sou · H5B361 · 2017-06-29 00:00:00 — I återfallsstatistiken avseende längre strafftider har således inte gjorts någon avgränsning för särskilda kategorier av brottslighet, utan alla typer av brott ingår. Däremot tar statistiken sikte på just allvar- ligheten, genom att avgränsa sig till att endast gälla strafftider i ingångsbrotten. Återfallen redovisas i ett vidare perspektiv på så vis att även kortare fängelsestraff och andra på- följder ingår, men med möjlighet att titta närmare på återfall i längre I återfallsstatistiken avseende längre strafftider redovisas återfall inom ett, två och från frigivning. På samma sätt som gäller för statistiken avseende särskilda kate- gorier av allvarlig brottslighet är det av sekretesskäl olämpligt att redovisa resultaten . Därför har statistik som avser sammanförts och redovisas tillsammans. Således bygger stati- stiken på fyra enskilda årsvisa uppföljningar av återfall, där uppfölj- ningstiden för vart och ett av åren är ett, två respektive . För återfallsstatistiken avseende strafftider gäller följande. •Tabell 6.5 redovisar antal och andel återfall inom 1, 2 och av samtliga personer som frigivits från anstalt 2006–2009, med en utdömd strafftid , efter utdömd strafftid i ingångs- händelsen och mest ingripande påföljd i återfallshändelsen. •Tabell 6.6 redovisar motsvarande uppgifter som tabell 6.5, men endast för personer som frigivits efter utdömd strafftid . •Tabellerna redovisar endast individer som frigivits från anstalt med en utdömd strafftid . •I tabellerna redovisas frigivning efter mest ingripande påföljd. En person redovisas bara en gång oavsett hur många frigivningar han eller hon haft under referensåret. Tabell 6.5 Återfall efter avtjänad strafftid Antal och andel återfall inom 1, 2 och av samtliga personer som frigivits från anstalt 2006–2009, med en utdömd strafftid , efter utdömd strafftid i återfallshändelsen, totalt och i procent Totalt antal frigivna – 2009 efter strafftider >2 år 1–2 år >2–4 år Av tabell 6.5 framgår att det var drygt 3 600 fall med strafftider från och längre –2009, vilket grovt omräknat blir omkring 900 fall . hade sammanlagt återfallit i brott , och . Ser man däremot enbart till åter- fall som gav fängelse med längre strafftider handlar det om få fall oavsett om tittar på återfall efter ett, två eller . –2009 var det exempelvis (115 personer) som återfallit i brott som renderat fäng- else och upp till fängelse . Endast två pro- cent (79 personer) av dem som avtjänat strafftider överstigande återföll i brott som gav fängelse överstigande . Bland dem som frigetts från strafftider skulle det inne- bära en genomsnittlig årlig förekomst av knappt 30 återfall med strafftider och upp till och 20 återfall med straff- tider . 6 Inklusive återfallshändelser som renderat andra påföljder än fängelse. Tabell 6.6 Återfall efter avtjänad strafftid Antal och andel återfall inom 1, 2 och av samtliga personer som frigivits från anstalt 2006–2009, med en utdömd strafftid , efter utdömd strafftid i återfallshändelsen, totalt och i procent Totalt antal frigivna – 2009 efter strafftider > 4 år 1–2 år >2–4 år Av tabell 6.6 framgår att det –2009 var knappt 1 200 fall av ingångshändelser med strafftider , eller i genomsnitt omkring 300 . Återfallsnivåerna i detta högre strafftidsintervall är genomgående något lägre än då även strafftider och upp till inkluderades som i tabell 6.5 ovan. Det blir här förstås färre fall av återfall men ungefär lika låga återfallsandelar när man tittar på återfall med domar till längre strafftider. 7 Inklusive återfallshändelser som renderat andra påföljder än fängelse. 7Riskbedömningar avseende återfall i brott Vårt uppdrag består bl.a. i att överväga om det ska vara möjligt att beakta hög risk för återfall i allvarlig brottslighet som skäl för att skjuta upp tidpunkten för villkorlig frigivning. En ordning som innebär att en risk för återfall i brott utgör skäl mot villkorlig frigivning kräver att det görs en bedömning av risken och behovet av den fortsatta inkapacitering. Av central betydelse för om en sådan ordning kan godtas ur ett rättssäkerhetsperspektiv är i vilken utsträckning sådana riskbedömningar går att lita på; vad säger forsk- ningen om riskbedömningars tillförlitlighet på individnivå? I detta avsnitt behandlas, som en bakgrund till våra övervägan- den, frågor om riskbedömningar. Avsnittet inleds med en kort redo- görelse för olika regler om riskbedömningar inom rättsväsendet. Vidare lämnas en översiktlig beskrivning av aktuellt forskningsläge och olika riskbedömningsmodeller. Därefter redogörs för den prak- tiska hanteringen av riskbedömningar inom och Kriminalvården. 7.2Allmänt om riskbedömningar inom rättsväsendet Bedömningar av risk för återfall i brott görs i flera olika samman- hang inom rättsväsendet. Risken för återfall i brott kan ha betydelse vid domstols beslut i fråga om häktning. Häktning kan ske vid risk för fortsatt brottslig verksamhet om det finns misstanke om brott.1 Bedömningen av om 1 Se 24 kap. 1 och 3 §§ . Riskbedömningar avseende återfall i brott det finns risk att den misstänkte fortsätter sin brottsliga verksam- het ska göras med utgångspunkt i brottets beskaffenhet, den miss- tänktes förhållande eller någon annan omständighet. Vid bedöm- ningen ska också beaktas sådana omständigheter som kan tala emot häktning. Häktningsfrågan ska som huvudregel omprövas var fjor- tonde dag. Om den tilltalade döms till fängelse avräknas tiden i häkte från strafftiden. Frågan om det finns risk för återfall i brott har också betydelse för rättens möjlighet att besluta om särskild utskrivningsprövning i samband med rättspsykiatrisk vård. Lider den som har begått ett brott, för vilket påföljden inte kan stanna vid böter, av en allvarlig psykisk störning får rätten enligt 31 kap. 3 § över- lämna honom eller henne till rättspsykiatrisk vård, om det med hänsyn till hans eller hennes psykiska tillstånd och personliga för- hållanden i övrigt är påkallat att han eller hon är intagen på en sjuk- vårdsinrättning för psykiatrisk vård, som är förenad med frihets- berövande eller annat tvång. Har brottet begåtts under påverkan av en allvarlig psykisk störning, får rätten besluta att särskild utskriv- ningsprövning enligt lagen (1991:1129) om rättspsykiatrisk vård ska äga rum vid vården, om det till följd av den psykiska störningen finns risk för att han eller hon återfaller i brottslighet, som är av all- varligt slag. Rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning ska upp- höra när det inte längre till följd av den psykiska störningen som föranlett beslutet om särskild utskrivningsprövning finns risk för att patienten återfaller i brottslighet som är av allvarligt slag, och det inte heller annars med hänsyn till patientens psykiska tillstånd och personliga förhållanden i övrigt är påkallat att han eller hon är intagen på en sjukvårdsinrättning för psykiatrisk vård som är för- enad med frihetsberövande och annat tvång, eller ges öppen rätts- psykiatrisk vård (16 § lagen om rättspsykiatrisk vård). Rätten får inte bestämma att någon ska överlämnas till rätts- psykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning utan att en rättspsykiatrisk undersökning har gjorts i målet (3 § första stycket lagen [1991:1137] om rättspsykiatrisk undersökning).2 En rätts- 2 En sådan undersökning kan underlåtas om den misstänkte redan genomgår rättspsykiatrisk vård med särskild utskrivningsprövning och rätten i stället inhämtar ett yttrande från den läkare som är ansvarig för vården (3 § andra stycket lagen om rättspsykiatrisk undersök- ning). Riskbedömningar avseende återfall i brott psykiatrisk undersökning är väldigt ingripande för den enskilde och beslut om att den misstänkte ska genomgå en sådan undersökning får bara meddelas om den misstänkte erkänt gärningen eller om det förebragts övertygande bevisning om att han eller hon begått gär- ningen (2 § lagen om rättspsykiatrisk undersökning). Beslut om rätts- psykiatrisk undersökning får aldrig meddelas om påföljden bedöms kunna stanna vid böter. Ett annat sammanhang där risken för återfall i brott beaktas är vid prövningen av om fängelse på livstid ska omvandlas till ett tids- bestämt fängelsestraff enligt lagen (2006:45) om omvandling av fängelse på livstid (omvandlingslagen). Enligt 4 § omvandlingslagen ska vid prövningen särskilt beaktas den tid som den dömde har avtjänat, vad som av domen framgår om de omständigheter som legat till grund för straffmätningen, om det finns risk för att den dömde åter- faller i brottslighet av allvarligt slag, om den dömde har åsidosatt vad som gäller för verkställigheten och om den dömde har med- verkat till att främja sin anpassning i samhället. Det är som ansvarar för rättspsykiatriska undersökningar och utredningar om risk för återfall i brottslighet enligt omvandlingslagen. Bedömningar avseende risk för återfall i brott utförs också inom . Risk för återfall i brott beaktas t.ex. i samband med verkställighetsplanering, placering, särskilda villkor för långtids- dömda, permission och särskilda utslussningsåtgärder som frigång, vårdvistelse, vistelse i halvvägshus och utökad frigång. Det finns olika syften med riskbedömningar beroende på samman- hanget. Det grundläggande syftet med riskbedömningar avseende återfall i brott är att bedöma en individs risk för att återfalla och vid förhöjd risk genomföra insatser för att förebygga återfall. Risk- bedömningar används också som hjälpmedel för att avgöra vem som bör erhålla behandling och vilken typ av behandling som bör komma i fråga. Riskbedömningar avseende återfall i brott 7.3Riskbedömningar ur ett vetenskapligt perspektiv – det aktuella forskningsläget Riskbedömningar har gått från att vara ostruk- turerade kliniska bedömningar (första genera- tionens riskbedömningar – ”farlighetsbedömningar”), via aktuariskt (historiskt) inriktade bedömningar (andra genera- tionens riskbedömningar), till dagens strukturerade professionella bedömningar (tredje generationens riskbedömningar).3 Ostrukturerade kliniska bedömningar var s.k. farlighetsbedöm- ningar utförda av en kliniskt verksam person (en läkare, psykolog, socialarbetare eller liknande) utifrån hans eller hennes erfarenhet och personliga kännedom om den bedömda individen. Genom fallen Baxstrom och i kom såväl de vetenskapliga som de etiska aspekterna av sådana bedömningar att starkt ifråga- sättas. var en man som efter avtjänat fängelse- straff tvångsintogs på ett mentalsjukhus. Experter hade bedömt honom som farlig. Han överklagade beslutet till i . Domstolen fann att tvångsintagningen stred mot om individens rätt till frihet. Domen ledde till att ca 1 000 psykiskt störda lagöverträdare förflyttades till allmänpsyki- atriska sjukhus och hälften skrevs snabbt ut i samhället. I det s.k. Dixon-fallet var omständigheterna närmast identiska med dem i fallet Baxstrom. Dixon-fallet ledde till att ca 600 dömda personer som var intagna för tvångsvård överfördes till allmänpsykiatriska sjukhus, varifrån många snabbt skrevs ut. Uppföljningen av de utskrivna personerna i de båda fallen visade att endast en tredjedel återfallit i våldsbrott.4 Den andra generationens riskbedömningar innebar att bedöm- ningen endast skulle baseras på en sammanvägning av olika veten- skapligt fastställda faktorer. I dessa aktuariska (historiska) bedöm- ningar beaktades i stor utsträckning statiska faktorer och subjek- tiva värderingar och tolkningar accepterades inte. En effekt av att bedömningarna baserades på statiska riskfaktorer var att de inte gick att omformuleras för att användas i arbetet med att minska 3Sturup, , , och , Riskbedömning i kriminalvård och rättspsykiatri. Sammanfattningsrapport, projektnummer 2013:269, s. 11 och 12. 4Belfrage, Brottsligheten, psykiatrin och samhället, s. 70 f. Riskbedömningar avseende återfall i brott risken för våld och återfall i kriminalitet. Komplexiteten i våldsamt beteende och kriminalitet ledde till att också de aktuariska risk- bedömningarna kritiserades.5 Den tredje generationens riskbedömningar bygger på ett struk- turerat tillvägagångssätt där riskfaktorerna och fallspecifika om- ständigheter vägs samman i en slutlig bedömning. Den tredje genera- tionens riskbedömningar kan sägas väga samman första och andra generationens riskbedömningar. Det är inte bara fråga om en skatt- ning av riskfaktorer som förekommande eller inte och faktorerna summeras inte enligt en på förhand fastlagd modell. Enligt den strukturerade professionella bedömningen (SPB) viktas de olika riskfaktorerna i fråga utifrån sin betydelse i det individuella fallet. Vidare kan bedömare beakta ytterligare faktorer som är aktuella för just den bedömda personen. Omständigheter som kan förändras (dynamiska faktorer) har fått ett allt större utrymme vid bedömningarna. Riskbedömningar enligt SPB-modellen bör inte bara redogöra för risk för framtida våld, utan även beskriva typ och omfattning av möjliga insatser för att hantera den aktuella risken. Med prediktiv validitet avses hur väl enskilda faktorer i ett instru- ment eller en övergripande metod eller bedömning kan predicera ett utfall. SPB-modellernas prediktiva validitet utvärderas oftast med en summerad totalpoäng baserad på antalet förekommande risk- faktorer eller genom användande av den sammanvägda professio- nella bedömningen: låg, mellan eller hög risk. Enligt forskningen innebär en sammanvägd professionell bedömning att den prediktiva validiteten ökar jämfört med att bara använda totalpoängen. De flesta riskbedömningsmanualer understryker också att SPB endast bör användas med en sammanfattande professionell bedömning och inte med ett sammanräknande av poäng. När det gäller risk- bedömningar avseende återfall i sexuellt våld är dock det veten- skapliga läget gällande summerande riskgradering kontra totalpoäng mer osäkert. Enligt en metaöversikt uppvisas jämförbara resultat mellan att använda en sammanvägd professionell bedömning och användningen av totalpoäng.6 5Sturup, , , och a. a., s. 12. 6Se , , , och i kriminalvård och rättspsykiatri. Sammanfattningsrapport, projektnummer 2013:269, s. 13 med hänvisning till (2009), The accuracy of recidivism risk assessments for sexual offenders: a meta-analysis of 118 prediction studies, Psychological Assessment, 21, s. 1–21. Riskbedömningar avseende återfall i brott Ett ramverk för riskbedömningar avseende behandling av lag- överträdare är risk-, behov- och mottaglighetsmodellen (RBM). Modellen baseras på principer av risk, behov och mottaglighet och utformades i början av 1990-talet.7 Enligt riskprincipen kan en lag- överträdares återfallsrisk reduceras om insatserna som sätts in är proportionerliga i förhållande till individens risk för återfall. Behovs- principen kan sägas vara en förlängning av riskprincipen och foku- serar på de riskfaktorer som behöver påverkas för att minska risken för återfall. Dessa riskfaktorer kallas dynamiska riskfaktorer eller kriminogena behov. Faktorerna är kopplade till kriminellt tänkande och handlande samt kan förändras. Mottaglighetsprincipen avser att maximera individens möjligheter att ta till sig behandlingen genom att insatserna matchas till individens motivation, styrkor och svagheter. Enligt upphovsmännen till modellen kan lagöverträdare, liksom alla individer, förändra sitt beteende som svar på omständig- heterna och omgivningens krav. Genom att utöver risk använda behovs- och mottaglighetsprinciper fokuseras på det faktum att för- ändring är en basal och viktig förmåga hos alla individer och att beteendemässiga förändringar kan åstadkommas via rätt anpassade åtgärder.8 Vad säger forskningen om riskbedömningars tillförlitlighet? genomförde () en sammanställning av det vetenskapliga underlaget för att genomföra riskbedömningar avseende återfall i brott inom psykia- trin.9 Enligt rapporten tyder det vetenskapliga underlaget på att möjligheterna att, med hög precision prognostisera psykiatriska patienters våld i samhället, är begränsade. Rapportens slutsats är att riskbedömningar inom psykiatrin är bättre än ett slumpmässigt ut- fall, om slumpen antas ge korrekta förutsägelser i av fallen. Trots att riskbedömningar ger ett bättre utfall än slumpen, är de behäftade med stor osäkerhet. Granskningen visade att man 7Andrews, Bonta & Hoge (1990), Classification for effective rehabilitation: Rediscovering psychology, Criminal and Behavior, 17, s. 19–52. 8Sturup, , , och , a. a., s. 14. 9Riskbedömningar inom psykiatrin. Kan våld i samhället förutsägas? En systematisk littera- turöversikt, , rapport nr 175, SBU (dering). Riskbedömningar avseende återfall i brott genom riskbedömningar inom psykiatrin kunde förutsäga manliga patienters benägenhet att begå våldshandlingar i samhället med en säkerhet motsvarande högst 70–. Det sagda innebär att var tredje eller vart fjärde fall var felbedömt. Varken kliniska bedöm- ningar eller instrument kunde med någon tillförlitlighet förutsäga vilka kvinnor som skulle begå våldshandlingar senare.10 I en annan metaanalys11 där riskbedömningsinstrument delades in i tre subtyper efter vilken brottstyp de primärt konstruerats för, våld, sexuellt våld och generell brottslighet, visade studien att instru- ment som utvecklats för att bedöma risk för våld hade högre pre- diktiv validitet än instrument för sexuellt våld och generell brotts- lighet, men att osäkerheten ändå är betydande. Metaanalysen om- fattade personer från kriminalvård, rättspsykiatri och psykiatri. För våldsbrott var det genomsnittliga positiva prediktiva värdet (ett mått på andelen av dem som bedöms få utfallet enligt en bedöm- ningsmetod som också får det) . Bedömningen var alltså rätt i 41 av 100 fall. Träffsäkerheten beträffande vilka individer som hade låg risk att begå våldsbrott var betydligt bättre. Det genom- snittliga negativa prediktiva värdet, (ett mått på andelen av dem som inte bedöms få utfallet enligt en bedömningsmetod som heller inte får det) var . Författarnas slutsats var att riskbedöm- ningsinstrument effektivt kan urskilja vilka individer som inte kom- mer att begå våldsbrott, men att de är mer osäkra i bedömningar när de gäller vilka individer som kommer att begå våldsbrott. Enligt författarna kan det därför anses vara korrekt att använda instru- ment för att underbygga beslut om insatser om vård och behand- ling, men mer osäkert att använda instrumenten som underlag för beslut om tidsbestämning av straff eller fortsatt tvångsvård. 10Riskbedömningar inom psykiatrin. Kan våld i samhället förutsägas? En systematisk littera- turöversikt, , rapport nr 175, SBU (dering), s. 11–17 och 53–63. 11Fazel, , (2012), Use of risk assessment instruments to predict violence and antisocial behaviour in 73 samples involving 24 827 people: systematic review and meta- analysis, , 345 och , , , och , Riskbedömning i kriminalvård och rättspsykiatri. Sammanfattningsrapport, projektnummer 2013:269, s. 17 f. Riskbedömningar avseende återfall i brott 7.4Riskbedömningsmodeller – instrument och checklistor Nedan redogörs för de riskbedömningsmodeller som godkänts av Rättsmedicinalverket.12 Det är huvudsakligen fråga om struktu- rerade kliniska modeller (PCL-R, HCR-20V3, SVR-20, SARA-V3, LSI-R, PATRIARK och ), men två olika aktuariska modeller (VRAG och STATIC-99) används som komplement. Inom grundas bedömningen av risken för åter- fall i brott och vilka insatser som lämpligen bör vidtas i normalfallet på resultatet av en basutredning enligt Risk-, behovs- och mottag- lighetsmodellen (RBM). Kriminalvården använder även andra, av godkända, modeller. Psychopathy Checklist – Revised (PCL-R) En av de mest betydelsefulla metoderna för att bedöma återfallsrisk är PCL-R (Psykopathy Checklist – Revised; Hare, 1991). Det bör dock framhållas att PCL-R inte är ett instrument för att bedöma risk för återfall. Ursprungligen utvecklades checklistan för att be- döma graden av psykopati, men metoden har kommit att användas också vid riskbedömningar eftersom det har visat sig finnas ett samband mellan psykopatiska personlighetsdrag – särskilt antisoci- ala drag – och återfall i kriminalitet. Det gäller särskilt återfall i våldsbrottslighet. Historical Clinical Risk Management-20 (HCR-20V3) Det mest kända exemplet på tredje generationens riskbedömningar är HCR-20V3 eller HCR 20, version 3 (Historical Clinical Risk Management-20, Version 3; , , , & , 2013).13 används HCR-20V3 inom flera områden, såsom psykiatri, rättspsykiatri och kriminalvård. 12Se riktlinjer vid riskutredning inför prövning av omvandling av fängelse på livstid. 13Ursprungligen benämndes instrumentet (Historical Clinical and Risk Manage- ment; , , Eaves & , 1997). Riskbedömningar avseende återfall i brott listan PCL-R är HCR-20V3 troligen den mest väletablerade check- listan för riskbedömning. HCR-20V3 är validerad och beprövad när det gäller lagöverträdare med eller utan psykisk störning. Sexual Violence Risk-20 (SVR-20) SVR-20 (Sexual Violence Risk-20; , , Kropp & , 1997) är en checklista för bedömning av risk för sexuellt våld. Sexuellt våld definieras som ”faktiskt genomfört, försök till eller hot om sexuell kontakt med en person som inte har gett sitt samtycke eller som inte har förmågan att samtycka”. Liksom PCL-R och HCR-20 utvecklades checklistan i . SVR-20 identifierar 20 olika risk- faktorer för sexuellt våld. Spousal Assault Risk Assessment (SARA-V3) SARA-V3, eller version 3 (Spousal Assault Risk Assessment; Kropp, , , 1994) är en checklista för att bedöma risken för upprepat partnervåld. Med partnervåld avses i detta sammanhang varje form av fysisk skada och försök till eller hot om sådan skada, som tillfogats av en man eller kvinna med vilken offret har eller har haft en intim och sexuell relation. The Level of Service Inventory Revised (LSI-R) LSI-R (The Level of Service Inventory Revised; , 2004) är ett skattningsinstrument för identifiering av behov av stöd- insatser och risknivåer för att förebygga brott. LSI-R har utvecklats utifrån ett behov av ett hjälpmedel för riskhantering som inte enbart tar utgångspunkt i att skatta återfallsrisken som sådan, utan också kartlägger klientens behov av stöd och behandling för att kunna minska risken för återfall i brott. finns en svensk version av LSI-R. Skattningsinstrumentet bidrar till ökade kunskaper om riskfaktorernas betydelse i det enskilda fallet vilket ger ökade möjligheter att utforma ändamålsenliga behand- lingsplaner samt att bestämma övervakningsbehov. Kartläggningen av riskfaktorer och åtgärdsbehov enligt LSI-R avser tio huvudområ- Riskbedömningar avseende återfall i brott den (kriminell historia, utbildning/anställning, ekonomi, familj/äkten- skap, boendeförhållanden, fritid/rekreation, umgänge, alkohol/drog- problem, emotionellt/personligt, attityder/inställning). Patriark (; 2005) är en checklista för bedömning och han- tering av risk för hedersrelaterat våld. Checklistan består av tre delar och omfattar femton faktorer. Den första delen täcker fem riskfaktorer beträffande mönstret i det hedersrelaterade våldet. Den andra delen kartlägger gärningspersonens/personernas psykosociala status och den tredje delen fokuserar på fem sårbarhetsfaktorer och bakgrund hos offret eller offren. Efter att all information samlats in och värderats bedöms följande faktorer: risk för allvarligt våld, akut risk för hedersrelaterat våld, sannolika offer och andra risker. Be- dömningen av checklistans faktorer ska helst föregås av intervjuer eller förhör med den förmodade gärningsmannen, offret och/eller vittnen eller närstående samt genomgång av journaler eller liknande i den mån gärningspersonen har en historia av psykiska problem. Stalking assessment and management () (Stalking assessment and management; Kropp, , 2008) är ett riskbedömningsinstrument med särskilt fokus på stalk- ning. Instrumentet innehåller tre olika avsnitt. Det första avsnittet handlar om vilken typ av stalkning det är fråga om, det andra be- handlar riskfaktorer hos gärningsmannen och det tredje sårbarhet hos offret. Violence Risk Appraisal (VRAG)