sou · H5B346 · 2017-06-01 00:00:00 — Möjligheten att häkta den som tränger sig in i rättssalen har funnits sedan rättegångs- balken trädde i kraft och bestämmelsen har inte setts över . Tydligare regler om utvisning Utvisningsreglerna diskuterades i samband med EMR-reformen. Den dåvarande regeringen gjorde då bedömningen att utrymmet för ordföranden att utvisa personer var väl avvägt och utredningens förslag att utöka utvisningsmöjligheterna genomfördes inte (SOU 2001:133 s. 316, prop. 2004/05:131 s. 104). finns det skäl att göra en annan bedömning. Som vi redo- gjort för finns det problem med ordningen i rättssalarna. Några märkbara förbättringar har inte skett trots att betydande insatser gjorts för att säkra ordningen genom t.ex. mer ändamålsenliga lokaler och fler ordningsvakter (se 3 kap.) Enkätresultaten visar att domarnas processledning i vissa fall fortfarande upplevs som svag och att dåligt beteende i rättssalen inte alltid möts av tillräckliga ingripanden från domarnas sida. Som vi har sett finns det också en kritik såväl mot reglerna som mot att domarna inte fullt ut använder de möjligheter som finns att hålla ordning och mot att bestämmelserna inte tillämpas på ett i huvudsak enhetligt sätt. Detta har utvecklats i av- snitt 4.1 ovan. Vi har föreslagit att ordföranden ska få en stärkt roll och ett tydligare ansvar för ordningen under sammanträden. Problemen med exempelvis passivitet och bristande enhetlighet bör emellertid också hanteras genom att den lagstiftning som reglerar ordföran- dens befogenheter att ingripa i olika situationer förtydligas. På så sätt blir det tydligare vilka befogenheter ordföranden har och i vilka situationer de är avsedda att tillämpas. Tillsammans med andra åt- gärder kan detta bidra till en mer enhetlig rättstillämpning och minska problemet med att ordningen under sammanträdet ibland uppfattas vara beroende av vilken domare som är ordförande. När det gäller möjligheten att visa ut den som stör finns det också skilda uppfatt- ningar och oklarheter i en rad tillämpningsfrågor. Bestämmelsen om utvisning bör därför förtydligas och moderniseras språkligt. Hur bör då detta ske? De olika hänsyn som ordföranden måste väga in när han eller hon tar ställning till om någon ska visas ut sammanfattas enligt vår mening bäst om det klargörs att ordföran- den får visa ut den som ”stör ett sammanträde eller på annat sätt uppträder olämpligt”. Detta innefattar, till att börja med, beteende som i mer påtaglig mening stör sammanträdet som t.ex. skratt och kommentarer under ett förhör, samtal på åhörarplats, frekvent in- och utpassering och störande ljud- och ringsignaler. Uttrycket fångar också beteende som – utan att störa i påtaglig mening – avviker från den goda ordning och lugna och sakliga atmosfär som ska gälla under domstolssammanträden. Som exempel kan nämnas kränkande uttalanden om en förhörsperson, att inte rätta sig efter ordföran- dens tillsägelser, att tillrättavisa eller uttala sig nedlåtande om mot- parten eller annat beteende som brister i respekt för de olika yrkes- rollerna eller för rättssystemet. I ordet otillbörligt finns inslag av allvar eller något särskilt klandervärt som ordet olämpligt inte har. Genom att byta ut ordet ”otillbörligt” mot ”olämpligt” sänks därmed tröskeln något för utvisning. Ordförandens flexibilitet och behovet av att kunna leda förhandlingen på det sätt som omständigheterna i varje enskilt fall kräver bör markeras genom att utvisningsbestäm- melserna även i fortsättningen är fakultativa. Under utredningsarbetet har det framkommit att enskilda domare och domstolar har skilda uppfattningar i vissa tillämpningsfrågor. En sådan fråga är hur länge ett utvisningsbeslut gäller. Vid vissa domstolar tillämpas den ordningen att den som visats ut inte får återvända så länge sammanträdet pågår. Vid andra domstolar tillåts personen att återvända , eller i vart fall till senare förhandlingsdagar. Huvudregeln bör vara ett utvisningsbeslut upphör att gälla när sammanträdet har avslutats. Detta bör gälla även om sammanträdet pågår under mer än en förhandlingsdag. En annan fråga där det efterfrågats klargöranden är hur ordningsstörningar från en part ska hanteras. Bestämmelsen i nuvarande 5 kap. 9 § första stycket RB är formellt tillämpliga även på en part. Kravet på en fungerande förhandling och intresset av partsinsyn förhindrar dock att en part hindras från att följa en förhandling. Bestämmelsen i 5 kap. 9 § första stycket öppnar inte heller uttryckligen för att visa ut en part och i stället ge denne möjlighet att följa sammanträdet genom medhörning eller få det sagda återgivet för sig i efterhand. Något uttryckligt lagstöd för att besluta om medhörning under sak- framställningar, slutanföranden och andra delar av sammanträdet än själva förhören finns inte heller i 36 kap. 18 § RB. I praxis hänvisas parter som stör och avbryter ofta till ett medhörningsrum, oavsett om detta sker under ett förhör eller andra delar av sammanträdet. Vi anser att detta är en lämplig lösning och föreslår därför att det klargörs att bestämmelsen om medhörning i 36 kap. 18 § tredje stycket RB gäller om en part visas ut med stöd av 5 kap. 9 a §. En ytterligare fråga är om den som visas ut ur rättssalen också måste lämna domstolsbyggnaden. Utredningen har förståelse för att domstolarna ibland ser detta som en lämplig lösning, men efter- som detta kan begränsa den grundlagsfästa förhandlingsoffentlig- heten krävs lagstöd för åtgärden, i vart fall om personen uttrycker att han eller hon vill närvara vid andra förhandlingar än den han eller hon har blivit utvisad från. Något sådant stöd finns inte i nu- varande 5 kap. 9 § RB. Om personen inte stör den allmänna ord- ningen i de allmänna utrymmena i den mening som avses i 13 § polislagen får han eller hon inte heller avvisas av domstolens ord- ningsvakter. Detta innebär att personer som stör sammanträdet utan att störa den allmänna ordningen inte får avvisas från dom- stolens lokaler. En möjlighet att avvisa personer från domstolens lokaler Det förekommer att en person gör sig skyldig till upprepade ord- ningsstörningar i anslutning till ett sammanträde. Det kan t.ex. gälla personer som trots att de visats ut uppehåller sig i anslutning till rättssalen och försöker gå in igen när målet ropas på nästa gång. Ett annat exempel är personer som inte rättar sig efter tillsägelser. Det finns också situationer där störningen fortsätter trots att personen visats ut, t.ex. upprörda släktingar eller vänner till en part som trakasserar eller uppträder närgånget och obehagligt i samband med förhandlingspauser. Ett exempel som kan, men inte behöver ha, kopplingar till ett sammanträde är ungdomsgäng som uppehåller sig i lokalerna och där beter sig på ett sätt som uppfattas som stökigt och skrämmande av andra. Det saknas i realiteten möjlighet att ingripa mot en person som, trots att han eller hon visats ut, fort- sätter att störa sammanträdet om han eller hon inte är ett sådant hot mot den allmänna ordningen som kan ge domstolens ordningsvakter rätt att avvisa eller avlägsna honom eller henne från domstolens lokaler (13 § polislagen). Kraven på lugn och trygg atmosfär även i domstolens väntrum bör emellertid sättas betydligt högre än så. De medel som står till buds är således otillräckliga. Det framstår därför som motiverat att införa regler som ger ordföran- den effektivare verktyg för att trygga ordningen även i sådana situa- tioner. Det lämpligaste är att personer som trots att de visats ut fortsätter att störa sammanträdet avvisas från domstolens lokaler. I dessa fall är det rimligt att förhandlingsoffentligheten står tillbaka. Vi föreslår därför att rättens ordförande ska få besluta att den som stör ett sammanträde eller uppträder olämpligt ska avvisas från dom- stolens lokaler eller de andra lokaler som används vid sammanträdet. Avvisning ska få ske om någon som har visats ut ur rättssalen återvänder eller om någon i övrigt inte rättar sig efter en tillsägelse som ordföranden har meddelat för att upprätthålla ordningen. För att avvisa någon krävs inte alltid att personen först har visats ut. Ett avvisningsbeslut bör som huvudregel gälla till dess sammanträdet av- slutats för dagen. Ordföranden bör dock kunna besluta om kortare Ordföranden får meddela samtidiga beslut om ut- visning och avvisning. Möjligheten att häkta den som stör ordningen tas bort En sista fråga att ta ställning till är om det finns behov av ytter- ligare åtgärder om någon som utvisats återvänder till rättssalen eller i övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätt- hålla ordningen. Nuvarande regler innebär att personen får häktas (5 kap. 9 § tredje stycket RB) eller dömas till penningböter för rätte- gångsförseelse (9 kap. 5 § RB). I avsnitt 4.6 nedan föreslår vi ändringar som syftar till att göra de straffrättsliga sanktionerna mer ändamåls- enliga. Det är ytterst ovanligt att domstolarna häktar den som inte håller sig till ordningen i en rättssal. konstaterades att häktningsmöjligheten bara hade använts i undan- tagsfall (prop. 1979/80:87 s. 30). Vad utredningen kunnat finna an- vänds möjligheten numera inte alls. Det finns flera argument för detta. Att häkta någon enbart på den grunden att han eller hon återvänder till en rättssal efter ett utvisningsbeslut eller inte rättar sig efter ordningsregler är onekligen mycket ingripande och något som med fog kan ifrågasättas ur proportionalitetssynpunkt. Att häkta någon kräver dessutom tillgång till personuppgifter och försenar rättegången. Som vi återkommer till längre fram finns även alter- nativ till häktning som både är mer effektiva ur ordningssynpunkt och mindre ingripande för den enskilde. Vi föreslår därför att häkt- ningsmöjligheten tas bort. 4.4En möjlighet att delegera Förslag: Ordföranden ska kunna delegera uppgifter som inte bör utföras av lagfarna domare till en polisman eller ordningsvakt. Bestämmelserna i 5 kap. 9 § RB om rättens och ordförandens be- fogenheter och skyldigheter är tillämpliga även i en sidosal (5 kap. 12 § RB). På motsvarande sätt är förbudet mot att fotografera och reglerna i 9 kap. 5 § RB om straff för rättegångsförseelser även tillämpliga i en sidosal. Utgångspunkten är alltså att en sidosal i ordningshänseende ska behandlas på samma sätt som rättssalen (prop. 2004/05:131 s. 104). Dagens regelverk öppnar inte uttryckligen för möjligheten att delegera skyldigheter och befogenheter åt någon annan. rättegångsutredning föreslog att det skulle införas en sådan möjlig- het, men förslaget ledde inte till lagstiftning (se SOU 2001:103 s. 107 och a. prop. 104–105). Ordföranden ska få delegera uppgifter Domare vid flera domstolar har pekat på behovet av att kunna delegera ordningshållande uppgifter till någon annan. Behovet upp- kommer bl.a. i sidosalar och i förhandlingssalar som är avgränsade med en glasvägg. Enligt uppgift till utredningen förekommer det att uppgiften att hålla ordning i sådana utrymmen dele- geras till främst polismän och ordningsvakter. Frågor har också väckts om det finns möjlighet att delegera när någon närvarar genom videokonferens från en annan domstol, t.ex. om rätten misstänker att någon filmar skärmen eller att någon obehörig person befinner sig i videokonferensrummet under en förhandling som hålls inom stängda dörrar. Också från polis- och ordningsvaktshåll har det lyfts fram som ett problem vid ingripanden att det inte finns några regler om delegering. Det ansvar som rättens ordförande har för ordningen under ett sammanträde omfattar sidosalar, åhörarplatser bakom en glasvägg och, i princip, även videokonferensrum i andra domstolar samt medhörningsrum. I praktiken har ordföranden dock begränsade möjligheter att axla det ansvaret, eftersom han eller hon som regel inte själv kan ha direkt uppsikt över vad som händer i sådana lokaler och utrymmen. Rättens ordförande bör därför ha möjlighet att delegera uppgifter som rör ordningen till någon annan. Det alternativ som lagstiftaren hänvisade till i samband med EMR- reformen – nämligen att ta hjälp av t.ex. vaktmästare som får i upp- gift att rapportera incidenter till ordföranden – försvårar tydliga och fasta ingripanden eftersom det ibland varken är möjligt eller lämpligt att kontakta ordföranden och låta honom eller henne be- sluta i frågan. Behovet av att kunna delegera blir än tydligare om sidosal används för att undvika störningar från och bland åhörarna (se avsnitt 5.1). Det handlar alltså inte längre bara om delegation till sidosalar som har inrättats på grund av platsbrist, vilket var ut- gångspunkten då lagstiftaren senast tog ställning i frågan. Dele- gering av ordningshållande uppgifter i sidosalar och på åhörarplats bakom glasväggar i rättssalen används regelbundet vid främst vissa större tingsrätter och erfarenheterna av detta är över lag goda. Det bör därför göras tydligt i lag att rättens ordförande får delegera upp- gifter som rör ordningen under ett sammanträde. Vilka begränsningar bör ställas upp? Nästa fråga att ta ställning till är hur bestämmelserna bör utformas och vilka begränsningar som bör ställas upp. En självklar utgångs- punkt är att delegering normalt endast bör få ske i den mån ord- föranden med hänsyn till lokalernas utformning eller andra yttre orsaker inte fullt ut kan upprätthålla ordningen. Att delegera upp- giften att hålla ordning inne i rättssalen bör normalt inte förekomma, såvida inte salens utformning lägger hinder i vägen för ordföranden att t.ex. höra vad som sägs bakom en glasvägg. Den delegering som vanligen förekommer är till polismän och ordningsvakter och detta framstår som en naturlig utgångs- punkt. Såväl polismän som ordningsvakter har den utbildning och erfarenhet av både stökiga situationer och av myndighetsutövning som krävs för enklare ordningshållande uppgifter. Det betyder att formell delegering inte bör få göras till t.ex. expeditionsvakter och domstolshandläggare. Rättsligt komplicerade beslut, beslut av stor betydelse för enskilda och andra uppgifter som bör vara förbehållna lagfarna domare bör inte få delegeras över huvud taget. I författ- ningskommentaren till 5 kap. 9 § RB utvecklar vi vilka slags beslut som hör hit. Ordföranden bör inom dessa ramar få avgöra vilka slags beslut och uppgifter som bör delegeras och ställa upp de villkor och begränsningar som behövs i varje särskilt fall. Vikten av en praktiskt enkel och smidig hantering talar i övrigt för att det inte bör ställas upp några särskilda form- och procedurkrav för att delegera, t.ex. när det gäller vilka instruktioner som ska ges och vilken information som ska lämnas till den som tar emot delegationen. Det är naturligt att detta varierar beroende på bl.a. mottagarens erfarenhet och vilka rutiner som finns på domstolen. Ett beslut om delegering bör få ske formlöst om detta är lämpligt. Rättens ord- förande har dock alltid ansvaret bl.a. för att mottagaren har förstått och att instruktionerna är tydliga. Ordföranden ska också agera om det framkommer att de delegerade uppgifterna inte utförs på ett godtagbart sätt. Sammantaget föreslår vi att rättens ordförande ska kunna dele- gera uppgifter som inte bör utföras av lagfarna domare till en polis- man eller ordningsvakt. 4.5Ordningsregler i allmänna utrymmen Förslag: Domstolen ska få meddela de ordningsregler som be- hövs i lokaler och utrymmen som disponeras av domstolen och är tillgängliga för allmänheten. Straffbestämmelsen i 9 kap. 5 § RB ska omfatta brott mot domstolens ordningsregler. Domstolen ska få meddela ordningsregler Domstolarnas verksamhet kan inte bedrivas på ett ändamålsenligt och förtroendeingivande sätt om det inte råder god ordning och en hög säkerhetsnivå. Detta gäller inte bara inne i rättssalarna, utan också i väntrum och allmänna utrymmen. Ett verktyg som används vid vissa domstolar är ordningsregler. De exempel som utredningen har tagit del av tar bl.a. upp regler om uppträdande vid förhand- lingar, fotografering, mat och dryck, elektronisk utrustning, kläder och andra tillhörigheter, studiebesök och områden utanför rätts- salen där fotografer och andra inte får uppehålla sig. I vissa fall rör det sig om vad som närmast får beskrivas som allmän information, i andra fall har ordningsreglerna beslutats av domstolens chef. Flera domstolar har framfört att man ser ett behov av att kunna meddela ordningsregler, men upplever att dagens regelverk är otyd- ligt. Det har bl.a. uppkommit frågor om hur långt utrymmet att meddela ordningsregler sträcker sig i olika avseenden och vilken rättslig betydelse som reglerna har. För tydlighets skull vill vi be- tona att det slags ordningsregler vi nu diskuterar är sådana som gäller i t.ex. allmänna utrymmen.1 Dessa ska inte förväxlas med de ordningsregler under rättens sammanträden som ordföranden får besluta med stöd av 5 kap. 9 § RB. Vid sammanträdet bestämmer ordföranden vilka regler som gäller och det finns självfallet inga rätts- liga möjligheter för exempelvis domstolens chef att med bindande verkan för ordföranden ange hur ordföranden ska tillämpa gällande rätt (11 kap. 3 § regeringsformen, , jfr JO:s beslut den 14 janu- ari 2017 med dnr 7527-2015). Däremot är det både möjligt och lämp- ligt att domstolen informerar åhörare och andra som besöker dom- stolen om vilka ordningsregler som ordföranden kan komma att upprätthålla och hur åhörare och andra som besöker domstolen förväntas uppföra sig. Enkätresultaten visar att det förekommer ordningsstörningar utanför rättssalarna. Det finns ett behov att kunna meddela ord- ningsregler inte bara inne i rättssalarna utan också i väntrum och allmänna utrymmen. finns inte några uttryckliga lagregler om 1 Vissa ordningsregler kan dock gälla även i rättssalen, se kapitel 6.1 och 6.2. detta, men domstolarna får liksom andra myndigheter meddela ord- ningsregler i myndighetslokaler till vilka allmänheten har tillträde så länge dessa inte är godtyckliga, diskriminerande eller på annat sätt dikterade av ovidkommande skäl (1 kap. 9 § RF, jfr JO 2011/12 s. 594, och JO 2009/10 s. 436, jfr angående domstolar även JO 2013/14 s. 52 och prop. 2000/01:32 s. 29–30). Den rättsliga grunden för att meddela ordningsregler har sin grund i möjligheten att reglera tillträdet till lokalerna och är inte helt okomplicerad att tillämpa med hänsyn till de särskilda krav som gäller i domstolarnas verksamhet. Det kan därför vara svårt för domstolen att bestämma vilket utrymme som finns att ställa upp ordnings- regler i olika avseenden. Detta gäller särskilt mot bakgrund av att ordningsreglerna skulle kunna komma i konflikt med grundlags- skyddade rättigheter som t.ex. förhandlingsoffentligheten, yttrande- friheten och anskaffarfriheten. Ett tydligare mandat att meddela ordningsregler kan bidra till att utveckla ordnings- och säkerhetsarbetet i domstolarna, skapa en enhetligare tillämpning och vara till stöd för domstolschefen i de bedömningar som ska göras. Ordningsregler gör det också möjligt att ta större hänsyn till att olika domstolar och domstolsslag har olika förutsättningar och även ställs inför olika utmaningar. Rätt använda kan ordningsregler ha flera fördelar, inte minst kan de före- bygga störningar, underlätta ordningsvakternas arbete och göra det tydligare för allmänheten vilka regler som gäller i domstolen. Vi ser framför oss att många domstolar kommer att vilja sprida kunskap om ordningsreglerna genom att t.ex. hänvisa till dem i kallelser, på domstolens webbplats, i sociala medier eller genom att anslå dem i lokalerna. I det längre perspektivet ser vi att ordningsreglerna kan bli mer enhetliga regionalt och nationellt genom erfarenhetsutbyten mellan domstolarna och dialog med . Det nu sagda leder oss till slutsatsen till att det bör införas en uttrycklig möjlighet för domstolen att meddela ordningsregler i all- männa utrymmen. Det framstår som naturligt att domstolens chef, som har det övergripande ansvaret för ordningen och säkerheten i domstolens lokaler, också får besluta i frågor som rör ordnings- regler. Beslut om ordningsregler bör inte få överklagas. Vad bör hända om någon bryter mot ordningsreglerna? De ordningsregler som ordföranden meddelar vid sammanträden är straffsanktionerade (9 kap. 5 § RB). Detsamma gäller andra slags förbud som rätten eller ordföranden meddelar, t.ex. att spela in eller sända ljud under ett förhör. Intresset av en tydlig och konsekvent reglering talar därmed för att brott mot domstolens ordningsregler också ska kunna straffas. Detta gäller särskilt efter- som det ofta rör sig om liknande gärningar och sammanhang. Vi ser exempelvis inte några skäl att göra skillnad i sanktionshänseende mellan, å ena sidan, brott mot ordförandens ordningsregler om skrymmande föremål inne i rättssalen och, å andra sidan, brott mot ett förbud i domstolens ordningsregler att belamra utrymmen utan- för dörrarna till en rättssal. Beteendena är i grunden lika klander- värda. Även om en kriminalisering av ett tidigare straffritt beteende alltid ska ske med försiktighet handlar det här om klandervärt handlande som har likhet med redan kriminaliserat beteende och som dessutom inte gäller generellt i samhället utan endast i domstolens lokaler. Vi föreslår därför att straffbestämmelsen i 9 kap. 5 § RB ska omfatta brott mot domstolens ordningsregler. Kriminaliseringen leder också till att domstolens ordningsvakter kan avvisa eller av- lägsna den som inte rättar sig efter ordningsreglerna från domstol- ens lokaler (13 § polislagen). Den grundläggande beskrivningen av den straffbara gärningen bör framgå av lag, men fylls ut genom hänvisning till domstolens ordningsregler. Detta är samma lagtekniska lösning som används vid brott mot ordförandens ordningsregler (9 kap. 5 § jämförd med 5 kap. 9 § RB, jfr även 16 kap. 3 § , BrB). I avsnitt 4.6 föreslår vi att ringa fall ska undantas från det straff- bara området. 4.6En mer ändamålsenlig användning av straffrättsliga sanktioner Förslag: Rätten ska få förklara föremål förverkade om dessa använts som hjälpmedel vid brott som anges i 9 kap. 5 § RB eller andra brott som begåtts inför rätten. Förverkande ska inte få ske om det är uppenbart oskäligt. Lagen (1986:1009) om förfarandet i vissa fall vid förverkande m.m. ska inte tillämpas i fråga om sådant förverkande. Beslut i fråga om förverkande ska få över- klagas särskilt. Maximistraffet för brott mot fotograferingsförbudet höjs från penningböter till fängelse . I ringa fall ska det inte dömas till ansvar för rättegångs- förseelse enligt 9 kap. 5 § RB. Bedömning: Straffet för rättegångsförseelse enligt 9 kap. 5 § RB bör generellt inte skärpas. Skälen för förslaget och bedömningen Den som vid ett sammanträde inför rätten stör förhandlingen, bryter mot en ordningsregel eller ett förbud, som har meddelats med stöd av 5 kap. 9 § RB, eller tar upp eller överför bild i strid mot 5 kap. 9 § andra stycket samma balk döms till penningböter (9 kap. 5 § RB). Till samma straff döms den som muntligen inför rätten eller i rättegångsskrift uttalar sig otillbörligt. Ett störande uppträdande kan även utgöra brott mot regler, t.ex. hot mot tjänsteman enligt 17 kap. 1 § eller störande av förrättning enligt 16 kap. 4 §. Brott som begåtts inför rätta kan i viss utsträck- ning tas upp av domstolen självmant (20 kap. 1 § RB) eller på sed- vanligt sätt efter förundersökning och åtal. De kan också tas upp på yrkande av åklagaren genom ett förenklat förfarande som inte kräver förundersökning eller stämning (se 23 kap. 22 § och 45 kap. 2 § RB). Förverkande är en särskild rättsverkan av brott och kan bl.a. ske genom sakförverkande. Innebörden av ett sakförverkande är att äga- ren eller rättsinnehavaren förlorar sin rätt till egendomen. som använts som hjälpmedel vid brott enligt får förverkas om det behövs för att förebygga brott eller om det annars finns särskilda skäl (36 kap. 2 § BrB). Bestämmelserna är tillämpliga även på egendom som använts som hjälpmedel vid brott enligt annan lag eller författning, men bara om det för brottet är föreskrivet fängelse .