sou · H5B317 · 2017-02-23 00:00:00 — I fråga om beviskrav genomsyras brottmålet av kravet att skulden ska vara ställd utom allt rimligt tvivel för att det ska kunna bli fråga om ett fällande avgörande. Denna regel är dock inte lagfäst. Så är inte heller principen om att åklagaren bär bevisbördan i brottmål. Emellertid genomsyras dansk straffprocess av denna princip. I vissa fall kan en förklaringsbörda läggas på den tilltalade. Rätten att tiga kommer bl.a. till uttryck i 752 § retsplejeloven som föreskriver att polisen, innan den förhör en misstänkt, ska upplysa denna om rätten att inte uttala sig. För förhör som hålls i dom- 36För en utförlig redogörelse av inkorporering i dansk rätt, se SOU 1993:40, Del B, s. 113 ff. 37Jfr bl.a. Grundog nærhedsnotat. Vedrørende Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om styrkelse af visse aspekter af uskyldsformodningen og retten til at være til stede under retssagen i straffesager, , Retsudvalget 2013- 14, REU . del Bilag 141. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) stol finns motsvarande reglering. Den innebär bl.a. att rättens ordförande ska upplysa den tilltalade om att han eller hon inte behöver uttala sig. Misstänkta och tilltalade har alltså rätt att välja att tiga. Utnyttjar de denna rättighet kan det inte användas emot dem som bevis. Att åklagaren har bevisbördan innebär också att den misstänkte eller tilltalade inte kan tvingas att själv lägga fram bevis som kan skada honom eller henne. Det bör avslutningsvis noteras att inte är bundet av oskuldspresumtionsdirektivet.38 Oskuldspresumtionsdirektivet grundas, såsom framkommit tidigare, på Funktionsfördraget och särskilt på artikel 82.2 b. anslutningsfördrag omfattar ett undantag från denna del av fördraget. I likhet med övriga nordiska länder införlivades konventionen genom inkorporering (menneskerettsloven, Lov 21. mai 1999 nr. Inkorporeringen innebär att har ställning som lag. Den inkorporerade har dock företräde framför norsk rätt, något som framgår av 3 § menneskerettsloven och 4 § straffeprocessloven (Lov om rettergangsmåten i straffesaker 22. mai 1981 nr 25).40 Den norska straffprocessuella lagstiftningen omfattar inte någon uttrycklig bestämmelse om oskuldspresumtionen. överlämnades dock en utredning med förslag till ny straffeprocesslov.41 I utredningen förslås bl.a. att oskuldspresumtionen regleras i det kapitel i lagen som handlar om misstänkta och deras försvar. Vidare föreslås att en uttrycklig reglering när det gäller rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv. reviderades också den norska grundlagen. Revideringen innebar bl.a. att flera grundläggande mänskliga rättigheter togs in i grundlagen, en av de rättigheter som finns reglerade är 38Se bl.a. redogörelsen i föregående not a. Grundog nærhedsnotat. 39Redovisningen av norsk rätt grundas bl.a. på kontakter med det norska Justisog beredskapsdepartementet. Särskilda hänvisningar görs vidare i texten. 40Se även Skoghøy, ., De nordiske domstolene og Den europeiske menneskerettskonvensjon, SvJT 2013 s. 397. 41Se NOU 2016:24. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) oskuldspresumtionen.42 Oskuldspresumtionen regleras numera i 96 § andra stycket i den norska grundlagen. De norska myndigheterna ska vidare, enligt 92 § i den norska grundlagen, respektera och upprätthålla de mänskliga rättigheterna. är inte medlem i EU och träffas därför inte av kraven 5.5.1Ska den allmänna rättsprincipen regleras ytterligare? Bedömning: Oskuldspresumtionen är en allmän rättsprincip i svensk rätt. Genom den inkorporerade är principen som sådan lagfäst. Den är en given utgångspunkt i ett straffrättsligt förfarande. Någon ytterligare författningsreglering av själva rättsprincipen är inte nödvändig för att nå upp till direktivets krav. Oskuldspresumtionen måste, även före inkorporeringen av , sägas ha varit en viktig utgångpunkt i den svenska rättsordningen.43 Detta inte minst med tanke på de processuella regler som sedan längre präglat straffrättsliga förfaranden. Hit hör t.ex. regler om jäv och hur förundersökning får bedrivas samt de grundlagsbaserade reglerna som tar sikte på att garantera domstolarnas och förvaltningsmyndigheternas opartiskhet. Efter inkorporeringen av har principen fått en än starkare ställning. ställning som lag gör att annat inte kan hävdas än att oskuldspresumtionen är och måste vara en given utgångspunkt i det svenska rättssamhället.44 Detta innebär t.ex. 42Se även Høyesteretts dom , Rt. 2014 s. 1292. Innan grundlagsändringarna var oskuldspresumtionen inte lagfäst. Förhållandet mellan 96 § grundlagen och oskuldspresumtionen har dock diskuterats även tidigare, se bl.a. Strandbakken, , Uskyldspresumsjonen ”In dubio pro reo”, Bergen, Fagboksforlaget (2003), s. 133 ff. Se också t.ex. Skoghøy, ., Forholdet mellom straffebegrepene i Grunnloven § 96 och EMK-vilkår og virkninger, Forelesning på seminar på Geilo . 43Jfr t.ex. SOU 1993:40, Del B, s. 56. 44Jfr t.ex. NJA 2013 s. 1055 och NJA 2015 s. 1053. tillämpning behandlas också i t.ex. NJA 2007 s. 295. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) att en domstol som finner det sannolikt att en viss regel utgör en kränkning mot konventionen inte ska tillämpa svensk lag.45 Den misstänkte eller tilltalade är således berättigad till det skydd som och den straffprocessuella lagstiftningen ger på området. Det finns alltså en allmän rättslig ram som garanterar oskuldspresumtionens ställning som princip i ett straffrättsligt förfarande. Artikel 3 i direktivet kräver i sig inte att oskuldspresumtionen – som allmän rättsprincip – framgår direkt ur lagtexten. Vi menar också att ställning som lag befäster oskuldspresumtionen på det sätt som direktivet kräver. Således är det inte oförenligt med direktivet att behålla rådande ordning. Något som – åtminstone vid en första anblick – skulle kunna tala för ytterligare reglering av principen är dock att EU de facto valt att anta ett direktiv som särskilt tar sikte på oskuldspresumtionen, trots och rättighetsstadgans existens. En anledning till att direktivet ändå arbetades fram var att och tolkningen av den främst fångar in skeenden som redan varit.46 tolkar alltid oskuldspresumtionen utifrån en händelse som inträffat. Genom att presumtionen tolkas specifikt utifrån ett enskilt fall som redan inträffat kan det ibland vara svårt för rättstillämparen och den enskilde att läsa in vad som gäller allmänt, t.ex. i en process som komma ska. Det är tydligt att direktivet syftar till att medlemsstaternas tillämpning av oskuldspresumtionen ska närma sig varandra. Vad direktivet eftersträvar får sägas vara att konkretisera oskuldspresumtionen som den tolkats av bl.a. . Direktivet utgår på så sätt från en mera generell och föregripande ansats. Oskuldspresumtionen ska vara ett tydligt och användbart instrument för det allmänna att förhålla sig till och den enskilde att luta sig emot. Presumtionens genomslag i nationell rätt ska förstärkas och principen som sådan ges en tydlig unionsrättslig förankring. 45Se NJA 2005 s. 805, jfr även t.ex. resonemanget i dom från i mål B 3962-16. 46För en tidig analys, se t.ex. Commission Staff Working Document. Accompanying the document Proposal for measures on the strengthening of certain aspects of the presumption of innocence and of the right to be present at trial in criminal proceedings, , SWD (2013) 478 final. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) Det finns därmed en ansats i direktivet att oskuldspresumtionen ska vara tydlig och påtaglig i den nationella rätten. En viktig fråga är därför om det kan finnas ett mervärde i ytterligare lagreglering av principen – trots att direktivet inte kräver detta. Frågan är alltså, i det närmaste, om ytterligare reglering av oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip skulle kunna bidra till ett mer generellt och föregripande synsätt. Nära till hands ligger, i så fall, att närmast ordagrant, i lagtexten, återge den allmänna rättsprincipen, dvs. rätten för var och en att betraktas som oskyldig fram till dess skulden fastställts enligt lag. Principen har en klart konstitutionell dimension. Ett alternativ skulle därför kunna vara grundlagsreglering. Vi menar dock att en sådan reglering förefaller föga meningsfull. Oskuldspresumtionen skulle då bl.a. riskera att ryckas ur ett av sina sammanhang; principen är och ska vara en del av rätten till en rättvis rättegång. Rätten till en rättvis rättegång är, som framkommit ovan, grundlagsreglerad i 2 kap. 11 § andra stycket RF. Regleringen motiverades i mångt och mycket utifrån , men bestämmelsen gavs en självständig betydelse.47 I förarbetena till den bestämmelsen uttalas att rätten till en rättvis rättegång omfattar rättssäkerhetsgarantier som traditionellt anses knutna till ett rättvist domstolsförfarande i såväl civilmål och brottmål som förvaltningsmål.48 I realiteten kan alltså oskuldspresumtionen slå igenom även genom denna reglering. Ett alternativ skulle naturligtvis kunna vara att införa en mera heltäckande reglering i processlagstiftningen, där oskuldspresumtionen i princip lyftes fram i varje moment som reglerar straffrättsliga förfaranden. Detta skulle innebära att rättsprincipen återupprepades mer eller mindre ordagrant på en mängd olika ställen. En sådan ordning är metodologiskt främmande för svensk rätt. Inte heller återspeglar den det sätt på vilket oskuldspresumtionen utvecklats i rättspraxis: Oskuldspresumtionen är en del av en större helhet som slår igenom och genomsyrar en process på olika sätt. Det är förenat med risker att låsa själva principen i lagtext på ett sådant detaljerat sätt och behålla dynamiken och flexibiliteten. Åtminstone generar sådana lagstiftningsåtgärder knappast 47Se bl.a. prop. 2009/10:80, s. 159 ff. 48Se vid föregående not a. prop., s. 160. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) Rättstillämparen skulle tvärtom kunna tvingas in i ett mera stelbent system. Det är också, från principiella utgångspunkter, betänkligt att direkt överföra en princip som är förankrad i till flera ställen i processlagstiftningen. Detta inte minst med tanke på att och tolkning av denna ska ha företräde framför nationell rätt. Risken för felaktiga antaganden ökar. Den lösning som framstår som den mest tänkbara är att belysa principen i en särskild bestämmelse i . En sådan ordning skulle inte kunna ge uttryck för att vara uttömande – men en dylik bestämmelse skulle kunna tjäna som en påminnelse om principens betydelse. Att placera bestämmelsen i 23 kap. RB (kapitlet i som tar sikte på förundersökningen) har vi dock bedömt som mindre ändamålsenligt. Det kan finnas vissa risker med att införa en sådan regel. Att oskuldspresumtionen fanns bland bestämmelser som tar sikte på förundersökningen, men ingen annanstans, skulle kunna leda tankarna fel. Regleringen får inte uppfattas som en begränsning av oskuldspresumtionens tillämpningsområde. Som framgår i avsnitt 4.3.3 manar direktivet myndigheterna till att iaktta oskuldspresumtionen även innan en misstänkt underrättas om brottsmisstanken. Risken för oklarheter bör i möjligaste mån undvikas. En mera ändamålsenlig placering skulle därför, i så fall, kunna vara 21 kap. RB. Kapitlet handlar om den misstänkte och hans eller hennes försvar. Det tar sikte både på utredningen och rättegången. Genom att föra in oskuldspresumtionen – dvs. ett stadgande om att den misstänkte ska betraktas som oskyldig till dess hans eller hennes skuld fastställts enligt lag – som en portalparagraf i kapitlet skulle man kunna belysa principens betydelse för den misstänkte och hans eller hennes möjligheter att ta tillvara sin rätt (det är för övrigt en liknande ordning som föreslagits i , se ovan). På så sätt kunde principens betydelse flytta närmare den misstänkte i det straffrättsliga förfarandet, utan att man för den skull begränsade dess tillämpningsområde. Principen skulle kunna formuleras som en ny första paragraf i kapitlet och förslagsvis ha följande lydelse: 21 kap. 1 §: Den misstänkte ska betraktas som oskyldig till dess hans eller hennes skuld fastställts enligt lag. Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) Om principen ska lagfästas skulle alltså ett tänkbart alternativ vara att föra in den i 21 kap. RB. Vi har emellertid stannat för att inte föreslå någon ytterligare reglering av den allmänna rättsprincipen. Det främsta skälet är att direktivet i sig inte kräver det. Vår bedömning är också en lagreglering inte skulle generera något påtagligt mervärde – principen måste fortsättningsvis ses som del i ett större sammanhang. Principen genomsyrar straffprocessen. Direktivets syfte är, sett ur det perspektivet, väl tillgodosett inom ramen för rådande ordning. 5.5.2Fokus på oskuldspresumtionens olika aspekter Bedömning: Fokus bör i stället läggas på att säkerställa att oskuldspresumtionens innebörd, dvs. dess olika aspekter, återspeglas i gällande rätt på det sätt som direktivet kräver. De olika aspekter som berörs i direktivet är misstänktas och tilltalades rätt att inte framställas som skyldiga, principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo samt misstänktas och tilltalades rätt att tiga och rätt att inte vittna mot sig själv. Vår uppfattning är att fokus i stället bör ligga på att säkerställa att oskuldspresumtionens olika aspekter, såsom de kommer till uttryck i direktivet, upprätthålls i svensk rätt. På så sätt anser vi att direktivets syfte tillgodoses på det mest ändamålsenliga sättet. När vi nu hänvisar till oskuldspresumtionens olika aspekter åsyftas primärt dem som preciseras i direktivet. Det handlar således om misstänktas och tilltalades rätt att inte framställas som skyldiga, principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo samt misstänktas och tilltalades rätt att tiga och rätt att inte vittna mot sig själv. De är dessa aspekter av oskuldspresumtionen som direktivet förutsätter att medlemsstaterna upprätthåller på ett effektivt sätt. Aspekterna i direktivet är dock i vissa fall formulerade på ett sådant sätt att de får sägas inrymma fler frågor än vad som, vid en första anblick, kan tänkas vara fallet. Den nationella rätten måste följaktligen gås igenom och analyseras så att det säkerställs att det, på sätt direktivet kräver, finns faktiska förutsättningar att betrakta en person som oskyldig fram till dess skulden fastställts enligt lag. Det handlar alltså om att säkerställa att Oskuldspresumtionen som allmän rättsprincip (artikel 3) oskuldspresumtionen är verksam och användbar i den svenska rättsordningen.49 Vår bedömning av den svenska rättsordningen i förhållande till de olika aspekter som direktivet behandlar redovisas i det följande, kap. 6–8 (se även kap. 10). 49 Jfr t.ex. , a.a., s. 53. 6Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga (artiklarna 4 och 5) 6.1Om rättigheten att inte framställas som skyldig Den första aspekten av oskuldspresumtionen som behandlas i direktivet tar sikte på framställningen av misstänkta och tilltalade. Rätten att betraktas som oskyldig till dess skulden fastställts enligt lag innebär skyldigheter för myndigheterna när dessa – genom beslut eller på annat sätt – uttalar sig i frågor rörande en misstänkt eller tilltalad – något som regleras i artikel 4. Det innebär också skyldigheter för myndigheterna när det gäller användningen av fysiskt begränsande åtgärder – vilket regleras i artikel 5. Båda artiklarna handlar om att säkerställa att den misstänkte eller tilltalade inte framstår som skyldig att skuldfrågan avgjorts. De innebär begränsningar i myndigheters rätt att, skulden fastställts enligt lag, uttala sig eller på annat sätt framställa den misstänkte eller tilltalade som skyldig. Artikel 4 handlar om att myndigheter inte får uttrycka sig på ett sätt som gör att den misstänkte eller tilltalade framstår som skyldig skulden fastställts enligt lag. Bestämmelsen är tillämplig både på rättsliga avgöranden som myndigheten fattar innan skulden är fastställd och på andra offentliga uttalanden. Artikeln är uppdelad i tre punkter. Den första, artikel 4.1, omfattar huvudregeln: Myndigheter, tjänstemän m.fl. får inte, genom Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … rättsligt avgörande eller offentligt uttalande, ge intryck av att en misstänkt eller tilltalad är skyldig till ett brott innan han eller hon bevisats vara det enligt lag. Begreppet offentligt uttalande bör, enligt direktivet, avse varje uttalande som hänför sig till ett brott.1 Direktivet tar sikte på uttalanden som görs av myndigheter som är delaktiga i det straffrättsliga förfarandet, som rättsliga myndigheter, polis och andra brottsbekämpande myndigheter. Det omfattar också uttalanden av personer vid andra myndigheter; i ingressen anges som exempel uttalanden av ministrar och andra offentliga tjänstemän.2 Dock ska reglerna inte påverka den nationella lagstiftningen om immunitet. Rättsliga avgöranden, som inte avser den slutliga prövningen av skuldfrågan, och offentliga uttalanden ska alltså inte ge intryck av att den misstänkte eller tilltalade är skyldig. Åtgärder från åklagaren, som syftar till att styrka den misstänktes eller tilltalades skuld, som t.ex. åtalet, bör dock inte begränsas av direktivet.3 Bestämmelsen bör inte heller påverka rättsliga avgöranden som får till följd att en uppskjuten påföljd får verkan, förutsatt att rätten till försvar respekteras. Ett särskilt undantag finns vidare för preliminära processuella frågor, som t.ex. frågor rörande anhållande och häktning. Ett beslut i en preliminär processfråga får dock aldrig hänvisa till den tilltalade som skyldig. I artikelns andra led, artikel 4.2, finns en bestämmelse som tar sikte på när myndigheterna överträder sin skyldighet att inte framställa en misstänkt eller tilltalad som skyldig. Bestämmelsen säger att lämpliga åtgärder ska finnas tillgängliga när myndigheterna överträder oskuldspresumtionen genom rättsliga avgöranden eller uttalanden. Artikelns tredje led, artikel 4.3, förtydligar att myndigheter får sprida information om ett straffrättsligt förfarande när detta är absolut nödvändigt av skäl som rör brottsutredningen eller ligger i allmänhetens intresse.4 Direktivets ingress behandlar därutöver frågan om information som myndigheter lämnar till massmedia.5 Där anges att medlemsstaterna bör informera myndigheterna om vikten av att 1Se direktivets ingress, beaktandesats 17. 3Se direktivets ingress, beaktandesats 16. 4Se direktivets ingress, beaktandesats 18. 5Se även direktivets ingress, beaktandesats 19. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … noggrant beakta oskuldspresumtionen när dessa lämnar ut eller sprider information till media. Det framhålls dock särskilt att den informationen inte bör påverka nationell rätt som skyddar tryck- och yttrandefrihet i media. Artikel 5 handlar om hur den misstänkte eller tilltalade framställs rent fysiskt. Mer specifikt innebär artikelns första led, artikel 5.1, att medlemsstaterna ska vidta lämpliga åtgärder för att se till att misstänkta och tilltalade inte framställs som skyldiga, i domstol eller offentligt, genom användningen av fysiskt begränsande åtgärder. Vilka fysiskt begränsande åtgärder som avses framgår genom en exemplifiering i direktivets ingress.6 Om det inte är nödvändigt bör åtgärder såsom t.ex. handfängsel, glasburar, inhägnader och fotfängsel undvikas. Där det är möjligt bör de behöriga myndigheterna också avstå från att i domstol eller offentligt presentera misstänkta och tilltalade i fängelsekläder, för att undvika att ge intryck av att dessa personer är skyldiga.7 Fysiskt begränsande åtgärder kan vara nödvändiga av säkerhetsskäl, t.ex. för att det finns risk att den misstänkte eller tilltalade skadar sig själv, andra eller egendom.8 Bestämmelsen i direktivet ska inte förhindra användningen av åtgärder i dessa fall, något som fastställs i artikel 5.2. Artikeln tar inte heller sikte på de fall där åtgärder måste användas för att det finns risk att den misstänkte eller tilltalade avviker. Fysiskt begränsande åtgärder får också användas för att hindra den misstänkte eller tilltalade från att ha kontakt med tredje parter, t.ex. vittnen och brottsoffer. 6Se beaktandesats 20. 7Se direktivets ingress, beaktandesats 21. 8Se direktivets ingress, beaktandesats 20. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … Artikel 4 i direktivet har sin grund i praxis Artikel 4 har, liksom övriga bestämmelser i direktivet, sin grund i hur tolkat oskuldspresumtionen. har bl.a. uttalat att det strider mot oskuldspresumtionen om ett rättsligt avgörande bygger på antagandet att den misstänkte eller tilltalade är skyldig innan han eller hon haft möjlighet att utöva sin rätt till försvar.9 Denna praxis hindrar inte myndigheterna från att informera allmänheten om utredningen och om att det finns en misstanke om skuld.10 Uttalandena och de rättsliga avgörandena får dock inte innebära att den misstänkte förklaras skyldig. har gjort skillnad på offentliga uttalanden som återspeglar känslan av att en person är skyldig och uttalanden som beskriver ett tillstånd av misstanken.11 I det första fallet har ansett att uttalandena strider mot , men i det andra fallet har de accepterats.12 har också betonat vikten av ordvalet i situationer då en offentlig tjänsteman uttalar sig för allmänheten innan saken prövats av domstol.13 Flera rättsfall berör tillämpningen av artikel 6.2 i utanför det egentliga domstolsförfarandet. Tre av dessa är Allenet de Ribemont mot Frankrike14, Butkevičius mot Litauen15 och m.fl. mot Azerbaijan16.17 I samtliga dessa avgöranden rör det sig om högt uppsatta offentliga tjänstemän som till TV respektive press – under pågående brottsutredning – gjort uttalanden där klagandena utpekats som brottsliga. 9Se dom i målet Minelli mot . 10Se avgörande i Krause mot . 11Se redogörelsen i RättsPM från , Artikel 6 i . Rätten till en rättvis rättegång ur ett praktiskt åklagarperspektiv, Utvecklingscentrum , , RättsPM 2012:5, s. 13 ff., jfr även , , A Practitioner’s Guide to Convention on Human Rights, 5 uppl., , (2015), s. 274. 12Se t.ex. dom i målet Kuzmin mot . 13Se t.ex. dom i målet Ismoilov m.fl. mot . 17Avgörandena redovisas samtliga i NJA 2013 s. 1055, som gällde ett uttalande en polis gjort innan skuldfrågan hade prövats av domstol om att en person gjort sig skyldig till våldsbrott. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … tjänstemännens respektive uttalandanden har medfört att oskuldspresumtionen överträtts. Detta på grund av att det i samtliga fall varit fråga om offentliga tjänstemän som fått allmänheten att tro på klagandenas skuld och att detta föregått den reella juridiska instansens avgörande. När det gäller fysiskt begränsande åtgärder har bl.a. bedömt att det kan strida mot oskuldspresumtionen att låta en anklagad bära fängelsekläder vid en offentlig förhandling.18 har också uttalat sig om förhållandet mellan oskuldspresumtionen och anklagade som hållits inspärrade i burar under domstolsförhandlingen.19 Det synes dock som att här intagit en något försiktigare inställning när det gäller åtgärdernas förhållande till oskuldspresumtionen. Vikt har t.ex. lagts vid frågan huruvida åtgärderna var påkallade av säkerhetsskäl. Särskilt om förhållandet till kravet på opartiskhet Den aspekt av oskuldspresumtionen som berörs i artiklarna 4 och 5 har ett nära samband med krav på domstolars och andra myndigheters opartiskhet. Framför allt kraven i artikel 4 knyter an till rätten till en opartisk prövning.