sou · H5B390 · 2017-11-22 00:00:00 — Bestämmelserna i 12 kap. 2 § andra stycket kan därför inte fortsätta att gälla för makar och registrerade partner som omfattas av förordningarna. Naturligtvis kan det uppstå situationer där den enligt förord- ningarna tillämpliga lagen föreskriver bestämmelser som vid bodel- ningen inte tar hänsyn till en makes brottsliga inblandning i den andra makens död. I dessa situationer får det ankomma på svenska domstolar att bedöma om bestämmelserna om ordre public i stället kan tillämpas, dvs. om en tillämpning av bestämmelserna vore uppen- bart oförenlig med grunderna för domstolslandets rättsordning (se artikel 31 i förordningarna). Slutligen innehåller 12 kap. 3 § bestämmelser om jämkning som föreskriver att om ett villkor i ett äktenskapsförord eller föravtal är oskäligt med hänsyn till innehållet, omständigheterna vid dess tillkomst, senare inträffade förhållanden och omständigheterna i övrigt, får det jämkas eller lämnas utan avseende vid bodelningen. Bestämmelserna är allmänt hållna för att kunna omfatta alla tänk- bara former av villkor i ett äktenskapsförord eller föravtal. En så all- mänt hållen möjlighet att alltid jämka oskäliga villkor i äktenskaps- förord och föravtal om bodelningen görs i kan, enligt utred- ningens mening, inte anses förenlig med förordningarnas allmänna målsättning och krav på restriktivitet. Bestämmelserna kan inte anses utgöra internationellt tvingande regler och de kan därmed inte heller fortsätta att gälla för makar och registrerade partner som omfattas av förordningarna. Förekommer det situationer som de aktuella be- stämmelserna tar sikte på får det ankomma på svenska domstolar att bedöma om bestämmelserna om ordre public i stället kan tillämpas. Sammantaget menar utredningen att bestämmelser motsvarande dem i 10 § LIMF inte kan anses utgöra internationellt tvingande regler. Kompletterande bestämmelser i likhet med 10 § LIMF föreslås därför Kompletterande bestämmelser till förordningarna I stället ersätter förordningarnas bestämmelser om tillämplig lag även bestämmelserna i 10 § LIMF. Bestämmelser till skydd för tredje man (11 och 12 §§ LIMF) I 11 och 12 §§ LIMF finns bestämmelser som föreskriver i vilka situa- tioner svensk lag ska tillämpas i förhållande till tredje man trots att ut- ländsk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden enligt 3 eller 4 §§ LIMF. Bestämmelserna gäller även beträffande registrerade partner som har registrerat partnerskapet enligt partnerskapslagen och de syftar till att skydda tredje mans intressen. Artikel 28 i förordning- arna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhål- landen innehåller också särskilda bestämmelser om tillämplig lag som syftar till att skydda tredje mans intressen. En närmare redogörelse för innehållet i 11 och 12 §§ LIMF och artikel 28 i förordningarna finns i avsnitt 6.7. Bestämmelserna om skydd för tredje man i LIMF och förord- ningarna motsvarar inte varandra helt och utredningen gör bedöm- ningen att tillämplig utländsk rätt i fortsättningen kommer att kunna åberopas i större utsträckning gentemot tredje man än vad som är fallet (se vidare utredningens bedömning i avsnitt 6.7). Detta beror på att domstolarna enligt förordningarnas artikel 28 alltid måste göra en bedömning av tredje mans kännedom om den tillämpliga ut- ländska lagen för att avgöra om den kan åberopas gentemot honom eller henne. Enligt LIMF kan tillämplig utländsk lag som innebär mer långtgående inskränkningar eller begränsningar än svensk rätt avseende makes rätt att förfoga över fast egendom och tomträtt, aldrig åberopas gentemot en tredje man. Bestämmelserna i 11–12 §§ LIMF innebär visserligen ett viktigt skydd för enskilda intressen, dvs. tredje mans intressen. Internatio- nellt tvingande regler är dock, som tidigare nämnts, bestämmelser som en medlemsstat anser vara så avgörande för att skydda allmän- intressen, t.ex. sin politiska, sociala och ekonomiska struktur, att landet kräver att de tillämpas vid alla situationer inom deras tillämp- ningsområden (artikel 30.2 i förordningarna). Med hänsyn till detta och då det redan finns särskilda bestämmelser i förordningarna om skydd för tredje mans intressen, menar utredningen att det sannolikt skulle strida mot förordningarna att fortsätta tillämpa bestämmel- Kompletterande bestämmelser till förordningarna serna i 11 och 12 §§ LIMF. Några sådana bestämmelser föreslås därför inte som kompletterande bestämmelser till förordningarna. I stället ersätter förordningarnas bestämmelser i artikel 28 bestämmelserna i 11 och 12 §§ LIMF. I fortsättningen kommer det att vara bestämmelserna i artikel 23 i förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögen- hetsförhållanden som reglerar den formella giltigheten av ett lagvals- avtal. Ett lagvalsavtal ska enligt dessa bestämmelser vara skriftligt, daterat och undertecknat för att vara formellt giltigt (artikel 23.1). Om vissa omständigheter föreligger gäller även ytterligare formkrav (se artikel 23.2–4). Sammanfattningsvis gäller i detta avseende att om en eller båda makarna, för avtalets ingående, har hem- vist i en medlemsstat som föreskriver kompletterande formkrav för äktenskapsförord, ska dessa formkrav tillämpas även vid lagvalsavtal. Vad som sagts om makar gäller även för registrerade partner. För en mer ingående genomgång av bestämmelserna i artikel 23, se av- snitt 6.5.1. I föreskrivs kompletterande formkrav för äktenskapsförord i form av registrering hos (se 7 kap. 3 § tredje stycket ). Om en eller båda makarna har hemvist i vid avtalets ingående måste alltså även ett lagvalsavtal registreras hos för att få formell giltighet (artikel 23.2 och 4). Om den andre maken har hemvist i en medlemsstat som föreskriver andra kompletterande formkrav för äktenskapsförord, t.ex. notarisering, blir lagvalsavtalet giltigt om det uppfyller kraven i eller den andra staten, dvs. antingen är registrerat eller upprättat i enlighet med be- stämmelserna om notarisering (artikel 23.3). Vad som sagts om makar gäller även för registrerade partner. I 16 kap. finns bestämmelser om handlägg- ningen av registreringsärenden, dvs. ärenden om registrering av t.ex. äktenskapsförord. Det gäller bl.a. bestämmelser om skyldighet att föra ett äktenskapsregister (16 kap. 1 §), ansökan om registrering (16 kap. 2 §), registreringsdag (16 kap. 4 §) och över- klagande av beslut rörande registrering (16 kap. 5 §). Kompletterande bestämmelser till förordningarna I avsnitt 13.2 föreslår utredningen att 16 kap. 1 § ska ändras så att skyldighet att föra ett äktenskapsregister även omfat- tar uppgifter som ska registreras enligt förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden, dvs. Ändringen innebär att bestämmelserna i 16 kap. 2, 4 och 5 §§ kommer att gälla även vid registrering av lagvalsavtal. Av tydlighetsskäl bör det dock införas kompletterande bestämmelser till förordningarna som föreskriver att bestämmel- serna i 16 kap. 2, 4 och 5 §§ ska tillämpas om ett lagvalsavtal registre- ras hos enligt artikel 23 i förordningarna. 9.4Erkännande och verkställighet av avgöranden enligt förordningarna Förslag: En ansökan om erkännande eller verkställbarhet av ett avgörande ska göras till den tingsrätt som regeringen föreskriver. En ansökan om ändring av ett beslut som har meddelats med an- ledning av en ansökan om erkännande eller verkställbarhet ska göras till den tingsrätt som har meddelat beslutet. En ansökan om ändring ska, om den görs av sökanden, göras från den dag då beslutet meddelades. Lagen om domstolsärenden ska tillämpas vid handläggningen i domstol, om inte annat följer av förordningarna om makars re- spektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden. Om ett avgörande förklaras verkställbart, ska det verkställas enligt utsökningsbalkens regler på samma sätt som en svensk dom som har vunnit laga kraft, om inte annat följer av förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhål- landen. 9.4.1Frågor om erkännande och verkställbarhet i Innebörden av att ett avgörande erkänns i är att avgörandet får verkan i och att det kan förklaras vara verkställbart här. När ett utländskt avgörande erkänns i kan parterna inte tvista på nytt inför en svensk domstol om samma sak, dvs. det utländska avgörandet är ett hinder mot en rättegång i . Kompletterande bestämmelser till förordningarna Ett avgörande som har meddelats i en medlemsstat ska enligt för- ordningarna om makars respektive registrerade partners förmögen- hetsförhållanden erkännas i övriga medlemsstater utan något särskilt förfarande (artikel 36.1). Erkännande får vägras endast på någon av de grunder som anges i förordningarna (artikel 37). När erkännande- frågan uppkommer som en prejudiciell fråga vid en domstol i en medlemsstat får den domstolen avgöra frågan om erkännande (arti- kel 36.3). Bestämmelsen innebär att om en part i en svensk rättegång gör gällande att en utländsk dom inte ska erkännas här och den ut- ländska domen rör en fråga som är av betydelse för den svenska dom- stolens prövning, är den svenska domstolen behörig att pröva om domen kan anses giltig i . Frågan om erkännande kan också prövas i ett särskilt förfarande (artikel 36.2). För att ett utländskt avgörande ska kunna verkställas i krävs att en domstol i ett särskilt förfarande har fattat ett beslut om att avgörandet är verkställbart (artiklarna 44–57). Ett förfarande för verk- ställbarhetsförklaring finns redan i LIMF och ett motsvarande förfa- rande som föreskrivs i förordningarna om makars respektive registre- rade partners förmögenhetsförhållanden finns i en rad andra instru- ment, exempelvis arvsförordningen och underhållsförordningen.9 Enligt förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden inskränker sig prövningen i ett första skede till en kontroll av att de formella förutsättningarna är upp- fyllda (artiklarna 45 och 47). Den part mot vilken verkställighet be- gärs kan dock ansöka om ändring av en verkställbarhetsförklaring och sökanden kan ansöka om ändring av ett beslut som innebär av- slag på ansökan (artikel 49). Avgörandet med anledning en ansökan om ändring får enligt förordningarna överklagas (artikel 50). Även en officiell handling eller en förlikning inför domstol ska förklaras verkställbar i enligt samma förfarande som gäller för domar (artiklarna 59.1 och 60.1). Bestämmelserna om verkställ- barhetsförklaringar gäller alltså också för sådana handlingar. Bestämmelserna om erkännande och verkställighet i förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden motsvarar helt bestämmelserna om erkännande och verkställighet i arvsförordningen. I IAL finns kompletterande bestämmelser om er- 9 Såvitt gäller avgöranden från medlemsstater som inte tillämpar lagvalsreglerna Haag- protokoll. Kompletterande bestämmelser till förordningarna kännande och verkställighet enligt arvsförordningen. Det gäller frågor som inte regleras i arvsförordningen och som därför måste regleras nationellt för att förordningen ska kunna tillämpas fullt ut. De kom- pletterande bestämmelserna i rör frågor om behörig domstol i , hur det närmare förfarandet ska gå till samt vissa bestäm- melser om verkställighet. Utredningen anser att bestämmelserna om erkännande och verk- ställighet i förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden behöver kompletteras med bestämmelser på motsvarande sätt som skett i fråga om arvsförordningen. Nedan följer utredningens överväganden i denna del. Övervägandena motsvarar skälen för de kompletterande bestämmelser som regeringen föreslog med anledning av införandet av IAL (jfr prop. 2014/15:105 s. 43 ff). Den lokala behörigheten för prövningen av ansökningar om verk- ställbarhetsförklaring enligt förordningarna ska bestämmas utifrån domicilet för den part mot vilken verkställighet begärs eller utifrån den plats där verkställighet ska ske (artikel 44.2). Ansökningar om verkställbarhet av utländska avgöranden i allmän- het har tidigare prövats av . I samband med att I-förordning trädde i kraft gjordes dock en generell överflyttning av verkställbarhetsprövningen i första instans till tingsrätt. Prövningen har i förordning koncentrerats till ett antal tingsrätter.10 För att frångå denna ordning när det gäller avgöranden som omfattas av förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden krävs det starka skäl. Enligt utred- ningens bedömning saknas sådana skäl. Prövningen av verkställbar- heten bör även i dessa fall ske i tingsrätt som första instans. Utred- ningen förutsätter att regeringen i förordning anger vilka tingsrätter som ska vara behöriga att handlägga ärendena. 10 Se vidare propositionen Nya regler för erkännande och verkställighet av utländska domar på civilrättens område (prop. 2013/14:219) s. 84–90 och förordningen (2014:1518) om behörig dom- stol vid erkännande och verkställighet av utländska avgöranden i vissa fall. Kompletterande bestämmelser till förordningarna Förordningarna om makars respektive registrerade partners förmö- genhetsförhållanden innehåller vissa bestämmelser om förfarandet vid ansökan om verkställbarhetsförklaring. Exempelvis anges att en kopia av domen ska bifogas ansökan (artikel 45.3 a). Ansökningsför- farandet ska dock i huvudsak regleras av nationell rätt, vilket innebär att det behövs svenska bestämmelser, t.ex. om rättens sammansätt- ning och om jäv. I samband med att handläggningen av verkställbarhetsansökningar flyttades från till tingsrätt gjordes bedömningen att lagen (1996:242) om domstolsärenden ska tillämpas på förfarandet.11 Det saknas skäl att i detta fall avvika från bedömningen när det gäller kompletterande processlag för ansökningar om verkställbarhetsför- . Lagen om domstolsärenden bör alltså gälla vid ansökningar enligt förordningarna. Båda parterna kan ansöka om ändring av ett beslut som gäller erkännande eller verkställbarhetsförklaring (artikel 49.1). Av förord- ningarna framgår att motparten kan ansöka om ändring från det att beslutet delgavs honom eller henne. Om motparten har hemvist i en annan medlemsstat, är tidsfristen (artikel 49.5). Av förordningarna framgår dock inte inom vilken tid sökanden ska ansöka om ändring av ett beslut som innebär avslag på ansökan. Den frågan regleras inte heller i lagen om domstolsärenden (där anges endast överklagandefrister). Av allmänna processrättsliga principer följer dock att tiden för att ansöka om ändring inte bör vara obe- gränsad. En tidsfrist bör därför införas. Med hänsyn till att sökanden ofta befinner sig utomlands i dessa fall finns det skäl att välja en något längre tidsfrist än den tidsfrist som normalt gäller för överklaganden.12 I likhet med vad som gäller enligt de kompletterande bestämmel- serna till arvsförordningen i IAL, anser utredningen att det är lämp- ligt att även när det gäller de nu aktuella förordningarna bestämma motsvarande tidsfrist från den dag beslutet medde- lades. 2013/14:219 s. 90 f. 12Se propositionen Om tillträde till (prop. 1991/92:128) s. 143. Kompletterande bestämmelser till förordningarna När det gäller tiden för att överklaga tingsrättens beslut i ett ärende om ansökan om ändring finns bestämmelser i lagen om domstols- ärenden, för överklagande såväl till hovrätt som till (se 38 § lagen om domstolsärenden). En dom som är verkställbar i en medlemsstat ska kunna verkställas i en annan medlemsstat sedan domen har förklarats verkställbar där (artikel 43). En grundläggande förutsättning för att verkställighet ska kunna ske är alltså att domen är verkställbar i ursprungsstaten. I likhet med bl.a. I-förordning ställer förordningarna om ma- kars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden inte något krav på att domen ska ha vunnit laga kraft för att den ska kunna verkställas. Att så är fallet framgår indirekt av den möjlighet som finns för en domstol att skjuta upp prövningen av verkställbarheten om domen har överklagats i ursprungsmedlemsstaten (artikel 52). Vidare anges i artikel 53.3 att inga andra åtgärder för verkställighet än säkerhetsåtgärder får vidtas innan fristen för att söka ändring av verkställbarhetsförklaringen har löpt ut. Förordningarna innehåller därmed spärrar mot avgöranden som inte har vunnit laga kraft. Mot den bakgrunden bör, på motsvarande sätt som gäller t.ex. I-förordning, ett avgörande som har förklarats verkställbart enligt förordningarna verkställas enligt utsökningsbalken på samma sätt som en svensk dom som har vunnit laga kraft. Rätten till säkerhetsåtgärder följer direkt av tingsrättens beslut om verkställbarhetsförklaring, och sökanden behöver därför inte utverka ett särskilt domstolsbeslut om det (artikel 53.2). Av tydlighetsskäl bör det dock införas bestämmelser som anger att tingsrättens beslut att bifalla en ansökan om verkställbarhetsförklaring anses innefatta ett beslut om kvarstad eller om någon annan åtgärd som regleras i 15 kap. (jfr prop. 2013/14:219 s. 94 f.) Kompletterande bestämmelser till förordningarna 9.5Rättsverkningar vid legal separation Förslag: Nuvarande bestämmelser om rättsverkningar vid legal separation ska behållas med en mindre språklig ändring. I 8 § LIMF finns bestämmelser som reglerar rättsverkningarna av ett utländskt beslut om legal separation när svensk lag är tillämplig på makarnas förmögenhetsförhållanden. Bestämmelserna innebär att egendom som en make förvärvar efter separationen inte ska ingå i bodelningen och att täckning för skulder ska beräknas med hänsyn till förhållandena vid separationen. Rättsverkningarna inträder dock inte om makarna har återupptagit sammanlevnaden. Legal separation, eller hemskillnad som det tidigare kallades, av- skaffades i . Institutet förekommer dock i andra län- der, bl.a. i och . Det finns inga svenska bestämmel- ser om erkännande och verkställighet av utländska beslut om legal separation. Det har därför ansetts angeläget att ha bestämmelser i svensk rätt som reglerar rättsverkningarna av sådana beslut. Se vidare avsnitt 6.4.2 för en närmare redogörelse av bestämmelserna och be- greppet legal separation. De frågor som regleras i 8 § LIMF regleras inte i förordningen om makars förmögenhetsförhållanden men de faller inom förordningens tillämpningsområde. Bestämmelserna kommer därför att kunna fort- sätta att tillämpas beträffande makar som omfattas av förordningen. Med hänsyn till detta och då bestämmelserna fortfarande får anses angelägna, menar utredningen att bestämmelserna i 8 § LIMF ska be- hållas och utgöra kompletterande bestämmelser till förordningen om makars förmögenhetsförhållanden. Endast en mindre språklig änd- ring föreslås i förhållande till formuleringen i 8 § LIMF. 10Internordiska bestämmelser om makars förmögenhetsförhållanden Som redogjorts för i avsnitt 3.3.3 finns för vissa frågor på området för makars förmögenhetsförhållanden särskilda internationellt privaträtts- liga bestämmelser i förhållandet mellan de nordiska länderna. Bestäm- melserna har sin grund i konventioner mellan de nordiska länderna, nämligen de nordiska äktenskaps- respektive arvskonventionerna, nordiska ramkonvention om erkännande och verkställighet av domar på privaträttens område och nordiska ramkonven- tion om erkännande och verkställighet av domar. För svensk del finns de internordiska bestämmelserna i förord- ningen (1931:429) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap, adoption och förmynderskap (NÄF), lagen (2015:417) om arv i internationella situationer (IAL), lagen (1977:595) om erkän- nande och verkställighet av nordiska domar på privaträttens område (NEVL) och lagen (1932:540) om erkännande och verkställighet av dom som meddelats i (lag). Bestämmelserna lag tillämpas i förhållande till eftersom inte har tillträtt nordiska ramkonvention. Förordningen om makars förmögenhetsförhållanden innehåller i artikel 62 bestämmelser som får effekter på tillämpningen av de nor- diska konventionerna och därmed också de svenska bestämmelserna i , IAL, NEVL och lag. En sammanfattande redogörelse av vad artikel 62 innebär finns i avsnitt 10.2. En närmare redogörelse finns i avsnitt 4.4.1. De internordiska bestämmelserna kommer att kunna fortsätta tillämpas åtminstone i förhållande till , och men även till i vissa fall. I avsnitt 10.4–6 följer utredningens överväganden och förslag om hur de internordiska bestämmelserna Internordiska bestämmelser om makars förmögenhetsförhållanden ska fortsätta tillämpas och vilka av dessa bestämmelser som ska behål- las. Utredningens överväganden och förslag om vilka internordiska bestämmelser som ska behållas avser dock inte den lagtekniska frågan om bestämmelserna ska behållas i nuvarande författning eller om de ska föras över till en ny lag. Den lagtekniska frågan behandlas i stället i kapitel 14. Som nämnts i avsnitt 4.4.1 innehåller förordningen om makars för- mögenhetsförhållanden i artikel 62 bestämmelser som får effekter på tillämpningen av de nordiska äktenskaps- respektive arvskonventio- nerna, nordiska ramkonvention och nordiska ram- konvention om erkännande och verkställighet av domar (de nordiska konventionerna) och därmed också de svenska bestämmelserna i , IAL, NEVL och lag. var redan part i de nordiska konventionerna när förord- ningen om makars förmögenhetsförhållanden antogs . I förhållande till länder utanför det fördjupade samarbetet, dvs. tredje land, ska förordningen inte påverka tillämpningen av bilaterala och multilaterala konventioner som medlemsstaterna är parter i när för- ordningen antas och som gäller frågor som omfattas av förordningen (artikel 62.1). Detta betyder alltså att även fortsättningsvis kommer att kunna tillämpa de internordiska bestämmelserna avseende frågor om makars förmögenhetsförhållanden i förhållande till Dan- mark, och . I förbindelserna mellan medlemsstaterna har förordningen där- emot företräde framför konventioner som de slutit mellan sig, om konventionerna rör frågor som regleras i förordningen (artikel 62.2). I förhållande till kommer därmed inte att kunna tillämpa de internordiska bestämmelserna avseende frågor om ma- kars förmögenhetsförhållanden. Förordningen innehåller dock ett undantag som innebär att bestämmelserna om erkännande och verk- ställighet i de nordiska äktenskaps- respektive arvskonventionerna samt nordiska ramkonvention får tillämpas även i förhållan- det mellan och i den mån de föreskriver enklare och snabbare förfaranden för erkännande och verkställighet av domar än förordningen gör (artikel 62.3). Internordiska bestämmelser om makars förmögenhetsförhållanden Bedömning: Internordiska bestämmelser om makars förmögen- hetsförhållanden ska gälla även samkönade äktenskap. Enligt 23 § NÄF gäller bestämmelserna i inte för äktenskap som ingås mellan två kvinnor eller mellan två män. Paragrafen inför- des 2009 i samband med att det blev möjligt för samkönade par att ingå äktenskap i . I förarbetena till införandet av paragrafen uttalades att NÄF genomför en nordisk konvention (den nordiska äktenskapskonventionen) som inte omfattar äktenskap mellan per- soner av samma kön. För att undvika rättsosäkerhet ansågs detta be- höva komma till uttryck i förordningen.1 Vare sig den nordiska äktenskapskonventionen eller den nordiska arvskonventionen innehåller några bestämmelser som utesluter sam- könade äktenskap eller samkönade makar från konventionernas tillämpningsområden. Utredningen har i avsnitt 3.3.4 gjort bedöm- ningen att termerna äktenskap och makar i de nordiska äktenskaps- respektive arvskonventionerna numera ska tolkas så att de omfattar även samkönade äktenskap och samkönade makar. Det behövs där- för inte en särreglering som föreskriver att samkönade makar undan- tas från tillämpningsområdet för de internordiska bestämmelserna om makars förmögenhetsförhållanden. Med hänsyn till utredningens bedömning att samkönade äkten- skap numera omfattas av de nordiska äktenskaps- respektive arvs- konventionerna uppkommer frågan om bestämmelserna i 23 § NÄF över huvud taget kan behållas i NÄF.