sou · H5B382 · 2017-10-26 00:00:00 — Urvalet av kommuner har skett utifrån kommungruppstillhörighet, arbetslöshet i kommunen och regional tillväxtnivå.3 I första hand har chefer för arbetsmark- nadsförvaltningen deltagit, men i enstaka fall har kommunchef eller annan strategiskt ansvarig för arbetsmarknadsfrågor deltagit i stället. Frågeställningarna vid fokusgrupperna har i huvudsak utgått från ämnena samverkan, ansvarsfördelning samt förvänt- ningar på Arbetsförmedlingen. Fokusgrupperna med kommuner- na utgick från samma upplägg som fokusgrupperna med . De frågeområden som behandlades under fokus- grupperna finns beskrivna i bilaga 4. Mot bakgrund av att det finns 290 kommuner med en hög grad av självstyre, har utredningen bedömt det nödvändigt att komplettera fokusgruppstudien för att få en bredare bild av kommunernas syn- 3 Av de kommuner som ingår i fokusgrupperna var det två stycken som saknade arbetsför- medlingskontor i kommunen. I ytterligare två kommuner fanns det endast möjlighet för arbetssökande att besöka Arbetsförmedlingen vid bokade besök. Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun Utredningen har därför genomfört en enkätundersökning (se nedan). Utredningen har inte bedömt att motsvarande kom- plettering är nödvändig för Arbetsförmedlingen, där alla företrädare representerar en och samma myndighet.  Utredningens enkät till kommunerna har genomförts i samverkan med SKL. Enkäten skickades ut –till samtliga 290 kommuner och besvarades av 250 kommuner, vilket ger en svarsfrekvens på . Enkäten besvarades av chefer eller strateger vid kommunernas arbetsmarknadsenheter, vilka förvän- tas ha god insyn i såväl operativ samverkan som mer övergripande strategiska frågor. Enkäten syftar till att ge en nationell bild av hur roller, ansvarsfördelning och samverkan fungerar mellan och kommunerna avseende arbetssökande som de har gemensamt. Vidare har utredningen via enkäterna fått infor- mation om förekommande överenskommelser mellan och kommunerna och om dessa har förbättrat sam- verkan på strategisk nivå. I bilaga 3 finns en sammanställning av de frågor som ställdes i enkäten och kommunernas svar på dessa. Vidare har utredningen tagit del av en enkätundersökning riktad till kommunerna gällande samverkan och insatser för personer i etableringen som har genomförts av SKL men inte tidigare pub- licerats. Enkäten skickades ut till samtliga 290 kommuner med frågor om kommunernas integrationsarbete och samverkan med Arbetsförmedlingen kring etableringsupp- draget. Enkäten besvarades av totalt 242 kommuner, vilket inne- bär en svarsfrekvens på . Enkäten ställdes till kommun- chefen eller ansvarig för asyl- och flyktingfrågor. I bilaga 3 finns en sammanställning av de frågor som ställdes i enkäten och kom- munernas svar på dessa. 10.3.1Den statliga arbetsmarknadspolitiken och Arbetsförmedlingens uppdrag Arbetsförmedlingen är den myndighet under regeringen som huvud- sakligen ansvarar för den statliga arbetsmarknadspolitiken. Arbets- förmedlingens uppdrag anges i olika författningar, i synnerhet för- Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun ordningen (2007:1030) med instruktion för Arbetsförmedlingen och förordningen (2000:628) om den arbetsmarknadspolitiska verk- samheten. Vidare finns generella bestämmelser i bl.a. förvaltnings- lagen (1986:223) och myndighetsförordningen (2007:515), bl.a. vad gäller samverkan och samarbete (se också kapitel 1). Förutom insat- ser som Arbetsförmedlingen tillhandahåller i egen regi har upphandlat tjänster från privata aktörer, s.k. kompletterande aktörer. Arbetsförmedlingen kan välja att upp- handla tjänster enligt lagen (2016:1145) om offentlig upphandling () eller lagen (2008:962) om valfrihetssystem (LOV), för den senare utifrån de förutsättningar som anges i lagen (2010:536) om valfrihetssystem vid Arbetsförmedlingen. Arbetsförmedlingen be- stämmer vilka tjänster som ska upphandlas, vilka krav som ställs på utföraren samt övriga krav som t.ex. kompetens, personella resurser och tillgång till lokaler. Arbetsförmedlingen har det övergripande uppdraget att under- lätta för arbetssökande och arbetsgivare att hitta varandra och att prioritera stöd till personer som står långt ifrån arbetsmarknaden. Arbetsförmedlingen ska bl.a. också säkerställa att arbetslöshets- försäkringen fungerar som en omställningsförsäkring. Arbetsför- medlingen har ett särskilt ansvar för genomförande av strategin för funktionshinderpolitiken och vissa insatser för nyanlända invand- rare. Inom ramen för ansvaret som följer av lagen (2010:197) om etableringsinsatser för vissa nyanlända invandrare ska Arbetsför- medlingen samordna etableringsinsatser som syftar till att underlätta och påskynda dessa personers etablering i arbets- och samhällslivet, samt vara stödjande och pådrivande i förhållande till berörda parter. Inom ramen för uppdraget samverkar Arbetsförmedlingen med , kommuner, länsstyrelserna och Försäkringskas- san. Syftet med samverkan är att skapa en sammanhållen etabler- ingsplan som kan ge nyanlända i möjlighet att snabbare hitta ett arbete. Den nuvarande lagen kommer att ersättas av lagen (2017:584) om ansvar för etableringsinsatser för vissa nyanlända invandrare. Avsikten är att i större utsträckning harmonisera regelverket för vissa nyanländas etablering i arbets- och samhällslivet med det regelverk som gäller för övriga arbetssökande med avseende på ersättning (prop. 2016/17:175). Utöver de skyldigheter till samverkan som följer av de generella regelverken finns det ett flertal förordningar som kräver att Arbets- Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun förmedlingen i olika frågor ska samverka med kommunerna, bl.a. myndighetens instruktion, förordningen om den arbetsmarknads- politiska verksamheten, förordningen (2015:502) om viss samverkan om unga och nyanlända, förordningen (2007:414) om jobb- och utvecklingsgarantin och förordningen (2007:1364) om Arbetsför- medlingens samarbete med kommuner om arbetsmarknadspolitiska program. Utöver den samverkan med kommuner som Arbetsförmedlingen är skyldig att ha, förekommer också egeninitierad samverkan inom ramen för respektive aktörs kompetensområde. Arbetsmarknadspolitiken är i huvudsak ett statligt ansvar, reglerad av riksdag och regering och finansierad över statsbudgeten. utförs insatser för arbetssökande även i regi. Enligt SKL berörs cirka 100 000 deltagare av kommunernas arbetsmark- nadspolitiska verksamheter. Kommunernas kostnader för arbets- marknadsåtgärder var 2016 och verksam- heten sysselsatte cirka 4 700 årsarbetskrafter (kommuner och landsting 2016 b). Mätt i årsarbetskrafter motsvarade kommu- nernas arbetsmarknadspolitiska verksamhet 2016 mer än en tredjedel av Arbetsförmedlingens verksamhet (Arbetsförmedlingen, 2016 b). Kommunerna finansierar själva den största delen av sin arbetsmark- nadspolitiska verksamhet, även om statsbidrag också förekommer (se 10.3.4). En förklaring till kommunernas engagemang inom det arbets- marknadspolitiska området är att en allt högre andel av de arbetslösa som är inskrivna vid Arbetsförmedlingen utgörs av personer som har svårt att få fotfäste på arbetsmarknaden. Kommunerna har därför successivt startat och byggt ut egna arbetsmarknadsinsatser i syfte att hålla ner kostnaderna för ekonomiskt bistånd. I ett historiskt perspektiv har ansvarsfördelning och finansiering av arbetsmarknadspolitiska insatser skiftat mellan stat och kommun. var de flesta arbetsmarknadsåtgärder organise- rade i regi, mottog många kommuner viss stat- lig finansiering för dessa insatser. Därefter har det förekommit ett stort antal reformer som flyttat ansvaret för delar av arbetsmark- Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun nadspolitiken fram och tillbaka mellan stat och kommun. har utvecklingen gått mot en ökad centralisering av arbetsmarknadspolitiken, med reformer som förtydligat att vissa områden inom arbetsmarknadspolitiken är statliga uppdrag (2012; Minas 2011). Ett av de senaste exemplen är etableringsreformen där staten 2010 övertog det samlade ansvaret från kommunerna för att underlätta och påskynda vissa nyanlända invandrares etablering i arbets- och samhällslivet. Majoriteten av de program eller insatser som kommunerna till- handahåller tillkom krisår. I tider av hög arbetslöshet drabbas kommunerna av såväl minskade skatteintäkter som ökade kostnader för ekonomiskt bistånd. Utvecklingen drevs fram dels genom kommunernas egna initiativ, där högre krav på mot- prestationer uppfattades som ett sätt att bromsa stegrande kostnader för ekonomiskt bistånd, dels genom förändringar i den dåvarande socialtjänstlagen som ökade kommunernas möjligheter att villkora rätten till försörjningsstöd med krav på motprestationer (2012). Som en följd av detta startade flera kommuner ett aktivt arbete med egna arbetsmarknadsinsatser. De program och insatser som kommunerna erbjuder innefattar bland annat att anordna särskilda arbetsmarknadsverksamheter, ta emot praktikanter, samt erbjuda utbildning och studie- och yrkesvägledning till arbetssökande. Forskning om den kommunala arbetsmarknadspolitiken är, till skillnad från den statliga arbetsmarknadspolitiken, mycket begrän- sad. En anledning till detta är att det inte har funnits någon enhetlig dokumentation av kommunernas arbetsmarknadsåtgärder. Social- nämnderna är fr.o.m. skyldiga att lämna uppgifter om de kommunala arbetsmarknadsinsatserna för mottagare av ekonomiskt bistånd utifrån gemensamma definitioner (Social- styrelsen 2016 a). De gemensamma definitionerna utgår från en indelning av kommunala arbetsmarknadsinsatser i sex olika kate- gorier: arbetsförberedande insats, arbetspraktik, jobbsökaraktivitet, kurs, studie- och yrkesvägledning samt övriga kommunala arbets- marknadsinsatser. De gemensamma definitionerna förtydligar vad som avses med var och en av dessa insatser. Detta innebär att Social- styrelsen framöver kommer att publicera enhetlig statistik över de kommunala arbetsmarknadsinsatserna. En annan anledning till att forskningen är begränsad är att de kommunala arbetsmarknadsinsatserna är mycket heterogena. Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun tydliggörs bland annat i en studie från IFAU, som visar att 94 pro- cent av alla kommunerna bedrev någon form av aktiv arbetsmark- nadspolitik , men att skillnaderna mellan de olika kom- munerna var stora både vad gäller innehåll och omfattning (Vikman och 2017). Detta inbegriper bland annat hur stor budget kommunerna avsatte för arbetsmarknadsinsatser, vilka som anvisar deltagare, målgrupperna för insatserna och hur långa insatserna är. IFAU finner att skillnaden mellan kommunerna endast i viss utsträck- ning kan förklaras av strukturella skillnader så som kommunstorlek, arbetslöshet och andel med ekonomiskt bistånd i kommunen. Enligt statistik från var den genomsnittliga nettokostnaden för kommunala arbetsmarknadsinsatser per invånare . I likhet med IFAU:s studie framgår att skillnaden mel- lan olika kommuner är stor. I 15 kommuner understeg nettokost- naden för de kommunala arbetsmarknadsåtgärderna per invånare, lägst kostnad hade kommun med per invånare. I 8 kommuner översteg nettokostnaden för kommu- nens arbetsmarknadsåtgärder per invånare, högst kost- nad hade med per invånare. (Kommuner och Landsting, 2015). I enkät Öppna jämförelser 2017 uppger 80 av de 2964 kommuner och stadsdelar5 som besvarat enkäten att de erbjudit minst en av arbetsmarknadsinsatserna jobbsökaraktivitet, studie- och yrkesvägledning, praktikplats eller kurs till samtliga personer som ansöker om ekonomiskt bistånd på grund av arbetslöshet och är under en angiven tremånadersperiod.6 Ytterligare 183 av de kommuner och stadsdelar som besvarade enkäten anger att de erbjudit minst en av dessa fyra insatstyper, men inte till alla i mål- gruppen, . Endast 33 av de kom- muner eller stadsdelar som besvarade enkäten anger att det inte erbjuder någon av dessa insatser till personer som ansöker om ekonomiskt bistånd på grund av arbetslöshet.7 Av figur 10.1 framgår 4Enkäten gick ut till 316 kommuner och stadsdelar, av dessa var det 20 kommuner eller stadsdelar som inte besvarade enkäten. 5Stockholm, , samt . 6Enkäten som ligger till grund för Öppna jämförelser 2017 gäller insatser som kommunerna erbjudit . 7Sveriges Kommuner och Landstings kommungruppsindelning 2017 består av 9 grupper. 33kommuner som inte erbjöd någon av de uppräknade arbetsmarknadsinsatserna var 9 pend- lingskommuner nära en större stad och 6 pendlingskommuner nära mindre stad eller tätort. Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun att av alla kommuner och stadsdelar erbjuder praktik till vissa eller alla arbetslösa som ansöker om ekonomiskt bistånd. Källa: Öppna jämförelser 2017, . Not: Enkäten som ligger till grund för de öppna jämförelserna gick ut till 316 kommuner och stadsdelar, av dessa var det 20 kommuner eller staddelar som inte besvarade enkäten. En annan arbetsmarknadsinsats som många kommuner och stads- delar erbjuder är jobbsökaraktiviteter, av kommunerna och stadsdelarna erbjuder sådana aktiviteter till vissa eller alla mot- tagare av ekonomiskt bistånd. En verksamhet som erbjuder flera av de ovan nämnda insatserna är de s.k. jobbtorgen. har funnits och är organiserat i åtta stycken jobbtorg och en filial. Syftet med jobbtorgen är att förstärka kommunens insatser för att fler arbetslösa ska komma ut i arbete och därmed minska kom- munens kostnader för försörjningsstöd. Resterande svar är relativt jämt fördelade mellan de övriga sju kommuntyperna i Socialsty- relsens indelning. Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun annat olika former av coachning och vägledning, matchning och rekrytering, praktik och förberedande yrkeskurser inom exempelvis vård- och omsorg och bygg. fungerar i vissa fall som en kompletterande verksamhet till Arbetsförmedlingen, där Arbetsförmedlingen i hand- lings- eller etableringsplanen anvisar en person att delta i en aktivitet på jobbtorgen.8 I andra fall är jobbtorgen en parallell verksamhet till Arbetsförmedlingen som erbjuder insatser som i hög utsträckning liknar Arbetsförmedlingens, utan att samverkan med Arbetsförmed- lingen sker. Det finns dock ett antal omständigheter som försvårar för kommunerna att genom jobbtorgen bedriva verksamhet för per- soner som är inskrivna i Arbetsförmedlingens Jobb- och utveck- lingsgaranti (). i uttrycker i en inlaga till utredningen intresse av att arbeta med de långtidsarbetslösa som ingår i , men framför att kommunerna på grund av Arbetsförmedlingens krav på heltidsaktivitet i inte kan jobba parallellt med dessa individer, om de inte har en lokal över- enskommelse med Arbetsförmedlingen. Detta trots att dessa perso- ner är eller riskerar att bli mottagare av försörjnings- stöd som kommunerna inte bedömer att de insatser dessa personer får inom ramen för är tillräckliga. Enligt krävs ofta att flera lokala överenskommelser upprättas mellan flera Arbetsförmedlingskontor och kommunala kontor, för att kommunerna ska få möjlighet att arbeta med mottagare av för- sörjningsstöd som är inskrivna i . var totalt cirka 4 400 personer inskrivna vid jobbtor- gen i , vilket kan jämföras med att Arbetsförmedlingen under anvisade 10 300 personer i till tjänsten Stöd och matchning, en arbetsmarknadspolitisk insats för personer som behöver ett intensivt och individuellt anpassat stöd i jobbsökandet. Målgruppen för jobbtorgen är, som beskrivits ovan, personer som mottar försörjningsstöd. Trots detta finns en relativt stor andel arbetssökande inskrivna vid jobb- torgen som inte har försörjningsstöd, vilket framgår av figur 10.2 utgjordes av de inskrivna vid av personer som inte hade försörjningsstöd. 8 Detta framgår av lokala överenskommelser mellan och Arbetsförmed- lingen som utredningen har tagit del av. Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun Andel av de inskrivna i som mottar försörjningsstöd, 2008–2016 Försörjningsstöd utgör en del av det ekonomiska biståndet. Forskare från IFAU har i en enkätstudie undersökt hur utrikesfödda deltagare i Jobbtorgen ser på sin egen situation som arbetslösa och på det stöd de får från Jobbtorgen (et al. Studien visar bland annat att det var många () som trodde att skulle kunna hjälpa dem att få ett jobb, men om de fick välja föredrog en något större andel att söka jobb via Arbetsförmed- lingen eller på egen hand än genom Jobbtorgen. Det finns ingen sammanställning av vilka kommuner som bedri- ver liknande verksamhet som och det är därför svårt att uppskatta hur pass utbredd denna typ av verk- samhet är. Det som kan utläsas av öppna jämför- elser, figur 10.1 ovan, är att av kommunerna och stads- delarna erbjuder jobbsökaraktiviteter medan erbju- der kurser. Trots att kommunernas arbetsmarknadsinsatser utgör en omfattande verksamhet som finansieras med offentliga medel, och därtill i hög utsträckning liknar de statliga insatserna för samma mål- grupp, finns det som tidigare nämnts väldigt lite forskning om de kommunala arbetsmarknadsinsatserna. Detta gäller även studier av Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun de kommunala åtgärdernas effekter på arbetsmarknadsinträde och inkomster (2012, Panican och Ulmestig 2017). I avsnitt 10.3.3 nedan följer en beskrivning av kommunernas rätts- liga förutsättningar för att bedriva arbetsmarknadspolitiska åtgärder. Kommuner har en generell befogenhet att på frivillig basis utföra annan verksamhet än vad som uttryckligen regleras i lag. Sådan verk- samhet, som kommunen utför frivilligt, måste dock vara förenlig med den så kallade allmänna kompetensen i 2 kap. 1 § kommunal- lagen. Den innebär att verksamheten ska vara av allmänt intresse, ha anknytning till kommunens område eller dess medlemmar och inte handhas av staten, en annan kommun, ett annat landsting eller någon annan. En kommun ska vidare behandla sina medlemmar lika, om det inte finns sakliga skäl för något annat. träder en ny kommunallag (2017:725) i kraft, med motsvarande bestäm- melser kring den allmänna kompetensen och likställighetsprincipen. Kommunallagen kompletteras av ett stort antal specialförfatt- ningar som bemyndigar eller ålägger kommunerna att utföra vissa verksamheter, bl.a. inom arbetsmarknadspolitiken eller i nära anslut- ning till denna. Jämfört med andra välfärdsområden som t.ex. skola och äldreomsorg har kommunerna dock få lagliga skyldigheter på arbetsmarknadsområdet.9 Enligt lagen (1944:475) om arbetslöshetsnämnd är varje kommun skyldig att ha en arbetslöshetsnämnd, med uppgiften att vidta eller på annat sätt främja kommunala åtgärder för att förebygga eller minska verkningarna av arbetslöshet. ska bl.a. samarbeta med myndigheter och enskilda vilkas verksamhet rör sysselsättningsfrågor. I 1 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:453), förkortad SoL, anges övergripande mål och grundläggande värderingar för samhällets socialtjänst. I 3 kap. 2 § SoL anges att socialnämnden bl.a. ska främja den enskildes rätt till arbete, bostad och utbildning. Enligt 4 kap. 1 § SoL har den som inte kan försörja sig men som kan arbeta rätt till 9 En närmare beskrivning av de rättsliga förutsättningarna för kommunernas agerande inom arbetsmarknadsområdet finns i rapporten och arbetsmarknadspolitiken – en redogörelse för aktuell lagstiftning och samverkansformer. (SKL 2017). Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun försörjningsstöd om han eller hon står till arbetsmarknadens för- fogande. Av förarbeten och rättpraxis framgår att den som ansöker om försörjningsstöd bland annat ska vara anmäld som arbetssökande hos Arbetsförmedlingen, vara aktivt arbetssökande, delta i verk- samheter som anordnas för arbetssökande inom ramen för arbets- marknadspolitiken och medverka till upprättande av en handlings- plan hos Arbetsförmedlingen (prop. 2015/16:136). Om den enskilde som får försörjningsstöd inte har kunnat erbjudas någon lämplig arbetsmarknadspolitisk åtgärd får socialnämnden i en kommun enligt 4 kap. 4 § SoL begära att denne ska delta i av nämnden anvisad praktik eller annan kompetenshöjande verksamhet. Sådan praktik eller kompetenshöjande verksamhet ska syfta till att utveckla den enskildes möjligheter att försörja sig själv och stärka möjligheterna att komma in på arbetsmarknaden eller på en fortsatt utbildning. ska samråda med Arbetsför- medlingen innan beslut fattas. Enligt 6 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogen- heter får kommunerna efter överenskommelse med Arbetsförmed- lingen ordna aktiviteter för deltagare i arbetsmarknadspolitiska åtgär- der. Samverkan ger kommunerna möjligheter att genomföra åtgärder för deltagare i Arbetsförmedlingens program jobb- och utvecklings- garantin och jobbgarantin för ungdomar. Bestämmelsen i 3 kap. 1 § lagen om vissa kommunala befogenheter ger även kommunerna befogenhet att under vissa förutsättningar bedriva näringsverksamhet i syfte att anställa personer med funktionshinder. Anställning får ske efter anvisning eller medgivande av Arbetsförmedlingen. Genom 14 a § förordningen om jobbgarantin (2007:813) får besluta om och betala ut ekonomiskt stöd till bl.a. kommuner som anordnar studie- och yrkesvägledning eller jobb- sökaraktiviteter med coachning. Kommunerna får efter överenskommelse med Arbetsförmed- lingen anordna aktiviteter för deltagare i arbetsmarknadspolitiska åtgärder, vilket för kommunernas del regleras i 6 kap. 2 § lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter. Genom förordningen (2015:502) om viss samverkan om unga och nyanlända har reger- ingen vidare meddelat bestämmelser om samverkan mellan och en kommun för att minska ungdomsarbetslös- heten i kommunen och för att effektivisera nyanländas etablering i arbetslivet. Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun Arbetsförmedlingen menade i ett remissyttrande att myndig- heten i upphandlingar enligt (dåvarande) inte kan anta anbud från kommunala förvaltningar, eller i vissa fall kommunala bolag, trots att anbudet skulle motsvara det efterfrågade upphandlings- målet och hålla ett konkurrenskraftigt pris (Arbetsförmedlingen 2013 b). Arbetsförmedlingen menade att kommunallagens krav på självkostnad blir konkurrenssnedvridande och i strid med den upp- handlingsrättsliga likabehandlingsprincipen, liksom att verksamhet i första hand inte får riktas till personer som inte är bosatta inom kommunens gränser och att Arbetsförmedlingen är en nationell myndighet som inte avgränsar sin verksamhet till kom- mungränserna. Först när en upphandling har misslyckats ansåg Arbetsförmedlingen att myndigheten kan ingå avtal med en kom- mun om att låta arbetssökande ta del av kommunens tjänster . Inom ramen för denna övergripande kartlägg- ning har utredningen inte närmare analyserat Arbetsförmedlingens bedömning av rättsläget. Den ekonomiska relationen mellan stat och kommun är grundad i den så kallade kommunala finansieringsprincipen, som innebär att staten inte får ålägga kommuner och landsting nya uppgifter utan att tillhandahålla finansiering som motsvarar dessa uppgifter. Finansier- ingsprincipen är ingen lag men är godkänd av och tilllämpas (prop. 1993/94:150, bilaga 7). Om nya uppgifter läggs på kommuner bör kommunerna också få möjlighet till finansiering av dessa med annat än höjda skatter. Finansieringsprincipen ska dock endast tillämpas på statliga beslutade åtgärder som direkt tar sikte på den kommunala verksamheten. Åtgärder som inte direkt tar sikte på, men som ändå får direkta ekonomiska konsekvenser för kommu- nerna, omfattas inte av principen (se t.ex. prop. 2006/07:100). Kommunerna finansierar den största delen av den arbetsmark- nadspolitiska verksamheten i regi via skatteintäkter. Genom olika former av statsbidrag sker emellertid en viss statlig styr- ning av kommunernas verksamhet. Generella statsbidrag används i systemet för kommunalekono- misk utjämning och syftar till att ge kommuner och landsting för- Samspel och ansvarsfördelning mellan stat och kommun utsättningar att tillhandahålla likvärdig service till sina medlemmar oberoende av skattekraft och strukturella kostnadsskillnader.