sou · H5B388 · 2017-11-15 00:00:00 — Det är enligt utredningen ytterst oklart om detta kommer att kunna kompensera fyragenerationsregelns konsekvenser. Om så inte blir fallet är det angeläget att bestämmelsen ses över . Oavsett detta belyser processen med framtagandet av den nya namnlagen konsekvenserna av den utbredda okunnigheten om Sve- riges nationella minoriteter i samband med utarbetandet av ny lag- stiftning. En lösning vore att konsekvenser för de nationella mino- riteterna av förslag betydligt oftare än anges i de utrednings- direktiv som regeringen beslutar. Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma Bedömning: bör tillse att användning av enligt god ortnamnssed fastställda ortnamn på finska, meänkieli eller samiska inte hindras vid postdistribution i . uppmärksammade Sameradion att brev adres- serade med det samiska ortnamnet – i det här fallet – av postdistributören återsänts till avsändaren med uppgift om att adressen var ofullständig. Adressen innehöll dessutom den korrekta uppgiften för postnummer. I propositionen Från erkännande till egenmakt gjorde regeringen följande bedömning (se prop. 2008/09:158 s. 121–122): Minoritetsspråkiga ortnamn är en värdefull del av kulturarvet som bör värnas aktivt av samhällets företrädare. För att synliggöra detta kultur- arv bör ges i uppdrag att intensifiera arbetet med skyltning av minoritetsspråkiga ortnamn. Statliga och kommunala myndigheter bör i sin verksamhet värna minoritetspråkiga ortnamn och synliggöra mino- ritetspråkens närvaro genom skyltning och annan utmärkning. Fast- ställda minoritetspråkiga ortnamn bör användas som namn på postorter där detta bedöms som lämpligt. Vidare anförde regeringen följande: Att kunna använda ortnamn på finska, meänkieli och samiska vid postförsändelser synliggör på ett praktiskt sätt minoritetsspråken och levande kulturarv. Postnummersystemets viktigaste bestånds- del är den sifferserie som delar in landet i postnummerområden. I postförordningen (1993:1709) föreskrivs att den som tillhandahåller och förvaltar postnummersystemet vid ändringar i systemet ska främja god ortnamnssed. Regeringen anser att ortnamn på finska, meänkieli eller samiska som fastställts av också ska kunna ingå i officiella postnummersystem på samma sätt som svenska namn. Ett sådant exempel är 981 33 (). Lantmäteriet är den myndighet som fastställer ortnamn på finska, meänkieli eller samiska enligt god ortnamnssed. Det är () som är tillståndsmyndighet enligt postlagen (2010:1045). Enligt nu gällande postförordning (2010:1049) ska PTS utse tillståndshavare som tillhandahåller posttjänster att också tillhandahålla och förvalta postnummersystemet. Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma ska vid ändringar främja god ortnamnssed (12 §). Tillståndshavaren är PostNord. I PostNords postnummerförteckning saknas postortsnamn på andra språk än svenska. Nuvarande tekniska system medger endast ett namn på postort. Inga försändelser ska dock vid användande av korrekt postnummer underlåtas att levereras. Det är svårt att avgöra om det inträffade är av engångs- eller av mer återkommande karaktär. Det kan, om det senare är fallet, inte anses godtagbart att användning av enligt god ortnamnssed fastställda ortnamn på finska, meänkieli eller samiska hindras av postdistributörer som erhållit PTS tillstånd att bedriva postservice. Bedömning: De nationella minoritetsfrågorna går över nations- gränserna. Regeringen bör därför se över formerna för det nord- iska samarbetet på främst statlig nivå kring nationella mino- riteter och minoritetsspråk samt intensifiera ansträngningarna att finna gemensamma nordiska lösningar över landgränserna. I ramkonventionen (artikel 18.2) föreskrivs att parterna ska vidta åtgärder för att främja samarbete över gränserna. I språkstadgan (artikel 14) föreskrivs att parterna ska underlätta och/eller främja samarbete över gränserna till förmån för minoritetsspråk, särskilt mellan regionala och lokala myndigheter. Samisk, kvensk, och är erkända som nationella minoritetsspråk i och samiska och i . Meänkieli motsvaras i av kvensk. I finska finns motsvarande gemensamma språk- och kulturintressen. Var för sig kan ett nationellt minoritetsspråk i ett enskilt land bedömas som alltför litet för i sig motiverade åtgärder för att stärka det minoritetsspråket. Taget tillsammans över närliggande land- gränser kan ett mer bärkraftigt underlag skapas för åtgärder. Den gemensamma tv-kanalen är ett bra exempel på hur detta kan åstadkommas. I propositionen Nationella minoriteter i lyftes frågan om samarbete över nationsgränserna (se prop. 1998/99:143 s. 75–78). Regeringens bedömning var att även fortsättningsvis bör Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma verka för att det gränsöverskridande samarbetet på såväl nationell som regional och lokal nivå ska inriktas på olika frågor av intresse för de nationella minoriteterna såsom kultur, historia, språk, religion m.m. Visst statligt samarbete på nordisk nivå förekommer avseende samiska frågor, men då snarare i frågor rörande rennäringen än den nationella minoritetspolitiken. Utredningen bedömer ändå att det kan finnas anledning för regeringen att se över formerna för det nordiska samarbetet på främst statlig nivå kring nationella mino- riteter och minoritetsspråk samt intensifiera ansträngningarna att finna gemensamma nordiska lösningar över landgränserna. 5.5Stöd för nationella minoritetsspråk i förskolan Bedömning: Kravet på myndigheter att samråda med de natio- nella minoriteterna omfattar även organisations- eller verksam- hetsfrågor, om dessa kan få betydelse för minoriteternas rättig- heter. Samråd ska dessutom hållas i sådan tid att minoriteterna har möjlighet att påverka kommande beslut. Det är av vikt att detta framhålls i den uppföljning som bedrivs av och i . Ett exempel på när samråd borde ha hållits är de förändringar som genomförts i hur modersmålsstödet i för- skolan organiseras och bedrivs i vissa kommuner. Såväl uppfölj- ningsmyndigheterna som och Skolinspektionen hade behövt på ett tydligare sätt förmedla till berörda kommuner vad som gäller för de nationella minoritetsspråken enligt minori- tetslagen. Under framför allt våren och har utredningen av föräldrar till barn i förskola uppmärksammats på lokala föränd- ringar i formerna för modersmålsstöd som har bäring på de nationella minoritetsspråken i ett antal kommuner. Det gäller kom- muner både i och utanför förvaltningsområde. Förändringarna befaras sänka ambitionsnivån avseende modersmålsstöd i fråga om nationella minoritetsspråk. Det handlar bl.a. om att förskolan har gått från att ge moders- målsstöd genom personal som behärskar minoritetsspråket, till att Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma ge det genom ordinarie personal som endast har kunskap om metoder för tvåspråkighet. Inte sällan uppfattas dessa förändringar av kommunen som organisatoriska eller av verksamhetskaraktär, vilket då inte heller skulle behöva omfattas av minoritetslagens samrådskrav. Enligt 4 § minoritetslagen ska det allmänna särskilt främja barns utveckling av en kulturell identitet och användning av det egna minoritetsspråket. De nationella minoritetspråken ska stödjas så att de hålls levande, vilket framgår av de mål som anges för de natio- nella minoritetsspråken i propositionen Från erkännande till egen- makt. Detta innebär ”att de nationella minoriteterna ska ges möjlig- heter att tillägna sig, bruka och utveckla sitt modersmål” (utred- ningens kursivering) och att språken ”ska kunna bevaras och ut- vecklas som levande språk i ” (prop. 2008/09:158, s. 46). Av detta följer att det allmänna har ett särskilt ansvar för de nationella minoritetsspråken, vilket bör gälla inte minst i förskolan, där barns språkutveckling påbörjas. Som skäl för de förändringar som genomförs åberopar många kommuner läroplanen för förskolan (SKOLFS 1998:16) och stöd- material som Flera språk i förskolan – teori och praktik (, 2013) eller Förskolans arbete med flerspråkiga barns språkutveckling (Skolinspektionen, 2017). Läroplanen för förskolan lyfter inte på något sätt fram det särskilda ansvar för de nationella minoritetspråken som uttalat. I respektive Skolinspektionens material nämns de nationella minoritetspråken över huvud taget inte. Där talas allmänt om barn med utländsk bakgrund. Det kan finnas skäl att anta att de otydliga dokument som ofta åberopas som stöd för förändringarna leder till att kommunerna inte främjar de nationella minoritetsspråken i förskolan på det sätt som följer av minoritetslagen. Det är viktigt att och Skolinspektionen är tydliga med det särskilda ansvar som gäller i fråga om de nationella minoritetsspråken. I utredningens delbetänkande Nästa steg? Förslag för en stärkt minoritetspolitik föreslås att regeringen bör överväga att komplet- tera begreppet modersmål med begreppet kulturarvsspråk för de nationella minoritetspråken i lagstiftning som rör skola och för- skola (se SOU 2017:60, s. 181–182). Den senaste utvecklingen på olika håll i landet understryker vikten av att utveckla en termino- Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma logi som kan bidra till att de nationella minoritetspråken inte behandlas som vilket främmande modersmål som helst i skola och förskola. Det är i flera fall oklart om kommunen samrått i dessa frågor innan beslut fattas. Det är viktigt att klargöra att minoritetslagens föreskrifter om samråd med de nationella minoriteterna inte ute- sluter frågor som myndigheter bedömer som organisations- eller verksamhetsfrågor. Även sådana frågor omfattas om de får betydelse för de nationella minoriteternas rättigheter. Till sådana frågor kan också höra t.ex. förändring av skolorganisation. Bedömning: är ett urfolk i . Däremot har frågan om det kan finnas ytterligare urfolk i inte prövats. Frågor rörande gruppers status som urfolk, liksom dess konse- kvenser för grupperna, ligger helt utanför den nationella minori- tetspolitiken och därför också utanför utredningens uppdrag. Urfolksfrågor, som till skillnad från den nationella minoritets- politiken i betydande grad handlar om t.ex. rätten till mark och vatten samt jakt och fiske, hanteras numera folkrättsligt inom ramen för ILOs konvention (nr 169) om ursprungsfolk och stamfolk i självstyrande länder . I denna definieras urfolk som: folk i självstyrande länder, vilka betraktas som ursprungsfolk på grund av att de härstammar från folkgrupper som bodde i landet eller i ett geografiskt område som landet tillhör, vid tiden för erövring eller kolonisation eller fastställandet av nuvarande statsgränser och vilka, oavsett rättslig ställning, och har behållit en del av eller alla sina egna sociala, ekonomiska, kulturella och politiska institutioner. riksdag ställde sig 1977 bakom betänk- ande (KrU 1976/77:43), där det inledningsvis står: De överväganden som redovisas i propositionen och de förslag som läggs fram utgår från den grunduppfattningen att samer är en etnisk minoritet i , som i egenskap av ursprunglig befolkning i sitt eget land intar en särskild ställning. Utskottet ansluter sig till denna grundsyn och anser det värdefullt att den uttalas så klart. Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma Utskottet refererar till propositionen 1976/77:80 Om insatser för samerna. Propositionen byggde i sin tur på betänkandet Samerna i . Stöd åt språk och kultur (SOU 1975:99), som inleds: En grundläggande utgångspunkt för sameutredningen har varit upp- fattningen att samerna utgör en ursprunglig befolkning, som torde vara lika gammal i som – eller äldre än – landets majoritets- befolkning. Samerna är således inga invandrare i modern mening. I avsnitt om samernas historiska bakgrund skri- ver utredningen: Samerna och svenskarna i övrigt kan anses som två olika folk, vilka ut- gör motparter under historiens gång. Enligt detta synsätt är alltså samerna ett särskilt folk med sitt speciella levnadssätt, med ett eget arbets- och näringsliv, en egen kultur, eget språk och egna bosätt- ningsområden. Av detta framgår att ställningstagandet om samer som ett urfolk i egentligen endast prövats i förhållande till den svenska majoritetsbefolkningen och möjligen till minoriteter som invandrat till i modern tid. Förekomsten av andra historiska minori- teter i lyser helt med sin frånvaro. Någon prövning av huru- vida andra grupper i skulle kunna göra anspråk på ur- folksstatus gjordes inte av . De internationella definitionerna på urfolk utesluter inte heller att kan finnas mer än ett urfolk i ett land. Det kan också konstateras att beskriver att det inte fanns några folkrättsliga instrument att grunda erkännande av grupper eller folks status på. Det är först med 169 som detta föreligger. Den konventionen har dock inte ratificerats av . Däremot har den ratificerats av både (1991) och (1996). Frågan om samernas folkrättsliga ställning utreddes senare av (SOU 1986:36). Inte heller denna utredning kunde se några bestämda rättsverkningar knutna till begreppet urbefolkning. Inte heller berörde den frågan om det skulle kunna finnas fler grupper som skulle kunna komma i fråga som urfolk i . Frågan om eventuella anslutning till konvention nr 169 utreddes och redovisades 1999 (SOU 1999:25). Det kan vara på sin plats att konstatera att det i utred- Övriga frågor som regeringen bör uppmärksamma ningens direktiv (dir. 1997:103) inte görs någon explicit referens till just samer vid prövningen av om ska ratificera ILO- konventionen. Inte heller denna utredning behandlar frågan om eventuella andra möjliga urfolk i , men relaterar i förbi- gående till att det finns betydande intressekonflikter inom rensköt- selområdet, där även andra grupper har anspråk på marken. Som framgår av utredningens delbetänkande (SOU 2017:60, s. 64) finns det bland de som identifierar sig som tornedaling, lantalainen eller kvän strömningar, som önskar att gruppen med sin månghundraåriga historia i nordligaste också blir erkänd som urfolk i . Den frågan har således inte prövats. 5.7Urfolkspolitik och minoritetspolitik bör hållas isär Bedömning: Urfolkspolitik och minoritetspolitik bör hållas isär. Att koppla frågor rörande urfolk till minoritetspolitiken eller minoritetslagen kan medföra en olycklig sammanblandning av minoritetspolitik och urfolkspolitik. Frågor rörande gruppers status som urfolk, liksom dess konse- kvenser för grupperna, ligger helt utanför den nationella mino- ritetspolitiken och därför också utanför utredningens uppdrag. Allt oftare åberopas emellertid urfolksstatus som grund för åtgärder och beslut inom ramen för den nationella minoritetspolitiken. Men detta har således ingen bäring på tillämpningen av den nationella minoritetspolitiken. nationella minoritetskonventioner, dvs. språk- stadgan och ramkonventionen, å ena sidan och konvention nr 169 å andra sidan handlar om helt olika företeelser. Den nationella minoritetspolitiken och därmed minoritetslagen bör så- ledes inte i några sammanhang kopplas till frågor som rör grupper som urfolk, då detta skulle medföra en olycklig sammanblandning av minoritetspolitik och urfolkspolitik. I utredningens uppdrag ingår att beskriva konsekvenserna av läm- nade förslag i enlighet med 14–15 a §§ i kommittéförordningen (1998:1474). Det anges särskilt i utredningens direktiv att förslagen ska kostnadsberäknas och att utredaren ska lämna förslag till finan- siering utifrån befintliga ramar. Direktiven innehåller även vissa ytterligare anvisningar när det gäller konsekvensbeskrivningarna. Utredningen bedömer i kapitel 3 att kan utöka sina åtag- anden enligt språkstadgan i frågan om vissa punkter i artikel 8, 10, 12 och 13. Förslagen innebär att de nationella minoritetsspråkens status och ställning stärks på olika sätt. Den närmare motiveringen till detta framgår i respektive avsnitt i kapitel 3. Några bedömningar eller förslag i kapitel 3, 4 och 5 bygger på att uppdrag lämnas till myndigheter, vilket skulle kunna få konsekven- ser för statens finanser. Sammanfattningsvis kan sägas att utred- ningen inte anser förslagen föranleder höjda anslag eller särskild finansiering. Utredningens syn på detta lämnas nedan. Utredningen bedömer inte att förslag och bedömningar i övrigt medför sådana konsekvenser som ska redovisas enligt kommitté- förordningen eller direktiven till utredningen. Utredningen bedömer att bör kunna tillämpa punkt 1.b) i artikel 10 i språkstadgan. Detta bör kunna ske genom ett uppdrag till några utvalda myndigheter att tillhandahålla översättningar till finska, samiska och meänkieli av deras mest använda och relevanta förvaltningstexter (se avsnitt 3.4.10). Utredningen har bedömt att , , Arbetsförmedlingen, Pensions- myndigheten och är lämpliga myndigheter för så- Det närmare innehållet i uppdragen får tas fram i en dialog mellan regeringen och respektive myndighet. Utredningen bedömer även att det bör finnas möjlighet för Sve- rige att tillämpa punkt 2.e) i artikel 13 (se avsnitt 3.7.10). Ett sådant åtagande bör kunna genomföras genom att regeringen ger ett upp- drag till att tillhandahålla den mest väsentliga konsumentinformationen på finska, samiska och meänkieli. Det närmare innehållet i uppdraget får tas fram i dialog mellan regeringen och . Kostnaderna för nämnda uppdrag torde främst bestå i utgifter för översättningar. Utredningen konstaterar emellertid att det inte krävs att samtliga aktuella texter översätts. Ett sådant arbete kan dessutom bedrivas successivt. Vissa texter torde dessutom redan finnas i vart fall på finska. Arbetet med att ta fram blanketter och formulär på minori- tetsspråk får anses ligga inom ramen för myndigheternas grund- uppdrag, då det både rör respektive myndighets allmänna service- skyldighet gentemot allmänheten och den skyldighet det allmänna har att skydda och främja de nationella minoritetsspråken enligt 8 § språklagen. Vid en rimlig utformning av uppdraget bör kostnaderna kunna rymmas inom respektive myndighets nuvarande anslag. Flera av myndigheterna omfattas dessutom av bestämmelserna om ärendehandläggning på finska, meänkieli respektive samiska en- ligt 8–10 §§ minoritetslagen. Tillgången till översättningar av blan- ketter, som kan utformas i tvåspråkig version, skulle rent av kunna underlätta för dessa myndigheter att fullgöra det lagstadgade upp- draget. Utredningen föreslår vidare att utökar sitt åtagande till punkt 3 i artikel 12 och att åtagandet genomförs genom att rege- ringen förtydligar Svenska institutets uppdrag så att institutet tyd- ligare lyfter fram nationella minoriteter och minoritetsspråk i sitt arbete med att främja bilden av och svensk kultur utom- lands (se avsnitt 3.6.6). De nationella minoriteterna och minoritets- språken har erkänts av som en del av den svenska kulturen och kulturarvet. Detta grundas på internationella åtaganden och är fastställt i minoritetslagen och språklagen. Den föreslagna upp- giften får mot den bakgrunden anses ligga så nära Svenska institu- tets nuvarande uppdrag att den bör rymmas inom befintligt anslag. Utredningen föreslår att regeringen ger genom Samiskt språkcentrum i uppdrag att vidareutveckla lägesrapporterna med indikatorer avseende samiskans utveckling som möjliggör jämförel- ser (se avsnitt 4.3.3). Vidare föreslås att motsvarande upp- drag ges i förhållande till de övriga nationella minoritetsspråken, om språkcentrum eller liknande institutioner inrättas för dem. Utredningen bedömer i fråga om att ett sådant uppdrag bör ses som ett förtydligande av det nuvarande uppdraget att ta fram lägesrapporter. Några förändringar av anslaget är därför inte påkallade. Utredningen föreslår även att regeringen ger i upp- drag att utreda möjligheten att utveckla statistik avseende förskole- undervisning på de nationella minoritetsspråken (se avsnitt 4.5.2). I uppdraget föreslås även ingå en översyn av inhämtandet av statistik avseende modersmålsundervisning på nationella minoritetsspråk i grund- och gymnasieskolan. Insamling av den typen av statistik ingår i grunduppdrag. Någon ytterligare finansiering torde därför inte krävas. I avsnitt 1 i kapitlet föreslår utredningen bl.a. att regeringen bör ge ett tydligt uppdrag att inkludera de nationella minori- teterna och deras immateriella kulturarv i sitt uppdrag. Vidare föreslås att och och folkminnen bör ges i uppdrag att samarbeta i frågor rörande de nationella minori- teternas kulturarv. De förslagna uppdragen ligger inom ramen för myndigheternas grunduppdrag. Någon ytterligare finansiering torde därför inte krävas. Utredningen föreslår även att förslaget i delbetänkandet om uppdrag till och folkminnen kompletteras med ett uppdrag att i samråd med de nationella minoriteterna också föreslå hur arkivverksamhet och arkivinsamling kan göras med fokus på både dialekter och folkminnen (liv och leverne). Denna komplettering bör inte föranleda någon finansiering utöver den som föreslås i delbetänkandet (se SOU 2017:60, s. 269). Rörande skrivningarna i slutbetänkandet vill jag anföra följande. I avsnitt 2.4 behandlas behovet av åtgärder för att stärka det finlandssvenska i . När det gäller samråd på lokal nivå kan det konstateras att det i en del kommuner inom förvaltnings- området för finska funnits diskussioner om att finlandssvenska företrädare vill delta i minoritetssamråd och att det riktade stats- bidraget även skulle användas för insatser som omfattar finlands- svenska kulturaktiviteter. Av tidigare uttalanden i förarbetena framgår att inget hindrar enskilda finlandssvenskar från att delta i samråd. Det är dock viktigt att betona att det måste stå klart för alla parter som deltar i samråd att syftet med samråden är att aktivt främja finskspråkig samhällsservice samt insatser för finska språket och sverigefinsk kultur. Frågor som rör synliggörande eller främjande av finlandssvensk kultur är inte föremål för samråd enligt 5 § lagen om nationella minoriteter och minoritetsspråk. av de finlandssvenska representanterna i referensgruppen med representanter för de nationella minoriteterna och finlandssvenskarna Sammanfattningsvis framför vi med hänvisning till avsnitt I nedan och kapitel 2 (Avsnitten 2-2.3) i betänkandet att gruppen finlands- svenskar i beviljas nationell minoritetsstatus i , antingen som en del av alla sverigefinländare (oberoende av vad gruppen då skulle kallas, kanske t ex ”Sverigefinnar och finlands- svenskar i ”) eller i egen rätt som en sjätte nationell minoritet. Under alla omständigheter är det rimligt att kraven på att i olika sammanhang inkludera finlandssvenskarna i skärps - se avsnitt 2.4 i betänkandet och argumentationen under II nedan- så gruppen inte helt glöms bort som så ofta . Avsnitt III nedan handlar om språklig befolkningsstatisk och visar hur avsaknad av sådan i de facto gör att finlands- svenskarna i ytterligare osynliggörs. Vi föreslår vissa för- bättringar i utgiven allmän statistik, t ex av SCB, om personer med finländska rötter, utan krav på språkregistrering. I Finlandssvenskarna i övergripande status Vi delar inte utredarens slutsats att minoritetsstatus inte bör beviljas Vi delar inte utredarens syn på att det inte går att belägga en finlandssvensk kultur i dvs vi anser det tvärtom skäligt att en nationell minoritetsstatus antingen som en del av en gemensam sverigefinländsk minoritet (oberoende av vad en sådan minoritet skulle kallas) eller som en egen sådan beviljas gruppen med hänvisning till de kriterier som skapades . Vi finner att de krav som ställs på den finlandssvenska gruppen i är större än de krav som ställts på t ex sverigefinnarnas kulturella tillhörighet. Beskrivningen av gruppens historia i består av ett stycke och är synnerligen korthuggen i förhållande till beskrivningen av gruppen i . Beskrivningen slutar med ”Närheten till särskilt kustbygderna vid gjorde att en stor del säkerligen var svensktalande”. De undersökningar som gjorts visar att ordet ”säkerligen” kan strykas här. Finnarnas historia i 1. Inflyttarna från under det gemensamma rikets tid (1990) och Finnarnas historia i 2.