sou · H5B360 · 2017-06-15 00:00:00 — Den enskilde såväl som gruppen ska ha en vilja och strävan att behålla sin identitet. –Historiska eller långvariga band med . Regeringen anser inte att det är möjligt att dra någon absolut gräns mätt. Vår bedömning är dock att endast minoritetsgrupper vars minoritetskultur funnits i uppfyller kravet på historiska eller långvariga band. Det finns således vissa objektiva kriterier för vilka grupper som om- fattas av minoritetspolitiken. Däremot krävs ytterst att den enskilda individen identifierar sig som tillhörande gruppen för att kunna göra anspråk på rättigheter som följer av lagstiftningen. Det är t.ex. den historiska närvaron av invånare med rötter i det finska språket och kulturen som utgör grund för att sverigefinnar är en erkänd nationell minoritet, och inte att det i modern tid kommit många invandrare från till (Sverigefinländare). Sverigefinnar, inte Sverigefinländare, är erkända som nationell minoritet. Självidentifikationsprincipen medför emellertid att många av de senare kan se sig också som sverigefinnar. På samma sätt kan Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma sentida romska invandrare se sig som romer, en erkänd historisk minoritet i . I språkstadgan anges att ett minoritetsspråk ska användas av hävd i en stat och att språket ska vara annorlunda än det officiella språket. Av detta framgår att exempelvis dialekter av majoritetsspråket inte omfattas av konventionerna. Kännedomen om de nationella minoriteterna och de nationella minoritetsspråken har ökat betydligt. Detta har tillsam- mans med utvecklingen inom de nationella minoriteterna gjort att nya aspekter har framträtt, som det kan finnas anledning att närmare utreda. Det är t.ex. inte så att något av minoritetsspråken talas av hela den minoritet, som språket vanligtvis förknippas med. Jiddisch talas inte av alla eller ens de flesta judar i . Många samer och meänkielitalande har berövats sitt minoritetsspråk, inte minst genom förbudet att använda språket i den svenska skolan och för samer i nomadskolan. Inom gruppen finska romer är det många som har finska som sitt språk, vilket bl.a. innebär att de omfattas av de sär- skilda rättigheter som gäller inom förvaltningsområde för det finska språket. Med andra ord kan det kanske ses som ett pedagogiskt misstag att så till synes tydligt knyta språk och minoritet till varan- dra, som beslutet kan ge sken av. Varje nationellt minoritets- språk respektive nationell minoritet bör inom minoritetspolitiken ses var för sig. Även beträffande de nationella minoriteterna finns det uppfatt- ningar om benämningarna som behöver ses över. Inom gruppen resande vill många, men inte alls alla, inte räknas till gruppen romer utan enbart betraktas som resande. I är det rom och romani- folket/tatere som är erkända minoritetsgrupper. Inom gruppen meänkielitalande finns förutom de som benämns, och själva benäm- ner sig, tornedalingar också de som inte ser sig som tornedalingar men väl som lantalaiset eller kväner. Kväner är erkända som nationell minoritet i . Den benämning som används för språk respektive minoritet är av betydelse för såväl identitet som självkänsla, och behöver ut så att ingen bara av det skälet ska uppfatta sig, eller av samhället upp- fattas som, exkluderad av den nationella minoritetspolitikens skydd och rättigheter. Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma Bedömning: De nationella minoritetsspråken har varit utsatta för ett starkt undanträngnings- och assimi- leringstryck. Förverkligandet av de rättigheter, som ska garantera de nationella minoritetsspråkens överlevnad som levande språk i , har uppenbarligen gått för långsamt. Det är därför ange- läget med ett samlat bevarandeprogram för de nationella minori- tetsspråken för att dessa ska kunna överleva som levande språk i . Förslag: Regeringen bör ta initiativ till att utforma ett långsiktigt bevarandeprogram för fem nationella minori- tetsspråk. Det blir alltmer uppenbart att den nationella minoritetspolitiken införts i ett allt för sent skede för att de nationella minoritetsspråken ska kunna bevaras och utvecklas som levande språk i utan kraftfulla insatser. Språkbytet har gått långt bland användarna av samtliga minoritetsspråk och processen att vända språkbytet är långsam. Nödvändiga förändringar inom skola och förskola kommer att ta att genomföra innan de kan få full effekt. Redan i betänkandet Att återta mitt språk föreslogs att regeringen skulle tillsätta en utredning som analyserade möjligheterna att införa ett bevarandeprogram för de nationella minoritetsspråken inom utbildningsväsendet (se SOU 2006:19 s. 344–350). har i sina återkommande gransk- ningar av efterlevnad av språkstadgan, senast i sin sjätte rapport , rekommenderat att stärka utbildningen i och på samtliga nationella minoritetsspråk genom att anta en över- gripande och strukturerad strategi som utgår från såväl de minoritets- språktalandes behov som situationen för respektive språk (Europa- rådet, 2017). Mot denna bakgrund framstår det som mycket ange- läget att ett bevarandeprogram för de fem nationella minoritets- språken tas fram. Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma Bedömning: I flera sammanhang har utan närmare motivering det nationella minoritetsspråket jiddisch särbehandlats negativt, såsom vid utfärdande av sändningstillstånd för public service-företagen och när uppdrag lämnats till universitet och hög- skolor att erbjuda lärarutbildning i de nationella minoritets- språken. En sådan särbehandling saknar grund i erkän- nande av vilka som är de nationella minoritetsspråken. Regeringen bör i fortsättningen avhålla sig från att särbehandla det nationella minoritetsspråket jiddisch negativt vid beslut om insatser för de nationella minoritetsspråken. Jiddisch är ett av de fem erkända nationella minoritetsspråken i enligt såväl språklagen som minoritetslagen. Jiddisch är erkänt som ett icke-territoriellt språk, vilket bl.a. innebär att det inte omfattas av det skydd och de rättigheter som ingår i del III i språk- stadgan. Det är givetvis så att de fem erkända nationella minoritetsspråken skiljer sig åt sinsemellan. Det gäller också antalet talare av språket eller av någon av språkets varieteter. Jiddisch är inte nödvändigtvis det minsta av de nationella minoritetsspråken eller deras varieteter. Synen på respektive minoritetsspråk och dess relevans varierar inom respektive minoritetsgrupp. Det kan ha både historiska, kulturella, sociala och ideologiska orsaker. Språken har också olika funktion för användarna. Jiddisch torde vara ett tydligt exempel på ett språk som har en stark kulturbärande funktion. I vare sig språklagen, minoritetslagen eller skollagens bestämmel- ser om undervisning i modersmål särbehandlas jiddisch jämfört med övriga fyra nationella minoritetsspråk. Varken åtaganden enligt språkstadgan eller beslut motiverar en sär- behandling av jiddisch som nationellt minoritetsspråk. Trots detta har jiddisch fortlöpande utan uttalad motivering särbehandlats negativt. Även om sändningstiderna inom public service (SR, SVT och UR) varierar betydligt mellan de fyra övriga nationella minoritetsspråken, omfattas de av samma grundläggande villkor i sändningstillstånden. Det gör inte jiddisch, vilket gör att utbudet på jiddisch inom public service varit närmast obefintligt. Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma Behovet av utbildade modersmålslärare i de fem nationella minori- tetsspråken är mycket stort. Möjligheten att enligt skol- lagen läsa ett nationellt minoritetsspråk som modersmål har lett till en efterfrågan på sådan undervisning på alla fem språken, inklusive jiddisch. När regeringen tog beslut om att ge fyra högskolor i upp- drag att genomföra lärarutbildning i de nationella minoritetsspråken utelämnades jiddisch. Här gjordes endast en hänvisning till att erbjuder judiska studier. Någon utbildning av lärare i jiddisch erbjuds inte. Det saknas grund för den negativa särbehandling av jiddisch som återkommande förekommer i den nationella minoritetspolitiken. 12.5Språkvårdande arbete och revitalisering Bedömning: Flera av de nationella minoritetsspråken utgörs av ett antal varieteter eller dialekter. Beaktandet av denna variation är av stor betydelse i det revitaliseringsarbete som behöver bedrivas för minoritetsspråken. Förslag: Regeringen bör ge och folkminnen ett tydligt uppdrag också för de nationella minoriteternas variete- ter och dialekter. Språkvård brukar användas som ett samlingsnamn för språkvals- planering, ord- och grammatikvård respektive tal- och textvård. Revitaliseringsåtgärder kan inbegripa språkvårdande insatser men också mer praktiska insatser som innebär direktkontakt med talarna som t.ex. språkbad, språkcaféer, högläsningsprojekt för barn etc. I samband med att erkände samiska och chib som nationella minoritetsspråk uttalades också att erkännandet omfattade språkens olika varieteter. Gränsen mellan språk, varietet och dialekt är inte helt skarp. I propositionen till minoritetslagen 2009 anförde regeringen att med de uppräknade fem nationella minoritetsspråken avses även varieteter av dessa språk (se prop. 2008/09:158, s. 63). Den kunskap som finns visar att varieteter finns även inom meänkieli. Dessa omfattas av erkännandet i enlighet med uttalandet i propositionen. Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma Språkvård, även för de nationella minoritetsspråken, utförs av inom och folkminnen (ISOF) med särskilda språkvårdare för respektive språk. ISOF har även ett uppdrag avseende dialekter. har ansvaret för språkvård när det gäller det samiska språket. I revitaliseringsarbetet är beaktandet av varieteter och dialekter av de nationella minoritetsspråken av väsentlig betydelse om revitali- seringen ska upplevas som relevant för talarna. Detta eftersom revitalisering främst handlar om talares användning av sitt språk i vardagssammanhang. Det är därför viktigt att det finns ett tydligt ansvar för arbetet med de nationella minoritetsspråkens dialekter. Det kan behöva tydliggöras att detta ansvar liksom för övrigt dialekt- arbete ligger hos ISOF, i vars arkiv det bl.a. finns bandade ljud- upptagningar av både romska, resanderomani, finska, samiska och meänkieli. Bedömning: De nationella minoriteterna har osynliggjorts och utsatts för övergrepp i det svenska samhället. Detta gör behovet av ett uthålligt försoningsarbete mellan sam- hället och de nationella minoriteterna nödvändigt. Regeringen bör säkerställa förutsättningarna för ett oberoende och hos de nationella minoriteterna legitimt och förankrat för- soningsarbete rörande det osynliggörande och de övergrepp som dessa utsatts för i fram till . En viktig och ofta avgörande grund för att ett erkännande av urfolk och nationella minoriteter ska leda till en genuin upprättelse är att begångna övergrepp benämns och erkänns. Det är i sin tur en förut- sättning för att ett brett och uthålligt försoningsarbete mellan sam- hället och minoriteten ska kunna genomföras. Det förutsätter att försoningsarbetet bedrivs oberoende och är förankrat hos den nationella minoriteten. Frågan om försoningsarbete i har i olika former väckts var för sig för romer, samer och tornedalingar. En vitbok, Den mörka och okända historien – om övergrepp och kränkningar av romer (Ds 2014:8), publicerades av regeringen. , som är ett regeringsdokument, togs Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma fram i samarbete med företrädare för romer och resande. avsåg emellertid endast och inte tiden . Nämnas kan också att t.ex. frågan om det omfattande omhändertagan- det av barn från romska och resandefamiljer utelämnades i vitboken. och () arbetar gemensamt med att verka för inrättandet av en oberoende om historiska skeenden och övergrepp på samer genom historien. arrangerade de tillsammans med Vaartoe – i , ett rundabords- samtal om internationella erfarenheter från sanningskommissioner i andra länder. – Tornionlaaksolaiset (STR-T) och har till regeringen lämnat in en ansökan om medel till en förstudie till genomlysning av svenska statens övergrepp på tornedalingar och meänkielitalande. Bedömning: Regeringen bör i det fortsatta arbetet med att ut- veckla den nationella minoritetspolitiken särskilt uppmärksamma behovet av att bygga upp starka institutioner för de nationella minoriteternas språk och kultur. Det har ofta framhållits att det saknas tillräckligt starka institutioner för de nationella minoriteternas språk och kultur. är det endast samerna som kan sägas förfoga över en förhållandevis stabil institutionell struktur, främst genom och dess språkcentrum. I kapitel 10 redogörs för den framställning som gjorts till reger- ingen om inrättande av språkcentrum även för finska och meänkieli. Sådana språkcentrum för de övriga nationella minoritetsspråken skulle fylla en viktig roll i institutionsbyggandet. Kommissionen mot antiziganism föreslog i sitt slutbetänkande ett nationellt center för romska frågor. STR-T har också lyft frågan om ett särskilt kulturcentrum för tornedalingar och andra meänkieli- talande. Det sverigefinska vid har rest frågan om dess roll som landets enda bibliotek specialiserat på finskspråkig Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma litteratur i den nationella biblioteksstrategi som är under ut- arbetande vid . , som finan- sieras genom bidrag från såväl som , är också en betydande förmedlare av finskspråkig kultur runt om i landet, om än främst från . 12.8Sveriges Kommuner och Landsting Bedömning: Regeringen bör i sin återkommande dialog med Kommuner och Landsting lyfta frågan om efterlevnaden av lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk. Förverkligandet av minoritetspolitiken sker för den enskilde med- borgaren i allt väsentligt i vardagen ute i kommuner och landsting, liksom i övrigt när det gäller förverkligandet av mänskliga rättigheter som i internationella sammanhang förbundit sig att leva upp till. Utvärderingen av förverkligandet av den nationella minoritets- politiken visar tydligt att det är långt kvar innan landets kommuner och landsting förstått och vidtagit åtgärder för att säkerställa det skydd och de rättigheter som minoritetspolitiken ger landets natio- nella minoriteter och minoritetsspråk. I sin återkommande dialog med arbetsgivar- och intresseorgani- sationen Kommuner och Landsting bör regeringen lyfta frågan om efterlevnaden av lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk. Därvid bör övervägas vilka insatser som kan vidtas för att landets kommuner och landsting ska integrera förståelsen för och arbetet med den nationella minoritetspolitiken i hela sin verk- samhet, på liknande sätt som görs när det gäller exempelvis frågor om jämställdhet och barns rättigheter. I utredningens uppdrag ingår att beskriva konsekvenserna av lämnade förslag i enlighet med 14–15 a §§ i kommittéförordningen (1998:1474). Eftersom utredningen lämnar författningsförslag ska en konsekvensutredning också göras i enlighet med 6 och 7 §§ för- ordningen (2007:1244) om konsekvensutredning vid regelgivning. Därutöver anges särskilt i utredningens direktiv att förslagen ska kostnadsberäknas och att utredaren ska lämna förslag till finansiering utifrån befintliga ramar. Direktiven innehåller även vissa ytterligare anvisningar när det gäller konsekvensbeskrivningarna (se s. 19 i direktiven). 13.2Konsekvenser för kommuner och landsting 13.2.1Den kommunala självstyrelsen och finansieringsprincipen Den kommunala självstyrelsen motiveras av värden som demokrati och effektivitet genom ett decentraliserat beslutsfattande närmare medborgarna. En inskränkning i självstyrelsen bör enligt proportio- nalitetsprincipen inte gå utöver vad som är nödvändigt med hänsyn till de ändamål som har föranlett inskränkningen (14 kap. 3 § regerings- formen). Proportionalitetsprincipen innebär att det ska prövas om skälen för lagstiftning motiverar det eventuella intrång i den kom- munala självstyrelsen som regleringen kan innebära. Detta innefattar en skyldighet att undersöka om syftet kan uppnås på ett sätt som är mindre ingripande för självstyrelsen (se m.fl., 2015, kom- mentar till 14 kap. 3 § regeringsformen). Av finansieringsprincipen följer bl.a. att staten inte bör ge kom- muner och landsting nya uppgifter utan att de får möjlighet att finansiera dessa med annat än höjda skatter. Principen ska bl.a. tillämpas om kommunerna får nya obligatoriska uppgifter, om fri- villiga uppgifter görs obligatoriska eller om ambitionsnivåerna för befintliga uppgifter höjs (se SKL, 2007, s. 1–2 samt prop. 2006/07:100, s. 221–222). Staten ska således i princip kompensera kommunerna ekonomiskt i sådana situationer. 13.2.2Förslag som berör samtliga kommuner eller landsting Ett stärkt grundskydd (avsnitt 4.2.2 och 4.2.3) Utredningen föreslår att kommuner och landsting ska •vara skyldiga att anta dokumenterade mål och riktlinjer för sitt minoritetspolitiska arbete, samt på begäran lämna uppgift om dessa till uppföljningsmyndigheten, •i anslutning till det göra de kartläggningar som behövs för det minoritetspolitiska arbetet och •på ett tydligare sätt vara skyldiga att informera de nationella minoriteterna om deras rättigheter och det allmännas ansvar. Förslagen får viss mindre inverkan på den kommunala självstyrelsen då kommuners och landstings handlingsutrymme i någon mån på- verkas. Detta uppvägs enligt utredningens uppfattning mer än väl av de starka skäl som talar för förslagen. Regeringen konstaterade, när minoritetslagen med dess grundskydd infördes, att kommunerna har det huvudsakliga ansvaret för att åtaganden enligt ram- konventionen och språkstadgan förverkligas på det lokala planet (se prop. 2008/09:158, s. 42). Det är alltså av central betydelse för minori- tetspolitiken att det grundläggande skyddet får genomslag över landet. Den nuvarande regleringen har trots att den infördes inte haft någon nämnvärd effekt i detta avseende. Det är därför oundvikligt att kommuners och landstings ansvar för grundskyddet behöver bli tydligare. Utredningen har övervägt alternativa lösningar för att åstad- komma detta, exempelvis genom överenskommelser mellan staten och Kommuner och Landsting (SKL). Utredningen föreslår bl.a. att staten i sina återkommande dialoger med SKL ska ta upp frågan om efterlevnaden av lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk (se avsnitt 12.8). Utredningen föreslår även att det inrättas en fristående myndighet för uppföljning, främjande och samordning av minoritetspolitiken (se avsnitt 5.2). Lösningar av de nämnda slagen kan emellertid endast fungera som komplement till en lagreglering. Ett stort problem med minori- tetslagen har nämligen varit att många kommuner och landsting inte uppfattar att lagen över huvud taget berör dem. Detta beror bl.a. på att de nationella minoriteterna inte är särskilt synliga lokalt. Som utredningen har konstaterat innebär inte det att minori- tetspolitiken skulle vara irrelevant för en kommun eller ett landsting (se avsnitt 4.2.2.). Om kommunen eller inte uppfattar sig berörd får det till följd att de nationella minoriteterna inte heller får någon information om sina rättigheter. För att kommuner och landsting ska uppfatta att lagen berör dem är det nödvändigt att lagen förtydligas. Utredningen har noga avvägt behovet av att tydliggöra minori- tetslagen mot principen om den kommunala självstyrelsen samt kommuners och landstings behov att kunna göra lokala anpass- ningar. Utredningens förslag ställer krav på en konkret och medveten aktivitet hos samtliga kommuner och landsting. Det är nödvändigt att mål och riktlinjer dokumenteras och följs upp i någon form om det minoritetspolitiska arbetet ska bedrivas på ett seriöst sätt och inte enbart vara beroende av enskilda tjänstemäns eller politikers entusiasm och intresse. Det är av samma anledning även av betydelse att alla kommuner och landsting blir varse att de är skyldiga att lämna information i någon form om de nationella minoriteternas rättigheter. Utredningens förslag ger kommuner och landsting ett stort handlingsutrymme. De får avgöra själva i vilken form mål och riktlinjer dokumenteras och hur det minoritetspolitiska arbetet ska bedrivas. De får även avgöra på vilket sätt och med vilket intervall de följer upp det minoritetspolitiska arbetet så länge det finns en kon- tinuitet. Även informationen om de nationella minoriteternas rättig- heter kan lämnas på en rad olika sätt. Utredningen menar därför att förslagen inte begränsar den kommunala självstyrelsen mer än nöd- vändigt. I fråga om förslagens ekonomiska konsekvenser konstaterar utredningen följande. Beredningen för att ta fram mål och riktlinjer samt uppföljningen av dem kommer att kräva en viss arbetsinsats från tjänstemän med den typen av uppgifter. Ett sådant arbete kan även behöva involvera olika fackförvaltningar exempelvis inom områden som kultur, utbildning samt vård- och omsorg. Viss mindre del av de beslutande politiska församlingarnas tid kan komma att tas i anspråk. Det kommer dock inte att vara nödvändigt att ta fram mål och riktlinjer, att följa upp dem eller att lämna uppgift om dem till uppföljningsmyndigheten. Skyldigheten att informera de nationella minoriteterna och att göra kartläggningar kan fullgöras med små medel. Sammantaget bedömer utredningen att en kompen- sation om per kommun för kostnadsökningar bör täcka detta. Kompensationen kan ske genom en höjning av det generella statsbidraget till kommunerna. En förtydligad reglering av skyldigheten att samråda och ge möjlighet till inflytande (avsnitt 4.3.2 och 4.3.4) Utredningen föreslår förtydliganden i regleringen av inflytande och samråd enligt 5 § minoritetslagen. Dels definieras vad det innebär att samråda, dels görs ett tillägg att barns och ungdomars förutsättningar ska beaktas särskilt. Förslagen i denna del får anses utgöra förtyd- liganden av det som följer av lagen. Utredningen bedömer att dessa förslag inte kommer att få några särskilda konsekvenser för den kommunala självstyrelsen eller innebära några kostnadsökningar. Rätten till äldreomsorg på de nationella minoritetsspråken (avsnitt 7.3 och 7.4) Utredningen föreslår förtydliganden när det gäller rätten till äldre- omsorg på minoritetsspråk i de fall de särskilda rättigheterna som är knutna till förvaltningsområdena inte är aktuella. Förtydligandena är i linje med det som föreslås när det gäller förvaltningsområdena. Utredningen föreslår därtill att denna rätt utsträcks till chib och jiddisch. Utredningen föreslår även att kommunen inom ramen för sådan omsorg särskilt ska beakta de äldres behov av att upprätt- hålla sin kulturella identitet. Slutligen föreslås att kommunen, i den mån den har tillgång till personal som behärskar minoritetsspråk, ska informera om kommunens skyldigheter i likhet med vad som före- slås för förvaltningsområdenas del. Förslagen ställer i denna del inte krav på kommunerna att anställa ytterligare personal eller gör några särskilda investeringar, utan endast exempelvis att språkkunskaper hos befintlig personal ut- nyttjas så långt möjligt samt att sådana kunskaper blir meriterande vid nyanställning. Den föreslagna informationsskyldigheten innebär att rutiner kring biståndsbedömningen kan behöva förändras. Utred- ningen menar att förslagen i denna del endast i liten utsträckning påverkar den kommunala självstyrelsen eller medför kostnads- ökningar, jämfört med nuvarande reglering. När det gäller möjlig- heten att åstadkomma det avsedda syftet på ett annat sätt än genom den föreslagna regleringen, se nästa avsnitt. 13.2.3Förslag som berör kommuner i förvaltningsområde Utredningen föreslår att kommunerna ska vara skyldiga att erbjuda plats i förskola respektive äldreomsorg på finska, meänkieli och samiska där hela eller en väsentlig del av verksamheten bedrivs på språket (se avsnitt 6.3.2 respektive 7.3). Vidare föreslår utredningen att det införs en skyldighet för kommunerna att fråga respektive informera alla som ansöker om bl.a. förskola respektive äldreomsorg i fråga om kommunens skyldigheter (se avsnitt 6.3.3 respektive 7.4).