sou · H5B361 · 2017-06-29 00:00:00 — VRAG (Violence Risk Appraisal; Quinsey, , ; 1998) är ett aktuariskt riskbedömningsinstrument som mäter risken för framtida våld, inklusive sexuella brott. VRAG omfattar tolv risk- faktorer som vägs samman genom ett fördefinierat viktningssystem. Det betyder att de olika riskfaktorerna får olika värden beroende på deras inflytande på den totala risknivån. Riskbedömningar avseende återfall i brott summeras och omräknas till en sannolikhet för framtida våldshand- lingar. En psykolog eller annan person med motsvarande kompe- tens bör göra värdering av psykopatiska drag. använder VRAG som komplement till HCR- 20 vid riskbedömningar enligt omvandlingslagen. Static-99 (, 1999) är ett aktuariskt riskbedöm- ningsinstrument för att bedöma återfall i sexualbrottslighet och våldsbrottslighet hos manliga förövare som tidigare begått sexuellt brott (inte pornografibrott eller köp av sexuell tjänst). Static-99 används av som komplement till SVR-20 vid riskbedömningar enligt omvandlingslagen. ansvarar för utredningar om risk för återfall i brottslighet i samband med omvandling av livstidstraff (3 § för- ordningen [2006:1119] om omvandling av fängelse på livstid). Nedan redogörs för de riskbedömningar som görs i samband med sådana utredningar. Redogörelsen nedan baseras på uppgifter från Rätts- medicinalverket. När får in en begäran om ett utlåtande med riskbedömning tillsätts ett tvärprofessionellt utredningslag vari normalt ingår en forensisk socialutredare, en rättspsykiater och en psykolog. Utredningslaget inleder arbetet genom att hämta in rele- vanta handlingar såsom t.ex. Kriminalvårdens behandlingsjournaler, tidigare domar, personutredningar, rättspsykiatriska undersök- ningar och riskbedömningar som gjorts i tidigare skeden beträff- ande den livstidsdömde. En riskutredning omfattar också ingående samtal med den dömde. sker samtalen varvid den dömde och delar av eller hela utredningslaget deltar. Den sammanlagda samtalstiden kan variera mellan fyra och . Utredningslaget hämtar vidare in referenser från kontaktpersoner, anhöriga eller andra personer. Riskbedömningar avseende återfall i brott Arbetet med att identifiera riskfaktorer och skyddsfaktorer för fortsatt brottslighet bedrivs enligt en strukturerad klinisk metod, dvs. man använder sig av kliniska bedömningar och särskilda check- listor för bedömningen av återfallsrisken. Viktigt är att utrednings- laget också identifierar enskilda riskfaktorer som kanske inte fångas upp av de checklistor man använder. Handläggningstiden är i normal- fallet . Omfattningen av riskutredningen ska anpassas till ärendets karaktär och svårighetsgrad. Har en riskutredning tidigare gjorts ska den nya utredningen enbart inriktas på om det skett en för- ändring av risken för återfall sedan den tidigare utredningen. De metoder, instrument och checklistor som ska användas vid risk- utredningar ska enligt föreskrifter och all- männa råd vid riskutredning inför prövning av omvandling av fängelse på livstid (SOSFS 2006:16) vara godkända av . har också meddelat riktlinjer för verksam- heten. Enligt riktlinjerna utgör utlåtandet med riskbedömning en syntes av medicinsk-psykiatriska, psykologiska, sociala och omvård- nadsrelaterade aspekter som är relevanta för bedömningen av risken för återfall i brottslighet. De metoder som används vid riskbedöm- ningen ska vara godkända av och anges i ut- låtandet. För att utföra en kvalificerad riskbedömning krävs såväl en klinisk avvägning som skattningar enligt strukturerade metoder. Forskningen kring strukturerade riskbedömningsmetoder utvecklas, vilket gör att förutsättningarna för val av metod förändras. I riktlinjerna anges att utredarna inte ska skriva ut vilka poäng check- listorna resulterar i. Orsaken till detta är att det också kan finnas andra överväganden om risk- och skyddsfaktorer som påverkar den sammantagna risknivån och därmed även den samlade bedömningen. Som beskrivits ovan ingår i utredningslaget deltagare med olika specialkompetens och de bidrar med kunskap inom sitt område. Den medicinsk-psykiatriska delutredningen ska särskilt inriktas på psykisk ohälsa, missbruk/beroende och somatiska sjukdomar. I den psykologiska delutredningen bör fokuseras på personlighetsrelaterade faktorer och intellektuella resurser. Den sociala delutredningen bör huvudsakligen fokusera på de risk- och skyddsfaktorer för återfall i brottslighet som hänger samman med den dömdes sociala omstän- digheter före och efter livstidsdomen. Dessa faktorer kan gälla missbruk, tidigare kriminalitet, sociala förhållanden och relationer. Riskbedömningar avseende återfall i brott Bedömningen resulterar i en utredning innehållande ett utlåt- ande med bedömning av risken för att den dömde återfaller i brotts- lighet och uppgifter om vilken typ av brottslighet som avses. Om risk för återfall konstateras ska det även lämnas förslag till åtgärder för att minska risken. Av föreskrifter och allmänna råd framgår att risken för att den dömde återfaller i brotts- lighet ska anges som låg, medelhög eller hög. Tveksamheter inför graden av risk ska framgå. Faktorer som bedöms öka respektive minska risken för återfall i brottslighet (riskfaktorer respektive skyddsfaktorer) ska redovisas. Arbetet med att ange risk- och skyddsfaktorer och väga dem mot varandra är den svåraste delen av riskutredningen. Det kräver kunskap om forskning, klinisk känslighet och ett gott omdöme. Det är inte möjligt att närmare fastslå allmängiltiga anvisningar om vad som är risk- respektive skyddsfaktorer. De olika metoder och checklistor som används vid bedömningen är framtagna vid forsk- ning på större grupper. En omständighet som utgör en riskfaktor för de allra flesta, t.ex. ett bristande socialt nätverk, måste inte nödvändigtvis vara det för den enskilde individen. Mot bakgrund av att en riskbedömning avser en särskild individ, krävs att bedöm- ningen kompletteras utifrån utredningslagets kliniska erfarenhet, dvs. långvarig erfarenhet av möten med människor av olika slag och i kliniska sammanhang. De utredare som utför en riskutredning måste ha genomgått utbildning i riskbedömningsmetodik eller ha motsvarande kompetens. De ska också ha inhämtat kunskaper om åtgärder avseende riskhantering som sammanhänger med riskbedöm- ning inför prövningen av omvandling av fängelse på livstid. arbete med riskbedömningar kvalitets- granskas löpande genom en fortlöpande kvalitetsuppföljning under utredningen och en övergripande utvärdering av själva utrednings- processen och tekniker som ingår i den. ansvarar också för utföranden av rätts- psykiatriska undersökningar. En rättspsykiatrisk undersökning ut- förs vanligen av ett utredningsteam bestående av rättspsykiater, forensisk socialutredare, psykolog och omvårdnadspersonal. Vad gäller riskbedömningar i samband med rättspsykiatriska undersökningar anges följande i föreskrifter. I förordnanden från rätten som avser särskild utskrivningsprövning får den rättspsykiater som ingår i utredningsteamet ge den forensiske Riskbedömningar avseende återfall i brott socialutredaren eller psykologen i uppdrag att göra en bedömning av risken för återfall i brottslighet av allvarligt slag. Riskbedömningen ska göras med hjälp av en strukturerad metod framtagen utifrån vetenskap och beprövad erfarenhet. Metoden ska dokumenteras i utredningen (9 § HSLF-FS 2015:31). Inom görs riskbedömningar i flera olika situationer. Nedan redogörs för de riskbedömningar som görs i samband med verkställighetsplaneringen, placering på säkerhetsavdelning, särskilda villkor för långtidsdömda, permission och samt vid särskilda ut- slussningsåtgärder. Redan i ett tidigt skede av verkställigheten gör Kriminalvården riskbedömningar. Verkställighet av fängelse ska enligt 1 kap. 5 § fängelselagen utformas så att den intagnes anpassning till samhället underlättas och så att negativa följder av frihetsberövandet mot- verkas. Av bestämmelsen följer vidare att verkställigheten, i den utsträckning det är möjligt utan att kravet på samhällsskydd efter- sätts, särskilt ska inriktas på åtgärder som är ägnade att förebygga återfall i brott. För varje intagen ska det vidare finnas en indi- viduellt utformad verkställighetsplan som planeras och utformas efter samråd med den intagne och i samverkan med berörda myn- digheter. En verkställighetsplan ska enligt 6 § fängelseförordningen grundas på en utredning av den intagnes behov av stöd och kontroll och om vilka åtgärder som bör vidtas under verkställigheten för att minska risken för återfall i brott. I Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om fängelse (KVFS 2011:1, FARK Fängelse). I dessa föreskrifter anges att verkställighetsplanen ska tas fram i syfte att utforma verkställig- heten på ett ändamålsenligt sätt och förbereda frigivningen. Planen ska vara individuellt utformad efter omständigheterna i det enskilda Riskbedömningar avseende återfall i brott Den intagne ska få en kopia av planen (1 kap. 26 § FARK Fängelse).14 Med att verkställigheten utformas på ett ändamåls- enligt sätt avses såväl att kravet på samhällsskydd samt ordning och säkerhet i anstalt tillgodoses, som att åtgärder vidtas för att minska risken för återfall i brott, underlätta den intagnes anpassning i samhället eller motverka negativa följder av frihetsberövandet. En verkställighetsplan ska vara baserad på en sammanställning och bedömning av identifierade risker, behov och förutsättningar av betydelse för innehållet i verkställigheten och möjligheterna att minska risken för återfall i brott.15 En risk- och behovsbedömning ska göras för varje intagen och när det finns anledning till det ska det göras en förnyad risk- och behovsbedömning (1 kap. 27 § FARK Fängelse). Enligt allmänna råd bör i riskbedömningen identi- fieras de risker som har starkast samband med risken för återfall i brott. Identifierad risk anges i termer av låg, medel eller hög risk. Utifrån en samlad bedömning bör identifieras vilka riskreducerande åtgärder som är nödvändiga. Behovsbedömningen bör identifiera vilka åtgärder som kan underlätta den intagnes anpassning i sam- hället eller övergången till ett liv i frihet, motverka negativa följder av frihetsberövandet samt tillgodose behov av hälso- och sjukvård. Skäl att göra en förnyad risk- eller behovsbedömning kan t.ex. finnas om en intagen döms på nytt under pågående verkställighet eller om ny information framkommer som motiverar en ny bedöm- ning. I normalfallet grundas riskbedömningen på resultatet av en bas- utredning enligt risk-, behov- och mottaglighetsmodellen (RBM).16 I utredningen ingår en inventering av bakgrundsfaktorer och dynamiska riskfaktorer. Utredningens omfattning anpassas efter omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt RBM finns det åtta riskområden (s.k. central eight) som utgör de mest centrala risk- områdena för återfall i generell kriminalitet och våldsbrott. Medan det första riskområdet antisocial historia är statiskt är de övriga sju 14Motsvarande föreskrifter finns i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd om intensiv- övervakning med elektronisk kontroll, FARK IÖV (KVFS 2011:6) och i Kriminalvårdens före- skrifter och allmänna råd om verkställighet av frivårdspåföljder, FARK Frivård (KVFS 2011:5). Ytterligare regler om planeringen av övervakning finns i 5 kap. 3 § förordningen (1998:642) om verkställighet av frivårdspåföljder. 2009/10:135 s. 120. 16Handbok för verkställighetsplan – VSP (2016:2), reviderad . Riskbedömningar avseende återfall i brott riskområdena – prokriminella attityder, prokriminellt umgänge, anti- socialt personlighetsmönster, missbruk och beroende av alkohol eller narkotika, familj och relationer, arbete/skola/sysselsättning/boende och fritid och avkoppling – dynamiska. Det kan också finnas andra omständigheter, t.ex. psykisk eller fysisk ohälsa, negativa följder av frihetsberövandet, spelproblematik – som påverkar risken. Risk- bedömningen utgår från den dömdes historik och tidigare krimi- nella beteende. Bedömningen av risknivån (låg, medel eller hög) görs utifrån en samlad bedömning och värdering av förekommande utredningsunderlag. De riskområden som ligger till grund för bedömningen av risknivå översätts till kriminogena behov. De kri- minogena behoven motsvarar de områden som insatser särskilt ska inriktas på för att minska risken för återfall i brott. Prioriterings- ordningen för de olika behoven anges i nivåerna låg, medel eller hög och insatser riktas i första hand mot behovsområden som bedömts som medel eller höga. De åtgärder som planeras i verkställighetsplanen ska regelbundet följas upp av en inom ansvarig tjänsteman. Verk- ställighetsplanen ska ändras när det finns anledning till det. Enligt allmänna råd kan det t.ex. finnas anledning att ändra verkställighetsplanen om en åtgärd genomförts och det finns behov av ytterligare åtgärder, en förnyad risk- eller behovsbedöm- ning föranleder ändrade eller nya åtgärder eller om planerade åt- gärder avbrutits eller inte kommit till stånd. Anstalterna i är indelade i tre säkerhetsklasser (1–3) efter förmåga att hantera olika typer av risker. Anstalter i säkerhetsklass 1 har den högsta säkerheten och anstalter i säkerhetsklass 3 har den lägsta säkerhetsklassen. Förmågan att hantera olika typer av risker varierar i viss mån mellan alla anstalter. Det kan alltså finnas en anstalt i en lägre säkerhetsklass som har bättre förmåga att hantera en viss risk än en högre säkerhetsklass, men sämre förmåga att han- tera andra typer av risker.17 17 om placering i anstalt (2012:8) s. 9 och 15. Riskbedömningar avseende återfall i brott Den allmänna bestämmelsen om placering på anstalt finns i 2 kap. 1 § fängelselagen och innebär att en intagen inte får placeras så att han eller hon underkastas mer ingripande övervakning och kontroll än som är nödvändigt för att ordningen eller säkerheten i anstalt ska kunna upprätthållas. Vid beslut om placering ska, i den ut- sträckning det är möjligt, hänsyn tas till den intagnes behov av sysselsättning, omvårdnad och en lämplig frigivningsplanering. En- ligt 10 § fängelseförordningen ska vid bedömningen särskilt be- aktas risken för rymning, fritagning, fortsatt brottslighet, missbruk och annan misskötsamhet, samt behovet av att undvika en olämplig sammansättning av intagna och att i övrigt kunna bedriva en ändamålsenlig verksamhet i anstalt. I Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd anges närmare riktlinjer för bedömningen vid pla- cering (2 kap. 1 § FARK Fängelse). Beslut om placering ska föregås av en helhetsbedömning i varje enskilt fall. När det gäller bedöm- ningen av risker ska särskilt beaktas: –karaktären och omfattningen av den intagnes tidigare och aktu- ella brottslighet, –utfallet av tidigare och pågående brottslighet, strafftidens längd och återstående verkställighetstid, –om den intagne ska utvisas eller avvisas efter frigivningen eller saknar anknytning till riket, –om den intagne är medlem i eller har annan koppling till ett kriminellt nätverk eller grov organiserad brottslighet, och –den intagnes personliga förhållanden, såsom missbruk eller psykisk ohälsa. Som exempel på en olämplig sammansättning vid placeringen anges intagna som är dömda i samma mål eller som är medlemmar i eller har annan koppling till samma eller rivaliserande kriminella nätverk, om en intagen riskerar att utsättas för övergrepp av en annan in- tagen eller om en intagen kan befaras påverka en annan intagen att allvarligt störa ordningen eller säkerheten. En intagen får enligt 2 kap. 4 § fängelselagen placeras på en avdel- ning med särskild hög grad av övervakning och kontroll (säker- hetsavdelning) om 1) det finns en varaktig risk för att den intagne rymmer eller fritas och det kan antas att han eller hon är särskilt Riskbedömningar avseende återfall i brott benägen att fortsätta allvarlig brottslig verksamhet, eller 2) det finns särskild anledning att anta att det behövs för att hindra den intagne från allvarlig brottslig verksamhet under vistelsen i anstalt. Ett beslut om placering på en säkerhetsavdelning ska omprövas så ofta det finns anledning till det, dock minst en gång . En säkerhetsavdelning innebär, i förhållande till övriga anstalter och avdelningar, en mycket högre grad av övervakning och kon- troll.18 Den ökade övervakningen och kontrollen på en säkerhets- avdelning avser såväl det fysiska skalskyddet som de samlade in- satserna avseende dynamisk säkerhet. Långtidsdömda och särskilda villkor I 1 kap. 7 § fängelselagen finns bestämmelser om särskilda villkor för långtidsdömda. Ärenden om särskilda villkor handläggs av Kriminalvårdens sektion för internationella och andra särskilda klientärenden () vid rättsenhet. Beslut om särskilda villkor kan efter begäran härom omprövas och överklagas till allmän förvaltnings- domstol (14 kap. 1 och 2 §§ fängelselagen). Kriminalvården har också en skyldighet att ompröva villkoren när det finns anledning till det (1 kap. 8 § fängelselagen). Beslut om särskilda villkor ska föregås av en individuell pröv- ning och bygga på en risk- och behovsprofil av den intagne. Enligt förarbetena till fängelselagen ska det göras en helhetsbedömning varvid bl.a. beaktas vilken typ av brott den intagne är dömd för, delaktigheten i brottet, hans eller hennes inställning till kriminali- tet, utfallet av tidigare straffverkställighet och strafftidens längd.19 Vad gäller brottet bör enligt motiven särskilt beaktas om det har internationell anknytning eller om det är fråga om systematisk brottslighet. Om tidigare kriminalitet ligger långt tillbaka i tiden bör detta tas med i helhetsbedömningen. Vid bedömningen av den intagnes benägenhet att under verkställigheten tillgripa våld bör beaktas vad som framgår av rättspsykiatrisk undersökning och psyko- log samt andra expertutlåtanden.20 2009/10:135 s. 75. 2009/10:135 s. 122. Riskbedömningar avseende återfall i brott Utredningen inför beslut om särskilda villkor görs vanligen på en riksmottagning. Riksmottagningsavdelningar finns på Kumla- anstalten (för män) och anstalten Hinseberg (för kvinnor). På riksmottagningen finns det särskilda resurser för att genomföra den typ av utredning och bedömning som behövs inför ett beslut om särskilda villkor. Huvudregeln är därför att en intagen som avtjänar fängelse i lägst och som vistats i häkte när domen blir verkställbar ska placeras på riksmottagningen för utredning inför beslut om särskilda villkor (2 kap. 4 § FARK Fängelse). I vissa situationer kan utredningen göras vid den anstalt där den intagne annars är inskriven. Inför ställningstagande till de särskilda villkor som av säkerhets- skäl är nödvändiga görs en riskbedömning. Enligt 1 kap. 32 § FARK Fängelse ska riskbedömningen särskilt omfatta: 1.risken för att den intagne rymmer eller fritas från anstalt, 3.använder hot eller våld, eller 4.gör sig skyldig till annan allvarlig misskötsamhet. Omfattningen av utredningen är bl.a. beroende av brottslighetens karaktär och omfattning samt den intagnes personliga förhållanden. Utredningen baseras på befintlig dokumentation som t.ex. anteck- ningar i Kriminalvårdens klientadministrativa system, Kriminalvårds- registret, personutredning, yttrande från , läkarintyg enligt 7 § lagen (1991:2041) om särskild personutredning i brott- mål m.m., rättspsykiatriskt utlåtande, andra utlåtanden av t.ex. psykolog eller psykiater, utdrag ur misstanke- och belastnings- registret, domar och förundersökningsprotokoll. Utredningen inne- fattar även en intervju med den intagne, observationer av den in- tagne, t.ex. hur han eller hon fungerar med medintagna och per- sonal. I utredningen kan även ingå extern information från polis, åklagare, socialtjänst eller anhörig. Riskbedömningsinstrument kan användas som hjälpmedel vid bedömningen av risken för återfall i våldsbrott. Redovisningen av risk- och skyddsfaktorer ska ha fokus på faktorer som genom forskning visats vara relaterade till de risker Riskbedömningar avseende återfall i brott som ska bedömas.21 Beskrivningen ska innehålla både statiska och dynamiska risk- och skyddsfaktorer. Medan statiska risk- och skydds- faktorer inte går att förändra, är dynamiska faktorer påverkbara och möjliga att förändra. Vid riskbedömningen ska enligt 1 kap. 33 § FARK Fängelse särskilt följande faktorer beaktas: 1.karaktären och omfattningen av den intagnes tidigare och aktu- ella brottslighet, 2.utfallet av tidigare och pågående verkställighet, 3.strafftidens längd och återstående verkställighetstid, 4.om den intagne ska utvisas eller avvisas efter frigivning eller sak- nar anknytning till riket, 5.om den intagne är medlem i eller har annan koppling till ett krimi- nellt nätverk eller grov organiserad brottslighet, och 6.den intagnes personliga förhållanden, såsom missbruk eller psykisk ohälsa. Ärenden som gäller personer som dömts för generell brottslighet som t.ex. narkotikabrott eller ekonomisk brottslighet prövas och handläggs av särskilda utredare, som med hänvisning till praxis och kända brottsrelaterade faktorer vanligtvis genomför en ostruktu- rerad risk- och behovsbedömning med RBM-B (basutredningen) som struktur. I ärenden som gäller intagna som dömts för vålds- och/eller sexualbrott ska det alltid göras en fördjupad risk- och behovsbedömning. Den fördjupade bedömningen utförs av en specia- list (psykolog) med en särskild utbildning och erfarenhet av det område som det specifika instrumentet är avsett för. Bedömning av risken för framtida våld sker genom tillämpning av HCR-20V3, för sexuellt våld används SVR-20 och när det gäller risker för framtida partnervåld används SARAV3. Dessa bedöm- ningar ska, förutom en graderad riskbedömning, dessutom inne- hålla en beskrivning och ett resonemang omkring motivatorer, avhämmare och destabilatorer. Bedömarna ska vidare lämna en genomarbetad beskrivning av ett eller flera alternativa hypotetiska riskscenarier (”worst case scenario” – ”best case scenario”) samt 21 om särskilda villkor för långtidsdömda och placering i riksmottagning (2012:2). Riskbedömningar avseende återfall i brott innefatta ett ställningstagande till allvarlighetsgraden i en eventuell framtida brottslighet. I detta sammanhang ska också den dömdes behov utförligt dokumenteras tillsammans med en analys av specifik mottaglighet. Utifrån de risk- och skyddsfaktorer som identifierats görs en bedömning av risken för att den intagne rymmer eller fritas från anstalt, begår brott under verkställigheten, använder hot eller våld, eller gör sig skyldig till annan allvarlig misskötsamhet. Risknivån kan uttryckas i termerna låg, medel eller hög.22 En risk- och behovs- bedömning på någon av riksmottagningarna ska alltid förutom en presentation av risknivåer resultera i rekommendationer av strate- gier för riskhantering. I såväl SVR-2 som HCR 20V3 ingår PCL-R (Psykopathy Checklist Revised; Hare, 1991). Resultatet av en PCL- R-utredning är en särskilt viktig faktor att ta i beaktande vid en bedömning av såväl den generella som den specifika mottagligheten för den enskilde individen. Instrumentet är dock inte lämpligt att användas som ett ensamt fristående instrument för bedömning av risker och behov utan som ett komplement till ett mera omfattande utredningsförfarande. Riksmottagningarnas verksamhet har tidigare kvalitetsgranskats och Kriminalvården har meddelat riktlinjer för hur instrument ska användas för bedömningar av risk, behov och mottaglighet. Permission och annan vistelse utanför anstalt För att underlätta en intagens anpassning till samhället, får hon eller han meddelas tillstånd att vistas utanför anstalt (permission). En förutsättning för permission är att det inte finns en påtaglig risk för att den intagne kommer att begå brott, undan- dra sig straffets fullgörande eller på något annat sätt missköta sig (10 kap. 1 och 2 § fängelselagen). 22 om särskilda villkor för långtidsdömda och placering i riksmottagning (2012:2) s. 18. Riskbedömningar avseende återfall i brott Vid bedömningen av de risker som anges i 10 kap. 1 och 2 §§ fängelselagen ska enligt 10 kap. 1 § FARK Fängelse särskilt beaktas: