforma nya system, som exempelvis nästa generations eller ubåtar. Rapporteringen sker kontinuerligt i form av föredragningar, dialoger och skriftliga rapporter.52 Musts underrättelseinhämtning och rapportering spänner över ett brett fält av såväl geografiska som funktionella områden. För att lösa sina uppgifter har Must ett antal egna källor samt ett brett sam- arbete med internationella partners och organisationer. Must bedriver exempelvis personbaserad underrättelseinhämtning och bildunder- 51Försvarsmakten, ”Årsöversikt 2016, Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten” s. 7. 52Försvarsmakten, ”Årsöversikt 2015, Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten” s. 25. Inom ramen för den nationella samverkan delges Must information från bland andra Säkerhetspolisen och . Den inhämtade informationen bearbetas, analyseras och presenteras för uppdragsgivarna i form av underrättelserapporter- ing innehållande såväl kortsiktiga som långsiktiga bedömningar. Av 3 b § förordningen (2007:1266) med instruktion för Försvars- makten framgår att Försvarsmakten också ska leda och bedriva militär säkerhetstjänst. Bestämmelser om säkerhetsskydd finns i säkerhetsskyddslagen (1996:627). Med säkerhetsskydd avses enligt 6 § säkerhetsskyddslagen dels skydd mot spioneri, sabotage och andra brott som kan hota rikets säkerhet, dels skydd i andra fall av uppgifter som omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekre- tesslagen (2009:400), OSL, och som rör rikets säkerhet. Vidare avses med säkerhetsskydd även skydd mot terroristbrott enligt 2 § lagen (2003:148) om straff för terroristbrott, även om brotten inte hotar rikets säkerhet. Den militära säkerhetstjänstens uppgift är att upptäcka, identi- fiera och möta säkerhetshot som riktas mot Försvarsmakten och dess säkerhetsintressen såväl inom som utom landet. Säkerhets- intressena omfattar eller kan hänföras till personal, materiel, infor- mation, anläggningar och verksamhet i vid bemärkelse inklusive den internationella verksamhet som Försvarsmakten deltar i. Den säker- hetshotande verksamhet som riktas mot Försvarsmakten brukar delas in i underrättelseverksamhet, kriminalitet, sabotage, subversiv verksamhet samt terrorism. Den kan riktas mot hela eller delar av Försvarsmakten, viss funktion eller verksamhet och förband samt verksamhet inom Försvarsmaktens intresseområde, t.ex. försvars- industrin.54 Den militära säkerhetstjänsten omfattar säkerhetsunderrättelse- tjänst, säkerhetsskyddstjänst och signalskyddstjänst. Säkerhetsunder- rättelsetjänsten har till uppgift att klarlägga den säkerhetshotande verksamhetens omfattning, inriktning samt medel och metoder. 53Försvarsmakten, ”Årsöversikt 2015, Militära underrättelse- och säkerhetstjänsten”, s. 25. 2006/07:46, ”Personuppgiftsbehandling hos Försvarsmakten och Försvarets radio- anstalt”, s. 25. Verksamheten syftar till att utifrån aktuella säkerhetsunderrättelse- behov lämna underlag för beslut om t.ex. säkerhetsskyddsåtgärder, beredskap eller förbandsproduktion. Säkerhetsunderrättelsetjänst sker i stort under samma arbetsformer och med utnyttjande av samma typ av källor som används i försvarsunderrättelseverksam- heten. Säkerhetsskyddstjänstens uppgift är att ta fram åtgärder som syftar till att hindra eller försvåra säkerhetshotande verksamhet. Den arbetar med att förebygga att hemliga uppgifter som rör rikets säkerhet obehörigen röjs, ändras eller förstörs. Säkerhetsskydds- tjänsten skyddar också materiel och anläggningar mot sabotage och stöld samt personal, anläggningar och materiel mot terrorism. Säker- hetsskyddstjänsten omfattar vidare informationssäkerhet inklusive it-säkerhet, säkerhetsprövning, tillträdesbegränsning, utbildning och kontroll av säkerhetsskyddet. Signalskyddstjänst syftar till att, med hjälp av kryptografiska metoder och övriga signalskyddsåtgärder, förhindra obehörig insyn i och påverkan av telekommunikations- och it-system. Exempel på signalskyddsåtgärder är kryptering, täck- ning, omskrivning, radiotystnad, frekvenshopp, val av sambands- medel, användning av digitala signaturer för säker verifiering av elektroniska dokument samt stark autentisering för skydd mot intrång. En del av signalskyddstjänsten är kontroll av signalskyddet i telekommunikations- och it-system, s.k. signalkontroll. Signal- kontroll syftar till att klarlägga riskerna för obehörig åtkomst till eller förvanskning av uppgifter eller störning av telekommunikation. Vidare kan signalkontroll klarlägga att systemen används enligt gällande regelverk.55 Särskilt om () FRA är en civil myndighet som sorterar under Försvarsdeparte- mentet. FRA bedriver signalspaning i försvarsunderrättelseverk- samhet mot utrikes företeelser på uppdrag av regeringen, , Försvarsmakten, Säkerhetspolisen och (). FRA:s underrättelser är ett stöd för regeringen i dess utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiska arbete med kopplingar till 2006/07:46, ”Personuppgiftsbehandling hos Försvarsmakten och Försvarets radio- anstalt”, s. 25 f. FRA har även i uppdrag att stödja statliga myndigheter och statligt ägda bolag med teknisk informations- säkerhet. FRA:s verksamhet regleras i 1 § förordningen (2007:937) med instruktion för . Där anges att myndighetens uppgift är att bedriva signalspaning enligt lagen (2008:717) om signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet (LSF) och till lagen anslutande förordning (2008:927). FRA:s underrättelseverk- samhet regleras, som framgått ovan, i lagen om försvarsunder- rättelseverksamhet och tillhörande förordning. FRA:s signalspaning regleras vidare i ovan nämnda LSF och tillhörande förordning, i lagen (2003:389) om elektronisk kommunikation samt i lagen (2007:259) om behandling av personuppgifter i Försvarets radio- anstalts försvarsunderrättelse- och utvecklingsverksamhet och till- hörande förordning (2007:261). FRA:s signalspaning är en betydelsefull del av under- rättelsetjänst och syftar till att upptäcka på förhand okända före- teelser, kartlägga redan kända företeelser och följa förändringar i dessa samt i efterhand kartlägga händelser som oförutsett inträffat. Den information som FRA rapporterar till uppdragsgivarna handlar inte alltid om något som utgör ett hot mot , utan är ofta ett mer strategiskt beslutsunderlag och stöd till regeringens utrikes- och säkerhetspolitik. FRA förser regeringen och övriga uppdragsgivare med information om exempelvis militär förmåga i andra länder, internationell terrorism, utvecklingen i krigs- och konfliktregioner eller om hur it-angrepp sker i det globala nätet.56 All försvarsunderrättelseverksamhet vid FRA bedrivs efter inrikt- ning från uppdragsgivare. Av 4 § LSF framgår att endast regeringen, , Försvarsmakten, Säkerhetspolisen och Polis- myndigheten () får ange inriktningen. Av 1 § andra stycket LSF framgår vidare de specifika försvarsunderrättelseändamål för vilka signalspaning får bedrivas (ändamålskatalogen). Signalspaning i försvarsunderrättelseverksamhet får ske endast i syfte att kartlägga 56 promemoria, ”Behandling av personuppgifter inom för terrorhotbedömning” (Ds 2016:31), s. 42. 1.yttre militära hot mot landet 2.förutsättningar för svenskt deltagande i fredsfrämjande och humanitära internationella insatser eller hot mot säkerheten för svenska intressen vid genomförandet av sådana insatser 3.strategiska förhållanden avseende internationell terrorism och annan grov gränsöverskridande brottslighet som kan hota väsent- liga nationella intressen 4.utveckling och spridning av massförstörelsevapen, krigsmateriel och produkter som avses i lagen (2000:1064) om kontroll av produkter med dubbla användningsområden och av tekniskt bistånd 5.allvarliga yttre hot mot samhällets infrastrukturer 6.konflikter utomlands med konsekvenser för internationell säker- het 7.främmande underrättelseverksamhet mot svenska intressen 8.främmande makts agerande eller avsikter av väsentlig betydelse för svensk utrikes-, säkerhets- eller försvarspolitik. Av LSF följer slutligen att ingen inhämtning genom signalspaning får ske utan att företeelsen omfattas av regeringens inriktning och av tillstånd från Försvarsunderrättelsedomstolen. Domstolen ska enligt LSF pröva bl.a. det inhämtningsuppdrag för vilket inhämt- ning begärs, vilka signalbärare som FRA ska få tillgång till för att fullgöra uppdraget samt vilka sökbegrepp eller kategorier av sök- begrepp som ska få användas vid inhämtningen. Särskilt om () FMV är en statlig förvaltningsmyndighet, som sorterar under För- svarsdepartementet. Myndighetens verksamhet regleras i förord- ningen (2007:854) med instruktion för . Av förordningen följer att FMV på uppdrag av Försvarsmakten ska vid- makthålla, destruera och kassera varor samt upphandla byggentre- prenader, varor och tjänster och tillhandahålla logistiktjänster (1 § ). Som civil oberoende uppdragsstyrd myndighet under Försvars- departementet samarbetar FMV även med andra aktörer, både inom och internationellt. FMV har ansvar för den tekniska underrättelsetjänsten. FMV bedriver inte i första hand egen inhämtning av uppgifter utan bidrar med analyser av underlag som inhämtats av andra myndigheter. FMV:s underrättelseanalyser syftar till att ge uppdragsgivarna en så god uppfattning som möjligt om materiel och teknisk förmåga i omvärlden för att därigenom skapa förutsättningar för såväl anpass- ning av taktik och skyddsåtgärder som materielanskaffning. Verk- samheten finansieras i allt väsentligt av Försvarsmakten. Särskilt om () FOI är ett statligt, till stor del uppdragsfinansierat forskningsinstitut, som sorterar under Försvarsdepartementet. FOI:s verksamhet regle- ras i förordningen (2007:861) med instruktion för . Enligt förordningen har FOI till uppgift att bedriva forskning, metod- och teknikutveckling samt utrednings- arbete för totalförsvaret och till stöd för nedrustning, ickespridning och internationell säkerhet. Myndigheten får även i övrigt bedriva forskning, metod- och teknikutveckling samt utredningsarbete (1 § första stycket). Enligt 1 § andra stycket ska FOI verka för att försvarsforskningen nyttiggörs även utanför totalförsvaret. För att möjliggöra sin forskning har FOI till sin hjälp speciallaboratorier för kemiska och biologiska vapen, experimentstationer, super- datorer, laboratorier för explosiva föremål och verkstäder. Uppdrags- givare är bl.a. Försvarsmakten, Försvarsdepartementet, , , , och flygindustrin. Enligt 2 § förordningen med instruktion för ska FOI bedriva försvarsunderrättelseverksam- het genom analyser av information som inhämtats från offentliga informationskällor eller som lämnats av uppdragsgivarna. Det under- rättelsearbete som FOI bedriver, omfattar främst analyser av infor- mation som inhämtats av andra myndigheter. FOI bistår med analyser inom olika områden från rent teknikrelaterade frågor till säkerhetspolitiska frågeställningar. FOI sysslar inte med egen underrättelseinhämtning. Säkerhetspolisen är inrikes säkerhetstjänst. Säkerhets- polisens huvudsakliga uppgifter och ansvar framgår av 3 § polislagen (1984:387). Enligt bestämmelsen ska Säkerhetspolisen förebygga, förhindra och upptäcka brottslig verksamhet som innefattar brott mot rikets säkerhet eller terrorbrott och att utreda och beivra bl.a. sådana brott. Säkerhetspolisen ska också fullgöra uppgifter i sam- band med personskydd av den centrala statsledningen och andra som regeringen eller Säkerhetspolisen bestämmer och fullgöra uppgifter enligt säkerhetsskyddslagen (1996:627). Slutligen ska Säkerhets- polisen leda annan polisverksamhet om regeringen föreskriver det och i övrigt bedriva sådan verksamhet som framgår av lag eller förordning eller som regeringen bestämmer. I förordningen (2014:1103) med instruktion för Säkerhetspolisen samt i regleringsbrev från regeringen preciseras Säkerhetspolisens uppdrag närmare. I 1 och 3 §§ nämnda förordning anges att Säkerhets- polisen i egenskap av säkerhetstjänst ska bedriva underrättelse- och säkerhetsarbete och att Säkerhetspolisen bl.a. ansvarar för att före- bygga, förhindra och upptäcka brottslig verksamhet samt utreda och beivra brott mot bl.a. 18 eller 19 kap. BrB eller annat brott mot rikets säkerhet, brott mot lagen (2003:148) om straff för terroristbrott samt en rad andra uppräknade brott av liknande art däribland företagsspioneri understött av främmande makt samt brott som rör sanktionslagstiftningen, krigsmateriel eller produkter med dubbla användningsområden. Gemensamt för Säkerhetspolisens olika verksamhetsområden är det förebyggande arbetet, dvs. att förhindra att brott över huvud- taget begås. Säkerhetspolisens verksamhet syftar till att skydda demokratiska system, medborgarnas fri- och rättigheter och den nationella säkerheten. Detta sker genom att Säkerhets- polisen förebygger och avslöjar brott mot rikets säkerhet, bekämpar terrorism och skyddar den centrala statsledningen.57 Säkerhetspolisens verksamhet kan i huvudsak delas in i fem områden; kontraspionage, kontraterrorism, säkerhetsskydd, författ- ningsskydd och personskydd (se närmare om detta i avsnitt 4.5.1). Därutöver arbetar Säkerhetspolisen även med ickespridning, vilket 57 2015, s. 6. handlar om att förhindra spridning och anskaffning av produkter som kan användas för att producera massförstörelsevapen. I Säkerhets- polisens uppdrag ingår också att vara remissinstans till Migrations- verket och överklagandeinstanserna i fall där individer befaras utgöra ett säkerhetshot.58 Eftersom Säkerhetspolisens verksamhet primärt syftar till att förebygga – och inte att utreda – brott kan Säkerhetspolisen inte bedriva verksamheten utifrån brottsanmälningar. Myndigheten måste i stället själv ha förmåga att identifiera aktörer som har avsikt att begå aktuella brott för att bedöma vilka förutsättningar dessa har att sätta sina planer i verket. Det brottsförebyggande arbetet grundas därför i stor utsträckning bl.a. på uppgifter som inhämtas i säker- hetsunderrättelseverksamhet. Denna verksamhet bedrivs i ett skede innan det finns tillräckliga skäl för att inleda förundersökning. 5.8.1Svenskt deltagande i internationellt försvarsunderrättelsesamarbete De myndigheter som bedriver underrättelsesamarbete samarbetar både nationellt och internationellt med andra myndigheter. Det inter- nationella underrättelsesamarbetet på det försvars- och säkerhets- politiska området betraktas allmänt som angeläget och nödvändigt av flera skäl. Samarbetet är också av stor betydelse för enskilda länder. Ett skäl till detta är att inget land i dagens föränderliga och svår- bedömda säkerhetspolitiska situation, helt på egen hand kan inhämta ett fullständigt underrättelseunderlag till stöd för den bedrivna utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken, särskilt inte ett litet land som . Till sammanhanget hör också att allt fler hot är trans- nationella, bl.a. internationell terrorism och gränsöverskridande brottslighet. Enligt 3 § lagen om försvarsunderrättelseverksamhet får de svenska myndigheter som bedriver försvarsunderrättelseverksamhet, i enlighet med vad regeringen närmare bestämmer, etablera och upp- rätthålla samarbete i underrättelsefrågor med andra länder och inter- 58 2015, s. 9. Som framgått ovan bedrivs försvarsunder- rättelseverksamhet av Försvarsmakten genom Must, FRA, FMV och FOI. I 3 § förordningen om försvarsunderrättelseverksamhet stadgas att de myndigheter som bedriver försvarsunderrättelseverksamhet endast får samarbeta med andra länder och internationella organisa- tioner i underrättelsefrågor under förutsättning att syftet med sam- arbetet är att tjäna den svenska statsledningen och det svenska totalförsvaret. De uppgifter som myndigheterna lämnar till andra länder och internationella organisationer får inte heller vara till skada för svenska intressen. Av det ovanstående följer att det är regeringen som bestämmer inriktningen för och omfattningen av det svenska deltagandet i internationellt försvarsunderrättelsesamarbete. Inom regeringen är underrättelsesamarbetet i första hand en uppgift för försvarsminis- tern. Enligt 4 § förordningen om försvarsunderrättelseverksamhet ska de myndigheter som bedriver försvarsunderrättelseverksamhet anmäla frågor om att etablera och upprätthålla sådant samarbete som avses i 3 § till (Försvarsdepartementet). I arbetet med att förhindra och avslöja spioneri och annan olovlig underrättelseverksamhet samarbetar Säkerhetspolisen med ett flertal myndigheter och organisationer – i och utomlands. Inter- nationellt samarbetar Säkerhetspolisen främst med andra säkerhets- och underrättelsetjänster. Sådant polisiärt underrättelseutbyte kan bl.a. ske med stöd av lagen (2017:496) om internationellt polisiärt samarbete. Säkerhetspolisen bedriver exempelvis bilaterala samarbeten med en rad säkerhets- och underrättelsetjänster världen över. Säker- hetspolisen har tätast samverkan med de nordiska säkerhetstjäns- terna, men arbetar också nära de europeiska ländernas säkerhets- tjänster. Säkerhetspolisen deltar t.ex. i det multilaterala samarbetet mellan säkerhetstjänster. Samarbetet handlar till stor del om informationsutbyte. För att underlätta samarbetet har Säkerhets- polisen sambandsmän stationerade utomlands, se mer om detta i avsnitt 4.5.2. 5.8.3Underrättelsesamarbete inom ramen för olika internationella organisationer för fred och säkerhet Internationellt underrättelsesamarbete kan, i likhet med annat inter- nationellt försvars- och säkerhetspolitiskt samarbete, ske bilateralt eller multilateralt. När det gäller det multilaterala underrättelse- samarbetet finns det här skäl att nämna något om underrättelse- samarbetet inom ramen för Nato, FN och EU. Mellan medlemsstaterna i Nato sker ett omfattande underrät- telsesamarbete. Samarbetet, som formaliserades på ett tidigt stadium, styrs genom en årlig uppdatering av ett stort antal dokument. Underrättelsesamarbete mellan enskilda Nato-stater sker också på en bilateral basis.59 Inom FN har det av tradition funnits en negativ inställning till underrättelsetjänst i fredsbevarande operationer. Denna inställning torde bl.a. grundas på FN:s grundläggande principer om opartisk- het och strikt neutralitet. FN:s syn på att bedriva underrättelse- tjänst i fredsbevarande operationer har emellertid kommit att ändras och är frågan mindre kontroversiell. Det beror bl.a. på att dagens operationer utförs under delvis andra villkor . Man är också medveten om att en fungerande underrät- telsefunktion är en förutsättning för en kontingents (styrkas) för- måga att lösa sina uppgifter, att leda förhandlingar, att kontrollera utvecklingen i ett område och skydda sin egen trupp m.m. Utbytet av underrättelser med andra kontingenter uppfattas dessutom som en grundläggande förutsättning för den övergripande allmänna interoperabiliteten för att säkerställa en gemensam bild av det aktuella områdets situation och utveckling.60 Även inom ramen för EU finns det av säkerhetspolitiska skäl ett behov av underrättelsesamarbete medlemsstaterna emellan. Sam- arbetet har i första hand tagit sikte på frågor som berör det ekono- miska och teknologiska området. Samarbetet har emellertid alltmer utvecklats mot utrikes- och säkerhetspolitiska frågor inom ramen underrättelsekommittés betänkande, ”Underrättelsetjänsten – en översyn” (SOU 1999:37), s. 125. underrättelsekommittés betänkande, ”Underrättelsetjänsten – en översyn” (SOU 1999:37), s. 126 f. för den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken (GUSP) och den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken (ESFP).61 5.9Exempel på när svensk personal röjt känsliga uppgifter Nedan följer en redogörelse för ett antal fall där svensk personal röjt känsliga uppgifter inom ramen för det internationella sam- arbete för fred och säkerhet som deltar i. När det gäller fallet med UD-tjänstemannen och tolkfallet nedan måste betonas att fallen, av skäl som framgår, inte varit föremål för domstols- prövning. Ingen av personerna är således hörd och än mindre dömd i ett domstolsförfarande. Det rör sig emellertid om väl kända och omdiskuterade fall som tydligt visar på bristerna i nuvarande lagstiftning. Utredningen har därför valt att redogöra för fallen trots den osäkerhet som får anses råda om vad som skulle ha varit möjligt att bevisa i en domstolsprocess. beslutade att inleda en förunder- sökning om misstänkt spioneri mot en svensk diplomat (). UD-tjänstemannen handlade utrikes- och säkerhets- politiska frågor och var stationerad vid svenska FN-delegationen i . Förundersökningen inleddes sedan uppgifter om UD- tjänstemannens förehavanden hade lämnats av en rysk överste vid namn Enligt uppgifterna från överste hade UD-tjänste- mannen haft kontakter med en vid den ryska FN-delegationen placerad SVR-officer. Överste gjorde bl.a. gällande att UD-tjänstemannen lämnat över sekretessbelagd EU-intern infor- mation till SVR-officeren, som verkade under täckmantel som diplomat. Förundersökningen mot UD-tjänstemannen lades dock underrättelsekommittés betänkande, ”Underrättelsetjänsten – en översyn” (SOU 1999:37), s. 126 f. 62Earley, Comrade J, “The Untold Secrets of ’s in after the End of the Cold War”, 2007. ner , eftersom det inte torde ha kunnat styrkas att hans aktiviteter orsakat men för säkerhet. Fallet med UD-tjänstemannen är ett exempel på en situation, där en svensk medborgare kan ha lämnat sekretessbelagda uppgifter till främmande makt, utan att bli dömd för spioneri enligt 19 kap. 5 § BrB. Inte heller rekvisiten för den gällande bestämmelsen om olovlig underrättelseverksamhet (19 kap. 10 § första stycket BrB i dess lydelse före ) torde ha varit uppfyllda i detta fall. Detta då överlämnandet av uppgifterna påstods ha ägt rum utomlands, och således inte här i riket. Åklagaren ansåg sig vidare inte kunna åtala för brott mot tystnadsplikten (20 kap. 3 § BrB) eftersom det dels inte kunde visas att UD-tjänstemannen hade tystnadsplikt enligt svensk lag, dels det var tveksamt om straff- stadgandet täckte ett agerande utomlands som angick hanteringen av EU-uppgifter. I det s.k. USB-målet var det fråga om en oaktsam hantering av upp- gifter rörande förhållanden hänförliga till en internationell militär insats i , information som lagrats på ett USB-minne. En svensk militär hade i samband med sin tjänstgöring i fått del av bildmaterial från en föreläsning om hoten från IED (Impro- vised Explosive Devices). Han förvarade materialet på ett USB- minne som han, i strid med gällande regler, medförde hem till . I samband med ett besök på ett bibliotek glömde militären i en dator, där en annan person hittade den. Mannen dömdes av för vårdslöshet med hemlig uppgift enligt 19 kap. 9 § brottsbalken63. Enligt tingsrätten utgjorde konsekvenser i form av personella förluster eller kostnader för de internationella styrkorna i inte ett men för rikets säkerhet. Inte heller det förhållandet att förvärrade IED-attacker kunde påverka den svenska militära insatsen i negativt utgjorde enligt tingsrätten men i spioneribestämmelsens mening. Däremot fäste tingsrätten vikt vid att den teknik och den materiel som svensk trupp använde i och fortlöpande utvecklade 63 tingsrätts dom i mål B 2860-08. även användes i . För främmande makt skulle uppgifterna därmed kunna innebära en möjlighet till taktikanpassning och andra fördelar i förhållande till och svenskt försvar. Enligt tings- rätten utgjorde dessa konsekvenser ett men för möjligheterna att försvara .