sou · H5B377 · 2017-10-17 00:00:00 — Den svenska kommunallagen bygger i stället på den grundläg- gande utgångspunkten i 2 kap. 1 § KL att kommuner och landsting har rätt att ha hand om angelägenheter av allmänt intresse. 1988/89:119 s. 1–2. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan gifter som är av allmänt intresse specificeras inte i kommunallagen, utan tanken är att detta ska utvecklas genom rättspraxis där hänsyn kan tas till samhällsutvecklingen.16 Den kommunala befogenheten kan alltså förändras . Grundläggande vid bedömning av om en åtgärd faller inom den kommunala befogenheten är att den måste vara proportionerlig, dvs. kommunens insats för åtgärden måste vägas mot nyttan för kommunmedlemmarna (se t.ex. RÅ 2006 ref. 81). Graden av och sättet för det kommunala engagemanget i en viss upp- gift ska stå i proportion till betydelsen för kommunen.17 I kommunallagen finns emellertid vissa ytterligare preciseringar av de kommunala befogenheterna. En central princip är lokaliserings- principen i 2 kap. 1 § KL som innebär att alla uppgifter som kommu- nen eller utför måste ha en anknytning till kommunens eller territorium eller vara i medlemmarnas intresse. Denna grundläggande princip är av särskilt intresse för utredningens uppdrag och beskrivs därför mer utförligt i avsnitt 4.4.1 nedan. I 2 kap. 2 § KL är föreskrivet att kommuner och landsting inte får ut- föra uppgifter som ankommer på andra. Det gäller exempelvis statliga uppgifter som utrikespolitik, men innebär även att en kommun inte får utföra sådana uppgifter som bara ankommer på landsting. Vidare gäller enligt 2 kap. 7 § KL att kommuner och landsting får driva all- männyttig näringsverksamhet. Däremot är det inte tillåtet att driva näringsverksamhet som inkräktar på det egentliga näringslivets område (bedriva spekulativ, eller vinstsyftande, näringsverksamhet). Detta innebär att kommuner och landsting som utgångspunkt inte får ägna sig åt uppgifter som normalt ankommer på det privata näringslivet, men också att samhälleliga ingripanden i näringslivet i princip är en fråga för staten och inte kommuner och landsting.18 Vidare är stöd till enskilda företag enligt 2 kap. 8 § andra stycket KL i princip förbjudet. Det finns dock möjlighet att göra undantag om det finns ”synnerliga skäl”. Vid sidan av kommunallagen finns också en omfattande special- lagstiftning som ger kommuner och landsting befogenheter och skyl- digheter vid sidan av kommunallagen. Flera av dessa lagar innehåller dessutom undantag från lokaliseringsprincipen. 16Det kan dock vara värt att notera att införandet av en kompetenskatalog har dis- kuterats i lagstiftningssammanhang, se t.ex. SOU 2009:17 för en överblick. 17Lindquist, ; , ; Madell, Tom, Kommunala befogenheter, 8:e upplagan, 2016, s. 111; , , Kommunalrättens grunder, 7:e upplagan, 2016, s. 107 f. 18Lindquist, ; , ; Madell, Tom, a.a. s. 115. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan som att vad gäller den aktuella uppgiften ”får en kommun tillhanda- hålla tjänster åt en annan kommun”. Sådana lagar kan även innehålla undantag från, eller preciseringar av, övriga kommunalrättsliga prin- ciper. I två situationer har dessutom kommunerna tillerkänts befogen- heter vid sidan av de som följer av befogenheten enligt kommunal- lagen och speciallagstiftning. Detta gäller så kallade anknytnings- och överskottsbefogenheter.19 Sådana befogenheter har ansetts föreligga i situationer där viss verksamhet, som egentligen inte faller inom den kommunala befogenheten, ändå har tillåtits därför att verksamheten har ett nära och naturligt samband med befogenhetsenlig verksamhet och dessutom är av underordnad betydelse. Givet att en uppgift faller inom den kommunala befogenheten måste också ett antal andra grundläggande principer iakttas. Likstäl- lighetsprincipen slås fast i 2 kap. 3 § KL. Enligt denna princip ska alla kommunmedlemmar behandlas lika, om det inte finns sakliga skäl för något annat. Kommuner och landsting får vidare enligt 2 kap. 4 § KL inte fatta retroaktiva beslut, såvida det inte finns synnerliga skäl för det. När en kommun tar ut avgifter för en verksamhet får de enligt huvudregeln i 2 kap. 6 § KL bara motsvara kommunens eller självkostnad. Betydelsen av självkostnadsprincipen för avtalssamverkan och för utredningens överväganden och förslag utvecklas i avsnitt 7.2.3. Sammanfattningsvis kan den kommunala befogenheten delas in i den allmänna befogenheten enligt kommunallagen och speciella be- fogenheter som tilldelats kommuner och landsting enligt andra lagar (särskilt lagen (2009:47) om vissa kommunala befogenheter – befo- genhetslagen). En annan indelning är att skilja på sådana obligatoriska uppgifter som kommuner eller landsting enligt olika författningar är ålagda att sköta och sådana frivilliga uppgifter som de får (men inte måste) utföra. Ett tredje sätt att beskriva de kommunala befogen- heterna är att skilja på de principer som drar upp gränserna för vad kommuner överhuvudtaget får göra (vad som är befogenhetsenlig verksamhet), och de principer som inom ramen för dessa befogen- heter i stället bestämmer hur kommunerna ska bedriva verksamheten (t.ex. kravet på självkostnad). 19 Se t.ex. , , Anteckningar om två randföreteelser, anknytnings- och överskotts- kompetens i kommunalrätten, Förvaltningsrättslig tidskrift, 2013:3. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan I den nya kommunallagen har de regler som främst rör samverkan samlats i ett eget kapitel (kapitel 9). Bestämmelser av be- tydelse för möjligheten till samverkan finns emellertid också i andra kapitel men även i andra lagar. Den nya kommunallagen innebär dock inga förändringar i sak vad gäller möjligheterna till avtalssamverkan eller samverkan i annan form. Som framgår ovan gäller som grundläggande utgångspunkt att kommuner och landsting får ha hand om angelägenheter som är av allmänt intresse. Detta intresse ska dessutom ha anknytning till kom- munens område eller dess medlemmar. Utgångspunkten är alltså att kommuner och landsting ska utföra uppgifter inom den egna kom- munen och för sina medlemmar. Det är dock inte uteslutet att utföra uppgifter utanför den egna kommunens gränser så länge de kan sägas ligga i kommunmedlemmarnas intresse. Kommuner har enligt rätts- praxis ansetts kunna engagera sig i verksamheter inom en annan kommuns område, bl.a. för vägbygge (RÅ 1977 ref. 77) och eldistri- bution (RÅ 1976 Ab 236). Kommunfullmäktiges beslut om delta- gande i en västsvensk EG-representation i samt om anslag till densamma har också ansetts tillåten (RÅ 1994 ref. 23), vilket innebär att kravet på lokalisering även kan vara uppfyllt vid verksamhet som bedrivs utanför rikets gränser. Samverkan i kommunalförbund och gemensam nämnd är i sig alltid förenlig med lokaliseringsprincipen så länge samverkan avser de samverkande kommunernas eller landstingens uppgifter. Vid sam- verkan i avtalsform måste däremot i varje enskilt fall prövas om kravet på lokalisering är uppfyllt.20 I flera lagar har uttryckliga undantag gjorts från lokaliserings- principen. Det kan då handla om att kommunerna ska kunna vara aktiva på en marknad t.ex. elmarknaden, men också för att de ska kunna samverka med varandra. Frågan om undantag för samverkan mellan kommuner beskrivs nedan. Ett särskilt undantag från lokaliseringsprincipen för samverkan finns i 4 kap. 1 § lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap. Enligt denna lag får kommuner och landsting på 2008/09:21 s. 20. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan begäran bistå andra kommuner och landsting som drabbats av en extraordinär händelse. Om bistånd har lämnats har kommunen eller rätt till skälig ersättning av den andra kommunen eller landstinget.21 4.4.2Betydelsen av att verksamhet ska utövas av en nämnd Enligt 10 kap. 1 § KL gäller att kommuner och landsting inte får lämna över verksamhet till privaträttsliga subjekt om det i lag eller annan författning anges att angelägenheten ska bedrivas av en nämnd. Så är fallet enligt en rad speciallagar. T.ex. ska en kommuns uppgifter på plan- och byggområdet i princip utföras av byggnads- nämnden.22 Bestämmelsen utesluter dock inte att vissa delar inom ramen för en specialreglerad uppgift, t.ex. vissa driftsfrågor eller andra verkställighetsuppgifter, kan bedrivas i privaträttsliga former.23 Om en viss verksamhet ska bedrivas av en nämnd inne- bär detta alltså ett hinder mot att lämna över uppgiften till privaträtts- liga subjekt.24 Däremot medför inte denna bestämmelse något hinder mot att verksamheten lämnas över till en annan kommun. Omvänt gäller alltså att en uppgift som ska bedrivas av en nämnd inte får överlämnas till ett privaträttsligt subjekt oavsett utrymmet för avtalssamverkan på det aktuella verksamhetsområdet. Det finns både offentligrättsliga och privaträttsliga former för kom- munal samverkan. De offentligrättsliga formerna är kommunalför- bund och gemensam nämnd. Privaträttsliga former är företag, stiftelser och ideella och ekonomiska föreningar. När två eller fler kommuner eller landsting samverkar i sådan form används emellanåt begreppet interkommunala företag. De är egna juridiska personer, men är inte myndigheter. Det finns interkommunala företag i 130 kommuner 2005/06:133 s. 161 och prop. 2001/02:184 s. 28. 22JO 2005/06 s. 416. 23SOU 2013:53 s. 58. 24Örnberg, , a.a. s. 318. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan Slutligen finns avtalssamverkan som inte innebär någon organisatorisk samverkan. En skillnad mellan privaträttsliga och offentligrättsliga samarbets- former är att vid samverkan i offentligrättslig form får samverkan endast ske tillsammans med andra kommuner och landsting. Genom samverkan i avtalsform eller igenom delägda juridiska personer kan kommuner och landsting däremot samverka även med andra samhälls- aktörer. En ytterligare skillnad mellan de olika samarbetsformerna är att vid samverkan i gemensamma nämnder och kommunalförbund (samt även i någon mening i delägda bolag) inrättas gemensamma beslutsorgan med representation från de deltagande kommunerna. Så är inte fallet vid samverkan genom avtal, som i stället förutsätter parallella och likalydande beslut av de samverkande kommunerna. Vidare bör påpekas att det kommunalrättsligt är skillnad på av- talssamverkan med andra kommuner och landsting och att med stöd av avtal överlämna uppgifter till privaträttsliga subjekt. Enligt 10 kap. 1 § KL regleras möjligheten att överlämna en uppgift till privat- rättsliga subjekt. Enligt denna bestämmelse får fullmäktige besluta att lämna över skötseln av en angelägenhet till en juridisk person eller en enskild individ.25 Sådant överlämnande förutsätter dock att det inte i lag eller annan författning anges att angelägen- heten ska bedrivas av en nämnd. Vidare krävs som ovan nämnts lagstöd för att lämna över uppgifter som innefattar myndig- hetsutövning. Reglerna om kommunalförbund finns i 9 kap. 1–18 §§ KL. Möjlig- heten att bilda kommunalförbund tillkom och regelverket fanns tidigare i en särskild kommunalförbundslag. När reglerna in- fördes i kommunallagen var ambitionen att skapa en mer användbar och flexibel samverkansform som skulle öka möjligheterna till kom- munal samverkan. Enligt uppgift från SKL finns totalt 268 kommunal- förbund. är en offentligrättslig juridisk person som är fristående i förhållande till sina medlemskommuner. 2016/17:171 s. 416–417. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan och landsting kan överföra alla uppgifter till ett kommunalförbund. Normgivning, t.ex. fastställandet av avgiftstaxor, får emellertid inte överlämnas till kommunalförbund (HFD 2013 ref 80). blir huvudman för de frågor som medlemmarna flyttar över till förbundet. De frågor medlemmarna överlämnar till för- bundet faller efter överlämnandet utanför deras egen befogenhet. Ett kommunalförbund har därför kallats en ”specialkommun”.26 Kommuner och landsting får till kommunalförbund överlämna att sköta hela verksamheter eller verksamhetsgrenar samt verksam- heten vid en eller flera anläggningar som betjänar samtliga medlem- mar eller vissa medlemmar.27 Detta har bl.a. i litteraturen tolkats som att det är möjligt att överlämna s.k. utföraruppgifter på för- bundet som beställarfunktionen och ansvaret för verk- samheten ligger kvar på respektive medlemskommun och ansvarig nämnd.28 Ett kommunalförbund kan organiseras med fullmäktige eller med direktion, 9 kap. 5 § KL. I det förstnämnda fallet tillsätts både fullmäktige, styrelse och eventuellt nämnder. I kommunalförbund med direktion är direktionen i stället både beslutande församling och verkställande organ. Regleringen av kommunalförbund förutsätter att medlemskom- munerna närmare reglerar formerna för sin samverkan i förbunds- ordningen. I 9 kap. 6 § regleras vilka uppgifter som måste finnas i en förbundsordning. Detta gäller bl.a. medlemskommunernas andelar i förbundets tillgångar och skulder och fördelningen av förbundets kostnader mellan medlemmarna. Förbundsordningen fastställs genom samstämmiga beslut i medlemmarnas fullmäktige. Ändring av för- bundsordningen sker i princip på samma sätt. Det gäller t.ex. om medlemmarna vill lyfta in nya uppgifter i förbundet. 26Se t.ex. SOU 1996:137 s. 38. 1996/97:105 s. 67. 28SKL, i samverkan – juridiska förutsättningar för olika samverkansformer, 2005, s. 54. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan Kommuner och landsting kan samverka i gemensam nämnd enligt bestämmelserna i 9 kap. 19–36 §§ KL. En gemensam nämnd tillsätts i någon av de samverkande kommunerna eller landstingen (den s.k. värdkommunen) och ingår i denna kommuns eller landstings organi- sation. Till skillnad från ett kommunalförbund så är en gemensam nämnd ingen egen juridisk person. Varje kommun eller landsting be- håller sitt huvudmannaskap för de frågor man överlämnar till den gemensamma nämnden. En gemensam nämnd har beskrivits som en kompromiss eller mellanform mellan avtalsbaserad samverkan och den mer avancerade formen kommunalförbund.29 Liksom andra kommunala nämnder ska den gemensamma nämn- den ha ett reglemente. Reglementet ska antas av fullmäktige i samt- liga samverkande kommuner, 9 kap. 33 § KL. Av reglementet ska bl.a. framgå vilka uppgifter som överlåts till den gemensamma nämnden. Enligt 9 kap. 24 § KL väljs ledamöterna och ersättarna i den gemensamma nämnden av de samverkande kommunernas eller lands- tingens fullmäktige. Var och en av de samverkande parterna ska välja minst en ledamot och en ersättare. Genom kravet på representation tillförsäkras de samverkande parterna ett politiskt inflytande över den gemensamma nämndens verksamhet. Fullmäktige i värdkom- munen utser ordförande och vice ordförande i en gemensam nämnd. Det finns dock inget som hindrar att fullmäktige till ordförande utser en nämndledamot från någon annan av de samverkande kom- munerna. Eftersom valfrågor regleras i lag går det inte att i avtal be- stämma eller binda upp hur ett framtida fullmäktige ska utse ord- förande i en gemensam nämnd. Vilka uppgifter kan överlåtas till en gemensam nämnd? Vilka uppgifter som överlåts till nämnden ska framgå av regle- mentet. Vad gäller dessa uppgifter är utgångspunkten enligt 9 kap. 22 § KL att den närmare regleringen av vilka uppgifter som nämn- den har dessutom ska preciseras i en överenskommelse mellan de 1995/96:KU10. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan medverkande kommunerna eller landstingen.30 Närmare detaljer om samverkan ska alltså framgå av denna överenskommelse, som emellanåt betecknas ”samverkansavtal”. En gemensam nämnd kan samverka kring i princip alla kom- munala angelägenheter. Den gemensamma nämnden kan dock inte, i likhet med andra nämnder, ges uppgifter som faller inom ramen för fullmäktiges exklusiva beslutanderätt enligt 5 kap. 1 § KL. Enligt 2 kap. 2 § lagen (2006:544) om kommuners och landstings åtgärder inför och vid extraordinära händelser i fredstid och höjd beredskap ska det i kommuner och landsting finnas en fullgöra uppgifter under extraordinära händelser i fredstid (krislednings- nämnd). Uppgifter som kommunstyrelsen har vid höjd beredskap enligt denna lag får enligt 9 kap. 21 § andra stycket KL inte fullgöras av en gemensam nämnd.31 För viss specialreglerad verksamhet finns uttryckliga krav i lag om att det för verksamheten ska finnas en eller flera nämnder i varje kommun. Det gäller t.ex. på område, där det i social- tjänstlagen (2001:453), SoL, är föreskrivet att fullmäktige ska be- stämma vilken eller vilka nämnder som ska fullgöra uppgifter enligt lagen. Detta förhindrar dock inte att uppgifter överlåts till en gemen- sam nämnd.32 I övrigt kan nämnas att kommuner med stöd i 19 kap. 16 § för- äldrabalken, FB, får besluta att de ska ha en gemensam överförmyn- darnämnd. Föreskrifter om en gemensam nämnd i kommunallagen gäller också en gemensam överförmyndarnämnd. Det finns dock avvikande regler om överklagande av beslut hos överförmyndare i 20 kap. 6 § FB. En gemensam nämnd ska i princip kunna tilldelas uppgifter i samma omfattning som en ”inomkommunal” nämnd. 30I en dom från Förvaltningsrätten i (439-15) aktualiserades frågan om den upphand- lingsrättsliga betydelsen av denna överenskommelse. kommun hade ett upphandlat ram- avtal. kommun bildade med som värdkommun en gemensam nämnd och använde resurser som kommun avropade från ramavtalet. Överenskommelsen ansågs i sig då innebära ett upphandlingsrättsligt avtal. Möjligen hade utgången blivit en annan om av- talet om samverkan ingåtts först och en ramavtalsupphandling gjorts för den gemensamma nämndens räkning. 31Vidare har JO uttalat att det knappast lämpligt eller ens möjligt att i förväg delegera någon del av den verksamhet som ligger på krisledningsnämnden, eftersom nämnden inte har något egentligt verksamhetsområde annat än när en extraordinär händelse har inträffat. Se JO:s beslut i dnr 1590-2015. 1996/07:105 s. 40. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan Att uppgiften ska vara en och en av de samverkande kommunerna och landstingen utgjorde tidigare ett hinder för samverkan mellan kommuner och landsting inom vård- och omsorgsområdet. En kommun kan inte utföra sådana vårdupp- gifter som ett landsting ansvarar för. Ett landsting kan inte heller utföra sådan socialtjänst som en kommun ansvarar för. Genom en särskild lag, lagen (2003:192) om gemensamma nämnder på vård- och omsorgsområdet, har lagstiftaren emellertid möjliggjort för ett landsting och en eller flera kommuner som ingår i att i en särskild form av gemensam nämnd samverka kring både kommunens och landstingens uppgifter på detta område. Tanken med en gemensam nämnd är alltså att alla kommunala uppgifter ska kunna överlåtas till nämnden. Frågan är då om varje ingående kommun eller landsting måste skjuta till samma ”mängd” uppgifter eller om mängden tillskjutna uppgifterna kan tänkas variera mellan parterna. Frågan berördes av Kommunala kompetensutred- ningen som menade, utifrån bl.a. de övergripande principerna om en fri nämndorganisation, att det kan tänkas att fler uppgifter skjuts till från en kommun än från övriga kommuner. Utredningen menade dock att det inte bör vara möjligt att skapa en gemensam nämnd en- bart för att göra det möjligt för en kommun eller landsting att sköta arbetsuppgifter åt andra kommuner eller landsting. Vid ett sådant tillvägagångsätt saknas inslag av ”gemensam uppgift”.33 Delegering från gemensam nämnd till anställd i de samverkande kommunerna En gemensam nämnd får enligt 7 kap. 5 § KL uppdra åt en anställd i någon av de samverkande kommunerna att besluta på nämndens vägnar i ett visst ärende eller en grupp av ärenden. Liksom för övriga kommunala nämnder finns vissa begränsningar för delegeringen, t.ex. när det gäller ärenden som rör myndighetsutövning mot en- skilda, om de är av principiell beskaffenhet eller annars av större vikt, 6 kap. 38 § KL. 33 SOU 2007:72 s. 302. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan Anställa personal och ingå avtal Genom att den gemensamma nämnden är att betrakta som en före- trädare för alla de samverkande huvudmännen kan inte nämnden fatta beslut, ingå avtal eller anställa personal i eget namn. Beslut fattas formellt av den kommun eller det landsting som tillsatt nämnden. En gemensam nämnd företräder samtliga sina huvudmän och kan ingå avtal för deras räkning. Gentemot externa avtalsparter är det de sam- verkande kommunerna och landstingen som är ansvariga för att avtal följs m.m. Varje huvudman är gentemot sina invånare ansvarig för nämndens verksamhet.34 En gemensam nämnd kan inte anställa personal i eget namn. Personalen måste vara anställd av någon av huvudmännen. Den kom- mun eller det landsting som tillsätter nämnden bör därför i första hand komma i fråga som arbetsgivare. En annan möjlighet är att i överenskommelsen om samverkan lösa frågor om villkor för an- ställda och hur de organisatoriskt ska samarbeta trots att de har olika arbetsgivare. Kommunerna måste i sådana fall även lösa frågor om vem som ska svara för pensioner m.m.35 I litteraturen har regeringens uttalanden om relationen till huvud- mannen och till utomstående ifrågasatts, med hänvisning till att det i (numera) 9 kap. 23 § KL är föreskrivet att vad som gäller för en nämnd enligt kommunallagen även ska gälla en gemensam nämnd, om inget annat sägs. Författarna anser att en gemensam nämnd har samma möjlighet att ingå avtal eller anställa personal m.m. som vilken annan nämnd i värdkommunen. Författarna menar vidare att en utomstående som vill rikta civilrättsliga krav på grund av avtal som den gemensamma nämnden ingått har att hålla sig till enbart värd- kommunen.36 Frågan har inte berörts i praxis. Offentlighet och sekretess m.m. Generellt gäller att varje nämnd är en egen myndighet. Om en upp- gift omfattas av sekretess enligt offentlighets- och sekretesslagen (2009:400), OSL, får den då inte lämnas till andra nämnder om det 1996/97:105 s. 38 f. 1996/97:105 s. 55. 36Agnevik, , m.fl., Kommunala samverkansformer: avtal, interkommunala företag, gemensam nämnd, kommunalförbund, andra upplagan, 2009, s. 69. Kommunalrättsliga förutsättningar för samverkan inte finns särskilda sekretessbrytande regler. Inom en myndighet finns som utgångspunkt inte någon sekretessgräns. Uppgifter kan då spridas mellan tjänstemän och förtroendevalda, även om JO har understrukit att uppgifter inte bör delas mellan tjänstemän om det inte finns sakliga skäl för det.37 Genom att överföra ett stort antal uppgifter till en gemensam nämnd kan alltså tänkas att de förtroendevalda och anställda hos nämnden därigenom får tillgång till ett stort antal sekretessbelagda uppgifter. Inom en nämnd kan det dock tänkas finnas sekretessgräns mellan olika verksamheter. Enligt 8 kap. 2 § OSL råder också sekre- tess mellan ”självständiga” verksamhetsgrenar inom en myndighet. I förarbetena till OSL anges att om olika delar av en myndighets verk- samhet har att tillämpa olika set av sekretessbestämmelser får de anses utgöra olika verksamhetsgrenar. Inte heller det faktum att en myn- dighet kan ha att tillämpa såväl sekretessbestämmelser till skydd för allmänna intressen som sekretessbestämmelser till skydd för enskilda intressen innebär att det är fråga om olika verksamhetsgrenar i OSL:s mening. Det är först om det däremot finns olika delar av en myndighets verksamhet som har att tillämpa sinsemellan helt olika ”set av sekretessbestämmelser” som det är fråga om olika verksam- hetsgrenar i OSL:s mening.38 Vidare krävs att de är självständiga i förhållande till varandra. Detta ska tolkas utifrån hur begreppet ses i 2 kap. 8 § tryckfrihetsförordningen. Verksamhetsområdena hälso- och sjukvård samt har i förhållande till varandra ansetts utgöra självständiga verksam- hetområden.