sou · H5B345 · 2017-05-31 00:00:00 — Det kan finnas större anledning till jämkning om den som begick röjandet/utnyttjandet inte hade uppsåt, utan endast var oaktsam. En sådan skälighetsbedömning som den i nuvarande 9 § bör vara möjlig att göra även enligt EU-direktivet, med hänsyn till de all- männa bestämmelserna i artikel 6 och 7. Dessa artiklar stadgar bland annat att åtgärderna/förfarandena/rättsmedlen som ska kunna vidtas, ska vara skäliga och rättvisa samt tillämpas proportionerligt. Såsom konstaterats ovan ska EU-direktivet fastställa minimi- skydd för företagshemligheter, medan anställdas intressen ska skyd- das genom nationell lagstiftning, eller i förekommande fall genom annan unionslagstiftning. Direktivet ska inte heller tillämpas för att begränsa arbetstagares rörlighet. Det måste antas att den skyddsregel som jämkningsregeln i FHL utgör inte är oförenlig med EU- direktivet. Bestämmelsen i 9 § andra stycket nuvarande FHL – att skadeståndet kan sättas ned eller falla bort om det är skäligt – kan stå därmed kvar oförändrad. 66Reinhold Fahlbeck, Få arbetsrättsliga nyheter i direktiv om företagshemligheter, artikel i &arbetsrätt 3–4, 2016. Skadestånd – artikel 14 Bedömning: Skadeståndsskyldigheten för styrelseledamöter ska även fortsättningsvis regleras i främst ABL och inte i FHL. I artikel 4.3 b och c anges att utnyttjande och röjande är olagligt om personen bryter mot avtalsförpliktelse eller annan skyldighet att inte röja eller utnyttja företagshemligheten. Som ovan konstaterats har styrelseledamöter en lojalitetsplikt som följer av uppdraget, samt tystnadsplikt beträffande sådana uppgifter de fått reda på inom sitt uppdrag och vars avslöjande kan skada bolaget. I fall då dessa personer ändå obehörigen utnyttjar eller röjer företagshemligheter som de erhållit genom uppdraget, blir FHL inte tillämplig, utan skadeståndsreglerna i ABL. Enligt artikel 14.2 i direktivet ska allmänt skadestånd67 kunna utgå i tillämpliga fall. Det måste därmed antas det inte är ett krav enligt direktivet att allmänt skadestånd ska kunna dömas ut vid angrepp på företagshemligheter i samtliga fall. Det torde vara tillräckligt att den skadelidande får möjlighet till ekonomiskt skadestånd, för att direktivet ska anses vara uppfyllt. På grund av en styrelseledamots särskilda ställning i ett aktiebolag finns speciella regler i ABL avseende dennes skadeståndsansvar. Dessa regler medger ekonomiskt skadestånd till bolaget. Eftersom det måste antas att det enligt direktivet är tillräckligt med ekono- miskt skadestånd, finns det inte skäl att utöka skadeståndsansvaret av den anledningen. Styrelseledamöters skadeståndsskyldighet enligt ABL får således anses vara tillräcklig för att nå direktivets krav, och någon särskild skadeståndsbestämmelse i FHL torde inte behöva införas. Däremot kan det finnas skäl att låta en styrelseledamot kunna bli föremål för andra åtgärder, såsom vitesförbud, vilket kommer att behandlas nedan i samband med artikel 10–13. 67 Enligt artikel 14 ska de rättsliga myndigheterna vid bestämmandet av skadestånd i tillämp- liga fall ta hänsyn till sådana ”[…] omständigheter som inte är av ekonomisk art, såsom ideell skada […]”. Sådana omständigheter kan inom svensk skadeståndsrätt benämnas allmänt skadestånd. Skadestånd – artikel 14 7.3.4Skadeståndsansvar i samband med affärsförbindelse Bedömning: Någon ändring avseende skadeståndsansvar i samband med en affärsförbindelse behöver inte göras. I 6 § nuvarande FHL behandlas skadeståndsskyldighet för den som i samband med en affärsförbindelse bryter ett förtroende genom att röja/utnyttja en företagshemlighet (se avsnitt 7.1.2). Ofta föreligger vid affärsförbindelsen en avtalsrelation mellan näringsidkaren och den som har fått del av företagshemligheten. Att ett avtal ska ha ingåtts är dock inte ett krav, utan redan under ett förhandlingsskede kan mottagaren ha fått del av en företagshemlighet på ett sådant sätt att ett förtroendeförhållande kan anses föreligga. Bestämmelsen i 6 § nuvarande FHL avseende skadeståndsgrundande handlingar vid en affärförbindelse måste därmed antas omfattas av artikel 4.3 b och c, både avseende begreppet avtal/avtalsförpliktelse och begreppet annan skyldighet. Någon ny bestämmelse behövs därför inte i denna del. Såsom utredningen konstaterat ovan i avsnitt 7.1.5, kan även en revisor blir skadeståndsskyldig enligt principerna i 6 § nuvarande FHL. 7.3.5Utnyttjande och röjande av företagshemlighet som angripits av någon annan Förslag: Bestämmelsen som motsvarar den i 8 § nuvarande FHL ska ändras så att den som uppsåtligen eller av oaktsamhet angriper en företagshemlighet, som erhållits från någon annan som angripit samma företagshemlighet, ska kunna bli skadestånds- skyldig mot innehavaren. Kravet att ett angrepp ska ha skett enligt denna lag, ska slopas. Alla angrepp ska omfattas, även anskaffande I 8 § nuvarande FHL stadgas att den som uppsåtligen eller av oakt- samhet utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som, enligt vad han eller hon bör inse, har angripits enligt den lagen, ska bli skadestånds- skyldig. Det är alltså fråga om fall där någon utnyttjar/röjer en Skadestånd – artikel 14 företagshemlighet som erhållits från någon annan som angripit den tidigare. Direktivet stadgar i artikel 14 att även anskaffande av företags- hemlighet ska kunna leda till skadeståndsskyldighet. Utredningen föreslår att bestämmelsen i nuvarande 8 § ska ändras så att även anskaffande av företagshemlighet som tidigare angripits av någon annan ska kunna leda till skadeståndsskyldighet. Ändringen bör göras på så sätt att i stället för utnyttjar eller röjer anges i bestämmel- sen att den som angriper en företagshemlighet som erhållits från någon som angripit den, kan bli skadeståndsskyldig. Begreppet angriper bör ha den definition som föreslås ovan i avsnitt 5.6.2. På så sätt kan alla typer av angrepp på företagshemligheter, som erhållits från någon som angripit samma företagshemlighet, leda till skade- ståndsskyldighet. Det tidigare angreppet måste inte längre ha skett enligt FHL Enligt 8 § nuvarande FHL krävs för skadeståndsskyldighet att före- tagshemligheten angripits enligt FHL. Bestämmelsen avser alltså endast situationer när förangreppet skett enligt någon av de övriga bestämmelserna i nuvarande FHL. Kravet att förangreppet ska ha skett enligt FHL har kritiserats i litteraturen.68 Fahlbeck uppställer här följande exempel. En arbets- tagare lämnar sin anställning hos Bolag A och anställs hos konkur- renten Bolag B. Den anställde röjer för Bolag B en företagshemlighet som hon tagit med sig från sin tidigare arbetsgivare Bolag A. Om Bolag B utnyttjar företagshemligheten i ond tro, kan skadestånds- skyldighet uppkomma gentemot Bolag A, enligt nuvarande 8 §. En förutsättning är dock att det föreligger synnerliga skäl enligt 7 § andra stycket nuvarande FHL för skadeståndsskyldighet även beträf- fande den anställda, eftersom nuvarande 8 § ställer upp kravet på att angreppet ska ha skett enligt FHL. Föreligger inte synnerliga skäl för den tidigare anställdas agerande, kan inte heller den efterföljande näringsidkaren bli skadeståndsskyldig. Inte heller kan vitesförbud eller andra åtgärder enligt nuvarande FHL beslutas. 68 Se bl.a. Fahlbeck s. 484–487. Skadestånd – artikel 14 Kravet på att företagshemligheten ska ha angripits enligt nuva- rande FHL betyder även att nuvarande 8 § inte kan tillämpas om företagshemligheten har angripits enligt någon annan rättsordning, såsom att den anskaffats utomlands. Följden blir att skyddet för företagshemligheter uteblir vad gäller såväl skadestånd som övriga åtgärder och förbud. Kravet att förangreppet måste ha skett enligt FHL begränsar skyddet för företagshemligheter. Kravet bör strykas så att det i bestämmelsen i stället innebär att skadeståndsskyldighet kan upp- komma om företagshemligheten har angripits av annan. Ordet angrepp bör ha den innebörd som föreslagits i avsnitt 5.6.2. Om det tidigare angreppet har lett till att informationen har röjts och därmed blivit allmänt känd, har informationen förlorat sin status som företagshemlighet. I sådana fall ska den föreslagna bestäm- melsen inte tillämpas. Informationen uppfyller nämligen inte då längre hemlighetskraven i 1 §. Utnyttjande i ond tro, när företagshemligheten erhållits från någon som var i god tro I avsnitt 5.6.5 har artikel 4.4 behandlats. Bestämmelsen i den artikeln avser en person som i ond tro anskaffar/utnyttjar/röjer en företags- hemlighet som angripits av en annan person. Bestämmelsen täcker både uppsåtliga och oaktsamma fall. Däremot krävs det inte att den person, som företagshemligheten erhölls ifrån, hade uppsåt eller var oaktsam. Denna bestämmelse skiljer sig alltså från 2 § tredje stycket nuvarande FHL, där det stadgas att det inte anses som ett obehörigt angrepp att någon utnyttjar eller röjer en företagshemlighet, som erhållits från någon som själv fått del av företagshemligheten i god tro. FHL behöver alltså ändras. För det första måste 2 § tredje stycket nuvarande FHL tas bort, såsom föreslagits ovan i avsnitt 5.6.2. För det andra bör det införas en bestämmelse med innebörden att en person som erhåller en före- tagshemlighet med vetskap om att företagshemligheten har angripits på ett obehörigt sätt, inte ska kunna undkomma skadestånd eller andra rättsverkningar av det skälet att företagshemligheten erhölls från någon annan som handlat i god tro. Enligt den föreslagna definitionen av angrepp (se avsnitt 5.6.2) krävs det inte uppsåt eller Skadestånd – artikel 14 oaktsamhet för att ett angrepp ska anses föreligga. Genom att ordet angrepp används blir följden att den tidigare angriparens uppsåt/oakt- samhet inte får någon betydelse för en efterföljande angripares skadeståndsskyldighet. Förslag: Skadeståndsbestämmelsen ska kompletteras så att det anges att hänsyn ska tas till innehavarens uteblivna vinst och den obehöriga vinst som den som har begått intrånget har gjort. De kriterier som anges i artikel 14 är sådana som enligt motiven till nuvarande FHL ska beaktas vid skadeståndsberäk- ningen. Först och främst ska skadeståndet vara skäligt, enligt artikel 14.1. I första stycket i artikel 14.2 anges att när skadeståndet beräknas, ska hänsyn tas till alla relevanta faktorer, även icke- ekonomiska. Skadeståndsberäkningen ska alltså göras enligt samma principer som . Det bör emellertid klargöras att den uteblivna vinsten i förekommande fall kan beräknas utifrån intrångsgörarens vinst. Det bör därför i lagtexten anges att hänsyn ska tas till inne- havarens uteblivna vinst och den obehöriga vinst som den som har begått intrånget har gjort, när skadeståndet ska bestämmas. Ut- gångspunkten i direktivet är inte att den skadelidande ska få ersätt- ning för såväl utebliven vinst som för skadevållarens vinst, eftersom den senare i de allra flesta fall utgör bevisning för den egna uteblivna vinsten. Precis som tidigare ska hela den faktiska skadan ersättas. Enligt andra stycket i artikel 14.2 kan som alternativ skadeståndet beräknas på grundval av de avgifter som skulle ha debiterats om företagshemligheten hade använts med tillstånd från innehavaren. De svenska bestämmelserna är, till skillnad från direktivets, inte alternativa utan medger att alla relevanta omständigheter beaktas. En fiktiv ersättning för utnyttjandet kan beaktas som en av alla om- ständigheter vid bestämmandet av skadeståndet. Skadestånd kan alltså bestämmas med beaktande av de avgifter som hade utgått om företagshemligheten använts med tillstånd, vid sidan av ett allmänt skadestånd. 8 Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 8.1Inledning – åtgärder enligt direktivet i korthet Såväl i FHL som i direktivet finns åtgärder som syftar till att minska innehavarens skada vid ett angrepp. Åtgärderna kan beslutas när ett mål om angrepp på företagshemligheter avgörs, och vissa av åtgär- derna kan beslutas även interimistiskt. I direktivet behandlas först de interimistiska åtgärder och säker- hetsåtgärder som ska kunna användas i medlemsstaterna vid angrepp på företagshemligheter, i artikel 10. Villkoren för de interimistiska åtgärderna, såsom att de ska vara proportinerliga, behandlas i arti- kel 11. Därefter behandlas de åtgärder som ska kunna användas vid avgörande i huvudsaken, dvs. när målet slutligt avgörs, i artikel 12. De allmänna villkoren för åtgärderna behandlas i artikel 13. När det gäller proportionalitetsbedömningen är bestämmelserna där till inne- hållet desamma som i artikel 11. Artiklarna 11, 10.2 och 13 får inte frångås av medlemsstaterna, även om avvikelserna skulle erbjuda ett högre skydd för företagshemligheter (se artikel 1.1). Av artikel 16 framgår att domstolar får ålägga personer som inte rättar sig efter beslut enligt artiklarna 9, 10 och 12 sanktioner. En sanktion som domstolar ska ha möjlighet att besluta är vitesföreläggande. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 8.2.1Förbud och åtgärder i FHL Den som har angripit en företagshemlighet enligt FHL kan enligt nuvarande 11 § av domstol vid vite förbjudas att utnyttja eller röja företagshemligheten (vitesförbud). Talan om vitesförbud får föras av den som utsatts för det rättsstridiga angreppet, samt i samband med åtal för brott enligt nuvarande 3 eller 4 §. Vitesförbudet innebär att en domstol får, på yrkande av innehavaren, vid vite förbjuda den som angripit en företagshemlighet att fortsätta angreppet. För att ett vitesförbud ska kunna meddelas krävs alltså att ett angrepp har begåtts, men angreppet behöver inte vara pågående. Ett vitesförbud innebär alltså en skyldighet för den som ålagts beslutet att avhålla sig från något, exempelvis att utnyttja företagshemligheten. Det måste tydligt framgå av beslutet vad det är som förväntas av den vitesföre- lagde. Om personen trots förbudet utnyttjar företagshemligheten, kan vitet komma att dömas ut. Talan om utdömande av vite får föras av den som har rätt att föra talan om vitesförbud. Den som har över- trätt ett vitesförbud får inte dömas till straff för en gärning som om- fattas av förbudet. Om vite döms ut tillfaller medlen staten, inte den till vars förmån vitesförbudet meddelats. Den angripnes fördel av vitesförbudet är att framtida utnyttjande/röjande av företagshemlig- heten hindras, och därmed den ekonomiska förlust denne annars riskerar. I propositionen till nuvarande FHL anfördes att ett angrepp på en företagshemlighet kan leda till att hemligheten efter angreppet utnyttjas som ett illojalt konkurrensmedel. Möjligheten till ett vitesförbud avsågs kunna förhindra sådant ur konkurrenssyn- punkt ej önskvärt beteende. Det finns här dock anledning att påminna att företagshemlighet inte är förenad med en ensamrätt av den styrka och karaktär som exempelvis följer av ett patent.1 Om informationen blivit allmänt känd, kan den inte längre utgöra en företagshemlighet och ett vitesförbud är därmed inte längre möjligt. Avsikten med vitesförbud är endast att skydda näringsidkaren 1987/88:155 s. 28. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 så länge företagshemligheten enligt lagens definition består. Ett förbud kan därför bara komma i fråga vid rättsstridiga angrepp på företagshemligheten och bara kunna riktas mot den som enligt lagen kan göras ansvarig för angreppet. Det möjligt att rikta ett vitesförbud mot både en juridisk och en fysisk person. Ett vitesförbud kan riktas mot flera personer, exem- pelvis både mot den som röjt företagshemligheten för någon och mot den som senare utnyttjar den. Det är särskilt angivet i lagtexten att domstolen får besluta om vitesförbud endast om röjandet/utnyttjandet av företagshemligheten var obehörigt. Stadgandet om obehörigt röjande eller utnyttjande infördes i lagtexten av främst pedagogiska skäl. Att lagen endast gäller obehöriga angrepp framgår redan av 2 § första stycket nu- varande FHL. En förutsättning för att ett vitesförbud ska kunna meddelas är att företagshemligheten har angripits enligt nuvarande FHL. Angreppet kan alltså vara sådant brottsligt förfarande enligt 3 eller 4 §, eller sådant angrepp som kan vara skadeståndsgrundande enligt 6, 7 eller 8 §. Alla rekvisiten för angreppen i respektive lagparagraf måste vara uppfyllda för att ett vitesförbud ska kunna meddelas. Bestämmelsen om synnerliga skäl i 7 § andra stycket rör skadestånd, men samma princip gäller vid beslut om förbud enligt 11 § och åtgärder enligt 14 §. Det vill säga, förbud och åtgärder får riktas mot en tidigare anställd som företagit den skadegörande handlingen efter anställ- ningens slut, om det föreligger synnerliga skäl. Ett vitesförbud kan med nuvarande regler endast komma ifråga om ett angrepp enligt FHL redan har skett. Endast ett innehav av företagshemligheter kan inte utgöra grund för vitesförbud enligt nuvarande FHL. Exempelvis kan ett vitesförbud inte meddelas mot en tidigare en anställd, som endast innehar kopior av handlingar innehållande företagshemligheter som var dennes arbets- material. Så länge den tidigare anställde inte röjer/utnyttjar företags- hemligheterna har något nämligen angrepp inte skett. En domstol kan inte besluta om vitesförbud mot en person som handlat i god tro beträffande företagshemligheten, eftersom det enligt nuvarande 2 § tredje stycket inte anses vara ett obehörigt angrepp när någon utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon fått del av i god tro. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 Vitesförbud enligt FHL kräver inte att det finns något bakom- liggande krav på skadestånd. Skadan av ett angrepp kan därtill mins- kas desto tidigare angriparen upphör med utnyttjandet.2 En talan om vitesförbud kan föras separat eller tillsammans med exempelvis en talan om skadestånd. I båda fallen gäller om talan i tviste- mål. Det är också möjligt att föra en sådan talan inom ramen för ett straffrättsligt förfarande. I sådana fall handläggs frågan enligt bestäm- melserna i 22 kap. RB om enskilt anspråk. Lagen om viten3 tillämpas vid vitesförbud enligt FHL. Talan om utdömande av vite ska handläggas enligt reglerna i RB för bötesmål. Vite är av offentligrättslig karaktär. Det betyder bl.a. att utdömt vite tillfaller staten. Parterna kan inte heller förlikas i fråga om vitet. Ett vitesbeslut förutsätter dock ett yrkande från käranden. När domstolen bestämmer vitesbeloppet, ska den ta hänsyn till vad som är känt om vitespersonens ekonomiska förhållanden och omständigheterna i övrigt, för att avgöra om vitet kan antas förmå denne att följa föreläggandet. Vite får inte föreläggas om det kan antas att personen i fråga saknar möjlighet att följa föreläggandet. Vitet får föreläggas som löpande vite, dvs. till ett visst belopp för varje tidsperiod av viss längd under vilken föreläggandet inte har följts. Om vitesföreläggandet innefattar ett förbud eller någon lik- nande föreskrift eller det annars är lämpligt, kan i stället bestämmas att vitet ska betalas för varje gång föreskriften överträds. Har ändamålet med vitet förlorat sin betydelse, ska vitet inte dömas ut. Finns det särskilda skäl till det, får vitet jämkas. Ett vitesförbud kan hävas på talan av den som har ålagts förbudet, om ändamålet med förbudet har förlorat sin betydelse enligt 12 § nuvarande FHL. Så kan exempelvis vara fallet om informationen 2Henrik , , Interimistiska förbud och bevissäkring vid angrepp på företags- hemligheter, Juridisk 2008–09 nr 2. 3SFS (1985:206). Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 blivit allmänt känd och därmed inte längre utgör en företagshemlig- het. Bestämmelsen får betydelse framför allt i de fall då det är tvek- samt om ändamålet med ett vitesförbud har förlorat sin betydelse. Redan av lagen om viten följer nämligen att ett förelagt vite inte ska dömas ut om ändamålet med vitet har förlorat sin betydelse. Den som har förelagts vitet kan i ett sådant läge få klarlagt vad som gäller.4 Överlämnande och andra åtgärder enligt FHL En domstol kan också besluta att en handling eller ett föremål som innefattar företagshemligheten ska överlämnas till den som har utsatts för angreppet, se 14 § nuvarande FHL. Handlingen eller före- målet kan vara sådant som tillgripits eller sådant som angriparen själv har tagit fram, såsom en sammanställning som gjorts genom obe- höriga efterforskningar. Det kan även vara sådant som innehavaren lämnat över i en affärsrelation under förutsättning att föremålet inte fick utnyttjas på annat än visst angivet sätt.5 En förutsättning för ett förordnande om överlämnande är att informationen i fråga fort- farande utgör en företagshemlighet.6 Det krävs vidare att företags- hemligheten har angripits enligt FHL, se ovan under avsnittet ”Vites- förbud enligt FHL”. Om det finns skäl för det får domstolen besluta att överlämnan- det ska ske mot lösen. Ett förordnande om utelämnande mot lösen skulle kunna bli aktuellt i de fall angriparen lagt ned arbete på före- tagshemligheten som är av värde även för rättighetsinnehavaren, exempelvis genom att ha byggt en prototyp.7 Om det inte är möjligt att överlämna handlingen eller föremålet, får domstolen i stället besluta att handlingen eller föremålet får för- störas, ändras eller utsättas för annan åtgärd som är ägnad att före- bygga missbruk. Så kan exempelvis vara fallet om det rör sig om kopierade handlingar, vars information rättsinnehavaren redan har tillgång till.8 2008/09:67 s. 51. 5Fahlbeck s. 534. 1987/88:155 s. 29. 8Fahlbeck s. 535. Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 Domstolen får inte besluta om någon åtgärd enligt nuvarande 14 §, om beslut om förverkande eller annan åtgärd i stället ska beslutas enligt 36 kap. (BrB). Reglerna i 36 kap. BrB rör särskild rättsverkan av brott och kan därför komma att användas vid brott enligt 3 eller 4 § nuvarande FHL. Åtgärder enligt 14 § nu- varande FHL får därför störst betydelse vid angrepp som inte är brottsliga. Interimistiskt vitesförbud enligt FHL I 13 § nuvarande FHL ges möjlighet för domstol att på yrkande av den som ansökt om vitesförbud enligt 11 § meddela interimistiskt beslut om vitesförbud, dvs. ett förbud som gäller för tiden intill dess att målet slutligt har avgjorts eller annat förordnats. Förutsättningen för detta är att sökanden kan visa sannolika skäl för att en företags- hemlighet har angripits enligt FHL och att det skäligen kan befaras att svaranden genom att fortsätta angreppet förringar värdet av före- tagshemligheten. Den som vill ansöka om ett interimistiskt förbud enligt 13 § nu- varande FHL måste inleda med att väcka talan om vitesförbud enligt nuvarande 11 §. Ogillas det interimistiska yrkandet av domstolen kvarstår talan om vitesförbud enligt 11 §.9 Interimistiska beslut kan inte meddelas enligt nuvarande FHL för sådana åtgärder som anges i 14 §, utan endast för vitesförbud. Vid beslut om interimistiska åtgärder ska 15 kap. 5–8 §§ rätte- gångsbalken (RB) tillämpas. kräver bl.a. att käran- den ställer säkerhet för det skadestånd som han eller hon kan bli skyldig att betala, om det senare visar sig att något angrepp inte har ägt rum.10 Sökanden har då ett strikt ansvar motpartens skada.11 Saknar käranden ekonomiska möjligheter att ställa säkerhet kan dock han eller hon befrias från detta krav. Innan ett vitesförbud meddelas ska svaranden ha fått tillfälle att yttra sig, om inte ett dröjsmål skulle medföra risk för skada. 9NJA 2000 s. 435. 1015 kap. 6 § RB. 11Fitger m.fl., kommentaren till 15 kap. RB, Zeteo . Åtgärder mot angrepp – artikel 10–13 Kvarstad och andra säkerhetsåtgärder enligt regler En domstol kan enligt reglerna i 15 kap. RB meddela beslut om kvar- stad och andra säkerhetsåtgärder, som blir ett provisoriskt rättsskydd för en part som annars riskerar att lida skada. Som huvudregel gäller att sådana civilprocessuella säkerhetsåtgärder kan beviljas endast i sam- band med sådan talan som syftar till en verkställbar dom. Som verk- ställbara domar räknas fullgörelsedomar, inbegripet förbudsdomar.12 Enligt 15 kap. RB kan säkerhetsåtgärder meddelas innan talan har väckts. Det provisoriska rättskyddet ska säkerställa att en verkställbar dom senare kan meddelas.