sou · H5B324 · 2017-03-28 00:00:00 — Översyns- utredningen menade att det inte går att införa ett specifikt ansvar för uppdragsgivare enligt AML. Detta eftersom det måste finnas en möjlighet för såväl företag som privatpersoner att anlita specialist- 2016/17:107, s. 25 f. och 229 f. 70SOU 1990:49, s. 101 f. företag och andra utan att därigenom dra på sig ett arbetsmiljö- ansvar i förhållande till den som anlitas.71 I den efterföljande propositionen delade regeringen utredningens bedömning och tillade bl.a. att skälet till att en entre- prenör anlitas ofta är att uppdragsgivaren själv saknar kunskaper om hur arbetet ska utföras och om vilken utrustning som behövs samt om nödvändiga skyddsåtgärder.72 Drygt därefter gavs Utredningen om arbetsmiljölagen genom ett tilläggsdirektiv i uppdrag att pröva lämpligheten att i AML, för hela eller delar av arbetsmarknaden, införa bestämmelser om arbetsmiljöansvar för privata eller offentliga företag m.fl. som har beställt en tjänst, i förhållande till den som utför arbetet. I sitt slutbetänkande menade om arbetsmiljölagen att det knappast går att på ett bra sätt avgränsa ett beställaransvar till de fall där det verkligen kan anses motiverat, varför man inte lämnade något förslag i den delen. Däremot föreslog utredningen att det i AML skulle införas en ny bestämmelse (3 kap. 19 §), innebärande att den som inhämtar anbud på utförandet av en tjänst där kontrakts- värdet exklusive mervärdesskatt kan beräknas uppgå till , i förfrågningsunderlaget ska beakta att de personer som ska utföra arbetet inte får utsättas för risker för ohälsa och olycksfall.73 Förslaget har inte lett till lagstiftning. I en rapport om arbetsmiljöansvar i entreprenad- och inhyrnings- situationer lämnade 2014 ett förslag om beställar- ansvar och angav att ett syfte med rapporten var att regeringen skulle tillsätta en utredning så att verkets förslag utreddes vidare.74 Förslaget går i korthet ut på följande. Det ska finnas en möjlig- het för att, efter en bedömning i det enskilda fallet, förbjuda en beställare att anlita viss entreprenör – direkt eller via mellanled – till visst arbete om inte angivna arbetsmiljövillkor är 71SOU 1993:81, s. 92. 1993/94:186, s. 36. 73SOU 2007:43, s. 117, 129 f. och 179. 74Arbetsmarknadsdepartementet (2014) och (2014). tar därmed inte ställning till vem (be- ställaren eller entreprenören) som rent faktiskt ska utföra arbets- miljöåtgärderna. Möjligheten ska gälla samtliga led i en beställarkedja. Den ska emellertid bara gälla entreprenörer som har en sådan anknyt- ning till beställarens verksamhet som gör att beställaren typiskt sett kan antas ha inflytande över entreprenörens arbetsmiljö och/eller där det är vanligt att motsvarande arbete utförs med anställda, var- igenom konkurrensen blir snedvriden mellan företag som väljer att använda anställda och företag som anlitar underentreprenörer. Regeln skulle ha likheter med vad som gäller beträffande möjligheter att förbjuda en lokalupplåtare att upplåta en lokal för visst ändamål (7 kap. 8 § AML). Ett förbud av detta slag skulle liksom andra förbud utfärdade av Arbetsmiljö- verket kunna förenas med vite. motiverade sitt förslag bl.a. med att det är så att en entreprenör i hög grad är beroende av beställaren och därmed faller också de argument som fördes fram i prop. 1993/94:186 om att uppdragsgivaren saknar kunskaper om hur arbetet ska utföras och att privatpersoner måste kunna anlita ett specialistföretag utan att bli arbetsmiljöansvariga. Arbetsmiljö- verket delade dock slutsatsen i SOU 2007:43 beträffande avgräns- ningsproblematiken i ett generellt beställaransvar. Arbetsmiljön ska beaktas i förfrågningsunderlaget I rapporten föreslog , förutom det ovan- nämnda beställaransvaret, dessutom en skyldighet att beakta arbets- miljön i förfrågningsunderlaget vid upphandlingar (motsvarande ett förslag som lämnades i SOU 2007:43). Förslaget i denna del motiverades i huvudsak med att de förutsätt- ningar som skapas av beställaren i en upphandling i princip alltid torde ha någon betydelse för arbetsmiljön. 5Internationella åtaganden om arbetsmiljö Det finns flera internationella rättsakter som på ett eller annat sätt berör arbetsmiljöfrågor och som är knutet till. Dessa rätts- akter är av olika slag. Vissa är bindande för som stat medan andra mer har karaktären av uppmaningar eller rekommendationer. Att grundligt gå igenom samtliga internationella åtaganden låter sig inte göras inom ramen för detta betänkande. I detta kapitel görs där- för en övergripande genomgång av centrala internationella åtaganden om arbetsmiljö. Dessa är uppdelade under rubriker för respektive internationell organisation som de har sitt ursprung hos. Andra internationella åtaganden, utan arbetsmiljöinriktning men med betydelse för särskilda företeelser som behandlas i betänkandet, pre- senteras i stället i kapitlen för respektive företeelse. 5.2Europeiska unionen (EU) Frågor om arbetsmiljö är aktuella på EU-nivå både som ett led i av- vecklingen av tekniska handelshinder (fria varurörelser) i syfte att stödja en inre marknad och som ett led i social- och arbetsmarknads- politiken. Aktivitet har förekommit på området men eftersom fördraget tidigare inte gav uttrycklig lagstiftnings- kompetens antogs de första EU-direktiven om arbetsmiljö på grund- val av de generella bestämmelserna om harmonisering av marknaden. Arbetsmiljöfrågorna betraktades alltså som någonting som hängde samman med harmoniseringen av marknaden och dåvarande Euro- peiska ekonomiska gemenskapens ekonomiska politik. Som exempel på direktiv som antogs på den grunden kan nämnas rådets direktiv Internationella åtaganden om arbetsmiljö 77/576/EEG av om tillnärmning av medlemsstater- nas lagar och andra författningar om säkerhetsskyltar på arbetsplatser och rådets direktiv /610/EEG av om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om hälsoskydd för arbetstagare som exponeras för vinylkloridmonomer. Genom europeiska enhetsakten 1987 gavs rådet särskild lagstift- ningskompetens på arbetsmiljöområdet. Det infördes också ett nytt kapitel om socialpolitik i fördraget i syfte att åstadkomma förbätt- ringar av arbetstagarnas hälsa och säkerhet. Genom det nya kapitlet om socialpolitik fick dessutom tillstånd att verka för social dialog mellan företrädare för arbetsgivare och arbetstag- are på EU-nivå. Den utökade möjligheten till majoritetsbeslut som följde av enhetsakten och nya metoder för utarbetande av direktiv ökade tempot i utvecklingen på arbetsmiljöområdet inom EU.1 Regleringen av arbetsmiljöfrågor på EU-nivå sker främst genom direktiv. Ett direktiv är en rättsakt som regleras i . Det är bindande i sin helhet och medlemsstaterna måste införliva det med sin nationella lagstiftning inom en fastställd tidsfrist. Ett direktiv anger resultatet som medlemsstaterna ska uppnå och de beslutar själva hur resultaten ska uppnås på nationell nivå. Direkti- ven som rör arbetsmiljöaspekter kan delas in i två huvudgrupper: produktdirektiv och arbetsplatsdirektiv. Produktdirektiven behandlar harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning om varors fria rörlighet och innehåller framför allt regler om vilka säkerhetskrav som tillverkare eller leverantörer ska upp- fylla. Det görs ingen skillnad på om produkten ska användas inom arbetslivet eller om den riktar sig till privata konsumenter. Säkerhets- kraven anges normalt i allmänt formulerade termer som sedan preci- seras i standarder som utarbetas av de europeiska standardiserings- organisationerna. Även om syftet med produktdirektiven är att undanröja tekniska handelshinder har de ofta tydliga berörings- punkter med hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Så kan t.ex. vara fallet när ett direktiv talar om hur olika aktörer ska handskas med vissa produkter. Produktdirektiven har sin rättsliga bas i artikel 114 i fördraget om Europeiska unionens funktionssätt (EUF-fördraget), enligt vilken åtgärder får vidtas för att upprätta den inre marknaden 1 Se t.ex. (2011), s. 322 f., för en genomgång av arbetsmiljöregleringar på EU-nivå och en jämförelse med svenska regler. Internationella åtaganden om arbetsmiljö och få den att fungera. Ett exempel på ett produktdirektiv som har stor betydelse för arbetsmiljön på vissa arbetsplatser är Europa- parlamentets och rådets direktiv /42/EG av om maskiner och om ändring av direktiv /16/EG (omarbetning), det s.k. maskindirektivet, som innehåller grundläggande hälso- och säkerhetskrav på maskiner och metoder för att kontrollera att dessa krav uppfylls. Den andra gruppen direktiv, arbetsplatsdirektiven, utgör ett socialt komplement till produktdirektiven. Arbetsplatsdirektiven anger den lägsta säkerhetsnivå som arbetsplatserna ska uppfylla och ska hjälpa till att skapa likvärdiga konkurrensvillkor. Arbets- platsdirektiven har sin grund i artikel 153 i EUF-fördraget som ger EU rätt att anta direktiv om att bl.a. förbättra arbetsmiljön för att skydda arbetstagarnas hälsa och säkerhet. En rad direktiv på arbets- miljöområdet har också antagits på denna grund och beskrivs närmare nedan. När det gäller de områden som regleras genom produktdirektiv har medlemsstaterna endast möjlighet att utfärda bestämmelser med samma innehåll. För minimidirektiv, såsom arbetsplatsdirektiven, gäller däremot att det bara är i de fall direktivens krav inte uppnås eller motsvarande krav saknas som ändringar behöver göras i medlems- staternas lagstiftning. På områden som regleras genom minimi- direktiv är det också möjligt för medlemsstaterna att ha en mer långt- gående reglering än vad som föreskrivs i direktiven. Lagkraven på arbetsmiljöområdet kan därför skilja sig åt på nationell nivå mellan EU:s medlemsstater. beslutades om det s.k. ramdirektivet, rådets direktiv /391/EEG av om åtgärder för att främja för- bättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet. Detta arbetsplatsdirektiv utgör grundbulten för arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet på EU-nivå. Syftet med direktivet är att initiera åtgärder för att främja förbättringar av arbetstagarnas säkerhet och hälsa i arbetet (artikel 1.1). Det innehåller inte några speciella arbets- miljöfaktorer eller områden och regleringar av dessa utan innehåller i stället övergripande principer för arbetsmiljön som helhet. Internationella åtaganden om arbetsmiljö artikel 16 framgår att en förutsättning för ramdirektivet är att det behöver kompletteras med särdirektiv inriktade på särskilda områ- den, anordningar, utsatta grupper osv. Flera särdirektiv har också antagits vilket redogörs för i det följande. Som huvudregel gäller enligt ramdirektivet att arbetsgivaren är skyldig att svara för att arbetstagarens säkerhet och hälsa tryggas i alla avseenden som är förbundna med arbetet (artikel 5.1). Arbets- givarens allmänna skyldigheter framgår av artikel 6. Enligt artikeln ska arbetsgivaren vidta tillräckliga åtgärder till skydd för arbetstag- arnas säkerhet och hälsa, inbegripet förebyggande av risker i arbetet och tillhandahållande av information och utbildning samt iordning- ställande av erforderlig organisation och nödvändiga resurser. Artikeln kräver även att arbetsgivaren ska vara uppmärksam på behovet av att anpassa åtgärder med hänsyn till ändrade omständigheter och sträva efter att förbättra de rådande förhållandena. Arbetsgivarens åtgärder i nämnda avseenden ska ske utifrån vägledande principer om att bl.a. undvika och utvärdera risker och bekämpa dessa vid källan, anpassa arbetet till den enskilde, ta hänsyn till den tekniska utvecklingen och utveckla en policy för det förebyggande arbetet. Vidare ska arbetsgivaren bl.a. se till att planläggning och införande av ny teknik blir föremål för överläggningar i arbetsmiljöhänseende med arbetstagarna och/eller deras representanter. Ramdirektivet utvecklar även en rad åtgärder som arbetsgivaren måste vidta för att uppfylla sina skyldigheter för arbetsmiljön. Enligt artikel 7 ska arbetsgivaren ge en eller flera arbetstagare i uppgift att verka för skydd mot och förebyggande av risker i arbetet inom före- taget och/eller verksamheten. De utsedda arbetstagarna får inte missgynnas på grund av sin verksamhet och ska ges skälig tid för sitt uppdrag. Om tillräcklig kompetens saknas inom verksamheten ska arbetsgivaren enligt nämnda artikel anlita sakkunnig hjälp ut- ifrån. Vidare är arbetsgivaren skyldig att sörja för nödvändiga skydds- åtgärder för första hjälpen, brandskydd, och utrymning (artikel 8). Arbetsgivaren är även skyldig att se till att det finns en riskvärdering av miljöfaktorer på arbetsplatsen, inbegripet faktorer för grupper som är utsatta för speciella risker. I anslutning till det ska arbetsgiva- ren besluta om nödvändiga skyddsåtgärder och personlig skydds- utrustning, föra ett register och upprätta rapporter om arbetsolycks- fall (artikel 9). Internationella åtaganden om arbetsmiljö En annan central bestämmelse i ramdirektivet är artikel 10 som slår fast att arbetsgivaren ska ge arbetstagare och/eller deras repre- sentanter all den information som behövs om arbetsmiljörisker och skydds- och förebyggande åtgärder, däribland tillgång till riskvärder- ingar, rapporter m.m. Enligt artikel 11 ska arbetstagarna och/eller deras representanter även få ge sina synpunkter på och delta i dis- kussioner om alla frågor som gäller säkerhet och hälsa på arbets- platsen. Detta förutsätter bl.a. överläggningar med arbetstagarna och rätt för dem att lägga fram förslag. I artikel 13 slår ramdirektivet fast att även arbetstagarna har vissa skyldigheter. Varje arbetstagare ska så långt möjligt sörja för sin egen och andra personers säkerhet och hälsa. I det ligger att följa arbetsgivarens instruktioner, använda maskiner och annan utrustning enligt säkerhetsföreskrifter och rapportera brister i arbetsmiljön. Vidare lyfts i artikel 15 fram vikten av att särskilt utsatta riskgrupper ska skyddas mot de faror som speciellt berör dem. Ramdirektivet innehåller även regler om utbildning av arbetstagarna i arbetsmiljö- frågor och hälsokontroller. Som framhållits ovan är ramdirektivet ett minimidirektiv varför det alltså är fritt för medlemsstaterna att behålla eller införa sträng- are bestämmelser än de som återfinns i ramdirektivet. Flera särdirektiv har antagits med inriktning på specifika arbets- miljöfrågor. Särdirektiven hänvisar bl.a. till ramdirektivets bestäm- melser om information, samråd och medverkan samt utbildning av arbetstagare och innehåller sedan ytterligare preciseringar av dessa rättigheter. Av artikel 16.3 i ramdirektivet framgår att ramdirekti- vets bestämmelser är fullt ut tillämpliga på alla områden som om- fattas av särdirektiven. När särdirektiven innehåller strängare och mer specifika bestämmelser är det dock dessa specialbestämmelser som gäller. Genom särdirektiv tillämpas principerna i ramdirektivet på särskilda uppgifter (t.ex. lasthantering och arbete vid bildskärm) 2 Se bilaga till kapitlet för lista på särdirektiv som var i kraft /17. Internationella åtaganden om arbetsmiljö särskilda faror på arbetsplatsen (t.ex. exponering för farliga ämnen och fysikaliska agens) särskilda arbetsplatser och branscher (t.ex. tillfälliga arbetsplatser, gruvindustrin och fiskefartyg) särskilda grupper av arbetstagare (t.ex. gravida kvinnor). I särdirektiven fastställs det hur risker ska bedömas inom de olika områdena och i vissa fall anges också gränsvärden för ämnen eller medel. Utöver produktdirektiven och ramdirektivet med dess särdirektiv innehåller regelverket på EU-nivå även en rad andra direktiv som har betydelse ur arbetsmiljösynpunkt. Det finns t.ex. direktiv som utan att baseras på bestämmelserna om särdirektiv i artikel 16.1 i ram- direktivet tar sikte på behovet av att särskilt skydda vissa grupper av arbetstagare. Som exempel kan nämnas rådets direktiv /383/EEG av om komplettering av åtgärderna för att främja förbättringar av säkerhet och hälsa på arbetsplatsen för arbetstagare med tidsbegränsat anställningsförhållande eller tillfälligt anställnings- förhållande. Direktivet föreskriver ett särskilt arbetsmiljöskydd för arbetstagare med tidsbegränsade anställningar och inhyrd arbets- kraft. Av artikel 2 framgår att syftet med direktivet är att säker- ställa att de aktuella arbetstagarna ska tillförsäkras samma skydds- nivå som den som gäller för övriga arbetstagare. I ingressen lyfts också fram att forskning visat att de aktuella arbetstagarna inom vissa sektorer i allmänhet är mer utsatta för risker för olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar än andra arbetstagare. Direktivet inne- håller även bestämmelser om bl.a. information, utbildning och krav på möjlighet för medlemsstaterna att förbjuda att de aktuella arbets- tagarna anlitas för vissa riskfyllda arbetsuppgifter. Vid uthyrning av arbetskraft ska både det inhyrande och det uthyrande företaget ha ansvar för arbetsförhållandena. En annan grupp som framhålls som särskilt utsatt är ungdomar. I rådets direktiv /33/EG av om skydd av minder- åriga i arbetslivet hänvisas till ramdirektivets artikel 15 om skydd Internationella åtaganden om arbetsmiljö för särskilt utsatta grupper. Direktivet, som är tillämpligt på perso- ner under , innehåller bestämmelser om minimiålder för arbete och när undantag kan göras från detta. I direktivet finns även bestäm- melser om arbetstid och om att arbetsförhållandena ska anpassas till ungdomar och om att de inte ska utsättas för vissa risker. 5.2.4EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna blev bindande för unionens institutioner och för medlemsstaterna i samband med att Lissabonfördraget trädde i kraft. Stadgan är tillämp- lig mellan enskilda och unionens institutioner, samt mellan enskilda och medlemsstater när unionsrätten tillämpas (artikel 51). I artikel 31.1 slås fast att varje arbetstagare har rätt till hälsosamma, säkra och värdiga arbetsförhållanden. Arbetsmiljön är ett område där EU arbetar med handlingsprogram för att föra utvecklingen framåt. En rad fleråriga åtgärdsprogram antogs –2002, som sedan följdes av europeiska strategier (2002–2006 och 2007–2012) för att identifiera prioriter- ingar och gemensamma mål, ge en ram för samordning av den nationella politiken och främja en helhetssyn på det förebyggande arbetet. Den senaste handlingen på området är en arbetsmiljö- strategi –2020.3 I strategin beskrivs viktiga utmaningar, strategiska mål och åtgärder för att komma till rätta med problem på området. Strategin är tänkt att hjälpa EU att fortsätta att för- bättra arbetsvillkoren både i och utanför EU. Vidare bedriver EU forsknings-, utvecklings- och informations- arbete på arbetsmiljöområdet inom flera organ. för förbättring av levnads- och arbetsvillkor (Eurofound) i är ett trepartsorgan med uppgift att bidra med kunskap om social- och arbetsmarknadspolitik. Eurofound bidrar till detta framför allt genom att medverka till forskning och sprida resultaten av denna. Ett annat viktigt organ är Europeiska arbetsmiljöbyrån i som 3 COM(2014) 332. Internationella åtaganden om arbetsmiljö kan beskrivas som för arbetsmiljöfrågor. Även arbetsmiljöbyrån är aktiv på forskningsområdet genom att bl.a. kartlägga och bedöma nya och framväxande risker på arbetsplatserna och införliva arbetsmiljöaspekter på en rad samhällsområden. Arbetsmarknadens parter är på europeisk nivå aktiva i arbets- miljöarbetet bl.a. genom branschövergripande sammanslutningar. Parterna har t.ex. träffat flera ramavtal som rör arbetsmiljöfrågor. Avtal finns om bl.a. distansarbete, arbetsrelaterad stress och trakasse- rier och hot om våld på arbetsplatsen. Den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättighet- erna och de grundläggande friheterna () antogs av 1950 och ratificerades av 1952. är införd i svensk lag genom lagen (1994:1219) om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. är också en del av som en allmän rättsprincip genom Lissabonfördraget (artikel 6.3). Alla har enligt en rätt till livet som ska skyddas genom lag (artikel 2). Var och en har även rätt till respekt för sitt privat- och familjeliv med begränsade möjligheter för offent- liga myndigheter att inskränka detta (artikel 8). De nämnda artik- larna har varit föremål för tolkning i Europeiska domstolen för de mänskliga rättigheterna () i mål med arbetsmiljö- anknytning.4 Den europeiska sociala stadgan trädde i kraft i . Efter- levnaden övervakas av den europeiska kommittén för sociala rättig- heter. har möjlighet att ge rekom- mendationer till de medlemsstater som inte följer stadgans krav. 4 Se t.ex. målen Brincat och andra mot (dom ) och Vilnes och andra mot (dom ). Internationella åtaganden om arbetsmiljö Medlemsstater som har ratificerat stadgan är skyldiga att rapportera om genomförandet av stadgans artiklar i . har även ratificerat ett tilläggsprotokoll till stadgan som ger den euro- peiska kommittén för sociala rättigheter rätt att behandla kollektiva klagomål om kränkningar av den europeiska sociala stadgan i . Europeiska och nationella arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer samt internationella enskilda organisationer som uppfyller vissa kriterier kan anföra klagomål till kommittén. Enskilda personer har dock inte klagorätt. Artikel 3 innehåller bestämmelser om att trygga den enskildes rätt till säkra och hälsosamma arbetsförhållanden. Medlemsstaterna ska i samråd med arbetsgivar- och arbetstagarorganisationer bl.a. ut- forma och genomföra en enhetlig nationell politik på arbetsmiljö- området, utfärda föreskrifter om säkerhet och hälsa, utöva tillsyn och främja utveckling av företagshälsovården. Stadgan innehåller även en bestämmelse om åtgärder för att främja rätten för arbets- tagarna eller deras representanter att delta i avgöranden om och förbättring av arbetsförhållandena och arbetsmiljön inom företaget (artikel 22). 5.4Internationella arbetsorganisationen () är för sysselsättnings- och arbetslivsfrågor. , som är FN:s enda trepartsorgan, har som grundläggande mål att bekämpa fattigdom och främja social rättvisa. I uppgifterna ligger att främja sysselsättning och bättre arbetsvillkor i hela världen samt att värna om fackliga fri- och rättigheter. uppger på sin hemsida att organisationen har antagit mer än 40 instrument särskilt inriktade på arbetsmiljö och över 40 riktlinjer på området. Enligt organisationen berör nästan hälften av instrument direkt eller indirekt arbetsmiljöfrågor. I den mån det är fråga om inter- nationella konventioner så är det fråga om instrument som blir bin- dande för de medlemsstater som ratificerar konventionen. kan även besluta om rekommendationer, avsedda att övervägas vid lag- stiftning eller på annat sätt men utan att ha den bindande karaktär som en ratificerad konvention har. Av utrymmesskäl redogörs här endast för ett par av de mest centrala instrumenten. Inom utgör konvention nr 155 om arbetarskydd och arbets- miljö ett basinstrument på arbetsmiljöområdet och är till sitt inne- Internationella åtaganden om arbetsmiljö håll av övergripande och generell karaktär. Till konventionen hör en kompletterande rekommendation (nr 164) om arbetarskydd och arbetsmiljö. Instrumenten antogs av 1981 och konventionen ratificerades av 1982.5 I konventionen slås bl.a. fast att varje medlemsstat i samråd med arbetsmarknadens parter ska utforma en enhetlig politik på arbetsmiljöområdet i syfte att förebygga olycks- fall och hälsoskador i arbetet (artikel 4). Av artikel 6 framgår att politiken ska utformas på sådant sätt att det anges vilka uppgifter och skyldigheter i fråga om arbetarskydd och arbetsmiljö som är kopplade till offentliga myndigheter, arbetsgivare och arbetstagare. Konventionen innehåller vidare bestämmelser om bl.a. tillsynen på nationell nivå, utbildning, vikten av att två eller flera företag med- verkar6 vid verksamhet på samma arbetsställe och samverkan mellan arbetsgivare och arbetstagare eller deras representanter i arbetsmiljö- frågor.