sou · H5B390 · 2017-11-22 00:00:00 — Domstolarna i en medlemsstat vars rättsordning inte medger registrerat partnerskap kan därför i undantagsfall vara tvungna att förklara sig obehöriga enligt förordningen (förordningens ingress, punkten 36). Bestämmelserna om obehörighetsförklaring finns i artikel 9 och de överensstämmer till stor del med bestämmelserna i förordningen om makars förmögen- hetsförhållanden. Vilka behörighetsgrunder som ger domstolar rätt att förklara sig obehöriga skiljer sig dock åt mellan förordningarna. Enligt förordningen om registrerade partners förmögenhetsförhål- landen är det domstolar som är behöriga enligt artikel 4, 5 eller 6 a, b, c eller d som kan förklara sig obehöriga. Enligt förordningen om makars förmögenhetsförhållanden är det domstolar som är behöriga enligt artikel 4, 6, 7 eller 8 som kan förklara sig obehöriga. Det sagda innebär t.ex. att en domstol som är behörig på grund av att frågor om de för- mögenhetsrättsliga verkningarna av ett registrerat partnerskap upp- kommit i ett pågående mål om upplösning av samma partnerskap (artikel 5) har rätt att förklara sig obehörig enligt förordningen om registrerade partners förmögenhetsförhållanden. En domstol som är behörig på grund av att frågor om makars förmögenhetsförhållanden uppkommit i ett pågående mål om äktenskapsskillnad har dock inte rätt att förklara sig obehörig enligt förordningen om makars för- mögenhetsförhållanden. Vidare innebär skillnaden att behörighet på grund av att svaranden gått i svaromål (artikel 8) ger domstolar rätt att förklara sig obehöriga enligt förordningen om makars förmögenhets- förhållanden medan motsvarande behörighetsgrund när det gäller registrerade partner inte ger domstolarna en sådan rätt. När en domstol har förklarat sig obehörig enligt förordningen om makars förmögenhetsförhållanden ska en berörd part ha möjlighet att väcka talan i vilken annan medlemsstat som helst där någon av behö- righetsgrunderna föreligger. Den turordning som gäller avseende för- ordningens behörighetsgrunder kan därmed frångås i detta fall (in- gressen till förordningen, punkten 38). Om en enligt artikel 4 eller 6 behörig domstol förklarar sig obehörig och har parterna avtalat att ge domstolarna i någon annan medlemsstat behörighet i enlighet med artikel 7, ska behörighet att avgöra frågor rörande makarnas förmö- genhetsförhållanden gälla för domstolarna i den medlemsstaten (arti- kel 9.2 första stycket). I andra fall ska behörighet att avgöra frågor rörande deras förmögenhetsförhållanden gälla för domstolarna i nå- gon annan medlemsstat enligt artikel 6 eller 8, eller domstolarna i den medlemsstat där äktenskapet ingicks (artikel 9.2 andra stycket). Artikel 9 i förordningen om makars förmögenhetsförhållanden ska inte tillämpas när parterna har erhållit äktenskapsskillnad, hem- skillnad eller annullering av äktenskap som kan erkännas i domstols- medlemsstaten (artikel 9.3). Bestämmelserna i artikel 9.2–3 i förordningen om makars för- mögenhetsförhållanden motsvaras i huvudsak av bestämmelserna i artikel 9.2–3 i förordningen om registrerade partners förmögenhets- förhållanden. I artikel 10 i båda förordningarna finns bestämmelser om subsidiär behörighet, dvs. vad som gäller om inte någon domstol i en medlems- stat är behörig enligt artiklarna 4–8, eller om samtliga domstolar har förklarat sig obehöriga enligt artikel 9 och ingen domstol är behörig enligt artikel 9.2. I en sådan situation ska domstolarna i en medlems- stat vara behöriga om det i den staten finns fast egendom som tillhör den ena av eller båda makarna respektive de registrerade partnerna. Behörigheten omfattar dock endast frågor rörande den fasta egen- domen. Bestämmelser om subsidiär behörighet finns också i underhålls- förordningen (artikel 6) och i arvsförordningen (artikel 10). Bestäm- melserna om subsidiär behörighet i dessa förordningar liknar dock inte bestämmelserna i förordningarna om makars respektive registre- rade partners förmögenhetsförhållanden. I förordningarna om makars respektive registrerade partners förmö- genhetsförhållanden finns också en bestämmelse om vilka domstolar som i undantagsfall kan avgöra mål rörande makars respektive regi- strerade partners förmögenhetsförhållanden, s.k. forum necessitatis (artikel 11). En förutsättning för forum necessitatis är att inte någon domstol i en medlemsstat är behörig enligt artiklarna 4–8 eller 10, eller att samt- liga domstolar har förklarat sig obehöriga enligt artikel 9 och ingen domstol är behörig enligt artikel 9.2. En ytterligare förutsättning för forum necessitatis är att ett förfarande inte rimligen kan inledas eller genomföras eller skulle vara omöjligt i ett tredje land till vilket målet har nära anknytning. Som exempel kan ges att ett förfarande i det be- rörda tredje landet visar sig vara omöjligt på grund av inbördeskrig eller att sökanden av andra skäl inte rimligen kan förväntas inleda eller genomföra ett förfarande i det landet (förordningarnas ingresser, punkten 40 respektive punkten 41). Målet måste även ha tillräcklig anknytning till den medlemsstat i vilken talan väcks. I underhållsförordningen (artikel 7) och i arvsförordningen (arti- kel 11) finns bestämmelser som motsvarar innehållet i artikel 11 i för- ordningarna om makars respektive registrerade partners förmögen- hetsförhållanden. Förordningarna om makars respektive registrerade partners förmö- genhetsförhållanden innehåller vidare bestämmelser om behörighet vid genkäromål. Den domstol vid vilken ett mål pågår i enlighet med någon av förordningarnas behörighetsbestämmelser ska sålunda vara behörig att avgöra även ett genkäromål, om det omfattas av förord- ningarnas tillämpningsområden. Detta framgår av artikel 12 i båda för- ordningarna. I artikel 13 i båda förordningarna finns bestämmelser om begränsade förfaranden beträffande tillgångar i ett tredje land. Det förekommer situationer där kvarlåtenskapen efter en avliden vars arv regleras i arvs- förordningen omfattar tillgångar som är belägna i tredje land. Den domstol som handlägger ett mål om makars eller registrerade partners förmögenhetsförhållanden kan, på begäran av en av parterna, besluta att inte avgöra frågor om en eller flera sådana tillgångar (artikel 13.1 i båda förordningarna). Domstolen kan fatta ett beslut om att begränsa förfarandet endast om det kan antas att domstolens avgörande beträf- fande de aktuella tillgångarna inte kommer att vare sig erkännas, eller, i tillämpliga fall, förklaras verkställbara i det tredje landet. Bestämmelserna i artikel 13 har sin motsvarighet i artikel 12 i arvs- förordningen. Bestämmelserna i artikel 12 i arvsförordningen ger en möjlighet för en domstol att på begäran av en av parterna begränsa skiftet till att inte omfatta tillgångar belägna i ett tredje land om det kan antas att ett beslut avseende dessa tillgångar inte kommer att er- kännas i det tredje land där tillgångarna är belägna. För tillämpning av artikel 13 i förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden förutsätts dock inte att en sådan begräns- ning av arvskiftet har ägt rum eller att bodelningen handläggs inom samma förfarande som detta. Artikel 14 i båda förordningarna innehåller bestämmelser om när talan ska anses väckt. Talan ska anses väckt när stämningsansökan eller motsvarande handling har getts in till domstolen, förutsatt att sökanden därefter inte har underlåtit att vidta de åtgärder som denne varit skyldig att vidta för att få delgivning av svaranden verkställd (punkten a). Om delgivning av handlingen ska ske innan handlingen ges in till domstolen, ska talan anses väckt när den tas emot av den myndighet som är ansvarig för delgivning. Detta förutsätter att sökanden inte därefter har underlåtit att vidta de åtgärder som denne varit skyldig att vidta för att få handlingen ingiven till domstolen (punkten b). Om förfarandet inleds på initiativ av domstolen ska talan anses väckt när domstolen fattar beslut om att inleda förfaran- det eller, om något sådant beslut inte krävs, när domstolen registrerar målet (punkten c). Bestämmelserna i artikel 14 har sin motsvarighet i artikel 32.1 I-förordning, artikel 30 Luganokonven- tion, artikel 9 i underhållsförordningen och artikel 14 i arvsförord- ningen. Domstolarna ska i princip självmant beakta behörighetsreglerna i förordningarna om makars respektive registrerade partners förmö- genhetsförhållanden. Om talan som väcks vid en domstol i en med- lemsstat avser en fråga som domstolen inte är behörig att ta upp en- ligt förordningarna, ska domstolen självmant förklara sig obehörig (artikel 15). I-förordning (artikel 28.1), Lugano- konvention (artikel 26.1), underhållsförordningen (artikel 10) och arvsförordningen (artikel 15) finns i stort sett motsvarande reglering när det gäller prövning av behörighetsfrågan. Bestämmelser om vilandeförklaring av mål i avvaktan på stäm- ningsansökan eller motsvarande handling och skäligt rådrum att gå i svaromål finns i artikel 16 i förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden. När svaranden har hemvist i en annan stat än i den medlemsstat där talan väcktes ska domstolen förklara målet vilande till dess att det har klarlagts att svaranden haft möjlighet att ta del av stämningsansökan eller mot- svarande handling för att kunna förbereda sitt svaromål, eller att alla nödvändiga åtgärder i detta syfte har vidtagits (artikel 16.1). Om stämningsansökan eller motsvarande handling ska översändas från en medlemsstat till en annan enligt delgivningsförordningen7, ska i stäl- let artikel 19 i den förordningen gälla (artikel 16.2). Om bestämmel- serna i delgivningsförordningen inte är tillämpliga ska i stället arti- kel 15 i av om delgivning i utlandet av handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur gälla, om stämningsansökan eller motsvarande handling ska översändas till utlandet i enlighet med den konventionen. Artikel 16 har sin motsvarighet i artikel 28.2–28.4 I-förordning, artikel 26.2–26.4 Luganokonvention, artikel 11 i underhållsförordningen och artikel 16 i arvsförordningen. Kapitlet om internationell behörighet i förordningarna om ma- kars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden av- slutas med bestämmelser om vad som gäller om talan väcks vid dom- stolar i olika medlemsstater rörande samma sak och mellan samma parter, s.k. litispendens (artikel 17), käromål som har samband med varandra (artikel 18) och interimistiska åtgärder (artikel 19). Interi- mistiska åtgärder, inbegripet säkerhetsåtgärder, som kan vidtas enligt lagen i en medlemsstat får enligt artikel 19 begäras hos domstolarna i den staten, även om en domstol i en annan medlemsstat är behörig att pröva målet i sak enligt förordningarna. Liknande allmänna bestämmelser finns I-förord- ning (artiklarna 29, 30 och 35), Luganokonvention (artik- larna 27, 28 och 31), underhållsförordningen (artiklarna 12–14) samt i arvsförordningen (artiklarna 14–19). 7 och rådets förordning (EG) nr 1393/2007 av om delgivning i medlemsstaterna av rättshandlingar och andra handlingar i mål och ärenden av civil eller kommersiell natur (”delgivning av handlingar”) och om upphävande av rådets förordning (EG) nr 1348/2000, EUT L 324, 10.12.2007, s. 79. 5.3Konsekvenser för rättstillämpningen i Enligt nu gällande svensk rätt får frågor om makars förmögenhets- förhållanden tas upp av svensk domstol om någon av fem alternativa grunder är uppfyllda (2 § LIMF). Svensk domstol är behörig bl.a. om frågan har samband med ett äktenskapsmål i , om svaranden har hemvist i och om frågan rör egendom i . När fråga är om bodelning med anledning av makes död ska svensk domstols behörighet i stället prövas enligt de alternativa behörighetsgrunderna i 2 a § LIMF. Så som har redogjorts för i kapitel 3 tillämpas bestäm- melserna om internationell behörighet i LIMF även i förhållande till svenska registrerade partner. För en fullständig genomgång av behö- righetsgrunderna i 2 och 2 a §§ LIMF, se avsnitt 3.4. Från det att förordningarna börjar tillämpas i medlemsstaterna kommer 2 och 2 a §§ LIMF inte längre att kunna tillämpas i mål om makars eller registrerade partners förmögenhets- förhållanden som inletts efter ikraftträdandet. I stället ska förord- ningarnas bestämmelser om internationell behörighet tillämpas. Som tidigare nämnts kommer dock bestämmelserna om internationell be- hörighet i LIMF även fortsättningsvis att vara tillämpliga i förhål- lande till sambor. Utgångspunkten för bestämmelserna om internationell behörig- het i både LIMF och förordningarna är att samma domstolar ska handlägga förfaranden som har anknytning till varandra och säker- ställa att verklig anknytning finns mellan makarna respektive de regi- strerade partnerna och den stat där behörigheten utövas. Till skillnad från LIMF är dock förordningarnas bestämmelser hierarkiskt ord- nade, dvs. de ska prövas i tur och ordning. Enligt förordningarna måste den svenska domstol som får ett mål om makars eller registrerade partners förmögenhetsförhållanden på sitt bord först pröva om internationell behörighet föreligger på grund av ett anknutet förfarande om arv eller ett anknutet förfarande om äktenskapsskillnad, hemskillnad, annullering av äktenskap eller motsvarande. Har talan om arv, äktenskapsskillnad, hemskillnad, annullering av äktenskap eller motsvarande väckts vid en domstol i en medlemsstat är endast domstolarna i den staten, enligt artikel 4 och 5, behöriga att avgöra frågor om makars respektive registrerade partners förmögen- hetsförhållanden som uppkommer i samband med denna talan. sådan behörighet inte föreligger för den svenska domstolen men väl för domstolarna i en annan medlemsstat, är den svenska domstolen obehörig att pröva målet. Kan det dock konstateras att ingen dom- stol är behörig domstol på grund av artikel 4 eller 5 får den svenska domstolen gå vidare och pröva sin behörighet i övrigt enligt artikel 6. Enligt artikel 6 ska behörighetsgrunderna prövas av domstolen i tur och ordning. Som exempel kan ges situationen där endast behö- righetsgrunden enligt artikel 6 d i förordningen om makars förmö- genhetsförhållanden är uppfylld för en svensk domstol, dvs. makarna var medborgare i för talans väckande. Endast om makarna inte hade hemvist i någon annan medlemsstat i enlighet med behörighetsgrunderna i artikel 6 a–c är således den svenska dom- stolen behörig att pröva tvisten. En stor skillnad mellan bestämmelserna om internationell behö- righet i LIMF och förordningarna är att endast förordningarna ger makarna eller de registrerade partnerna möjlighet att i vissa fall ingå avtal om att domstolarna i en medlemsstat ska ha exklusiv behörig- het att avgöra frågor rörande deras förmögenhetsförhållanden, s.k. prorogationsavtal (artikel 7 i båda förordningarna). Det är möjligt för makar och registrerade partner att avtala om behörig domstol i de fall som omfattas av artikel 6. Även om svensk domstol inte är behörig att pröva en fråga om makars eller registrerade partners förmögenhetsförhållanden enligt artiklarna 6 och 7, kan domstolen ändå bli behörig att pröva frågan om förutsättningarna i artikel 8 (s.k. tyst prorogation), artikel 10 (subsidiär behörighet) eller artikel 11 (forum necessitatis) är upp- fyllda. Bestämmelserna om subsidiär behörighet och forum necessi- tatis saknar motsvarighet i LIMF. Det kommer även att finnas möjlighet för en behörig svensk dom- stol att under vissa omständigheter förklara sig obehörig (artikel 9). Någon uttrycklig sådan möjlighet finns inte enligt LIMF. En obehö- righetsförklaring kan dock enligt förordningarna endast göras undan- tagsvis om domstolen anser att äktenskapet eller det registrerade partnerskapet i fråga, enligt medlemsstatens internationella privaträtt, inte erkänns i förfaranden om makars eller registrerade partners för- mögenhetsförhållanden. För svenskt vidkommande skulle en obehörighetsförklaring kunna bli aktuell om ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag inte erkänns i . Ett äktenskap som har ingåtts enligt utländsk lag er- känns inte i om det för äktenskapets ingående skulle ha funnits hinder mot det enligt svensk lag och minst en av partnerna då var svensk medborgare eller hade hemvist i . Det- samma gäller om det är sannolikt att äktenskapet har ingåtts under tvång eller om partnerna inte var närvarande vid äkten- skapets ingående och minst en av dem då var svensk medborgare eller hade hemvist i . Detta framgår av 1 kap. 8 a § lagen (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållanden rörande äktenskap och förmynderskap (IÄL). LIMF innehåller bestämmelser om litispendens, dvs. vad som gäl- ler när det framställs ett yrkande om makars förmögenhetsförhållan- den vid en svensk domstol och det redan pågår ett förfarande utom- lands som kan leda till ett motstridigt avgörande (15 § LIMF). I en sådan situation framgår enligt lagrummet att talan ska avvisas om det kan antas att avgörandet i det utländska förfarandet blir gällande här i landet. I stället för att talan avvisas får målet eller ärendet förklaras vilande i avvaktan på ett lagakraftvunnet avgörande i det utländska förfarandet. Talan får prövas om det finns särskilda skäl. I förhållande till makar och registrerade partner kommer bestäm- melserna i 15 § LIMF att ersättas av artikel 17 i förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden. Enligt artikel 17.1 ska i den situation som angetts ovan varje dom- stol, utom den vid vilken talan först väcktes, självmant förklara målet vilande till dess det har fastställts att den domstol vid vilken talan först väcktes är behörig. Detta betyder att en svensk domstol inte längre kommer att kunna välja att avvisa talan så snart det kan antas att avgörandet i det utländska förfarandet blir gällande här i landet. Den svenska domstolen kommer endast att kunna förklara målet vilande till dess behörighetsfrågan har fastställts. Förordningarnas litispendensbestämmelser kommer endast att vara tillämpliga i förhållande till en domstol i en annan medlemsstat. Det kommer därför att saknas möjlighet att, när ett förfarande om samma sak pågår i ett tredje land, avvisa talan eller vilandeförklara målet.8 8 Detsamma gäller för litispendensbestämmelserna i . Artikel 33 I-förordning medger dock att en behörig domstol under vissa omständigheter vilande- förklarar målet eller avvisar talan när ett förfarande om samma sak pågår i ett tredje land. I 7 § LIMF finns bl.a. bestämmelser som föreskriver att en bodel- ning får begränsas till att gälla en viss del av makarnas egendom om det finns egendom utomlands och det kan antas att bodelningen inte kommer att gälla i det landet (7 § andra stycket LIMF). Bestämmel- serna gäller vid bodelning i allmänhet och är inte begränsade till bo- delning vid en makes död. Vid förordningarnas inträde kommer bestämmelserna i 7 § LIMF inte längre att kunna tillämpas beträffande makar och registrerade partner. De bestämmelser i förordningarna som behandlar frågor om att begränsa prövningen är bestämmelserna i artikel 13. Bestämmel- serna gäller dock endast begränsning av förfarandet vid en makes död. I fortsättningen kommer alltså svenska domstolar, under vissa om- ständigheter, att kunna besluta att begränsa förfarandet i förhållande till tillgångar i tredje land som omfattas av kvarlåtenskapen efter en avliden vars arv regleras av arvsförordningen. Någon ytterligare möj- lighet att begränsa förförandet kommer däremot inte att finnas. LIMF innehåller även en bestämmelse om reservforum (18 § LIMF). Om det inte finns någon behörig domstol när svensk inter- nationell behörighet föreligger enligt LIMF, ska frågan tas upp av . Med hänsyn till att bestämmelserna endast tar sikte på bestämmelserna om internationell behörighet i LIMF, kom- mer den fortsättningsvis inte att kunna tillämpas beträffande makar och registrerade partner som omfattas av förordningarnas bestäm- melser om internationell behörighet. I tredje kapitlet i förordningarna om makars respektive registrerade partners förmögenhetsförhållanden (artiklarna 20–35) finns bestäm- melser om tillämplig lag. Det framgår av förordningarnas ingresser (punkten 43 respektive punkten 42) att bestämmelserna om tillämplig lag ska ge makar och registrerade partner möjlighet att förutse vilken lag som ska tillämpas på deras förmögenhetsförhållanden. Huvudsyftet med bestämmel- serna är enligt samma ingresser att säkerställa att makars och regi- strerade partners förmögenhetsförhållanden regleras av en förutsebar lag med nära anknytning till makarnas respektive de registrerade part- nernas förmögenhetsförhållanden. I likhet med förordningarnas bestämmelser om internationell be- hörighet kommer bestämmelserna om tillämplig lag att bli direkt tillämpliga i . Det kommer därför inte längre att finnas utrym- me för svenska autonoma bestämmelser om tillämplig lag inom för- ordningarnas tillämpningsområden. Förordningarnas bestämmelser om tillämplig lag ska tillämpas be- träffande makar och registrerade partner som ingår äktenskap respek- tive registrerar partnerskap eller väljer tillämplig lag på sina förmögen- hetsförhållanden eller därefter (se förordningarnas övergångsbestämmelser i artikel 69.3 efter rättelse). Detta innebär att nu gällande svenska bestämmelser om tillämplig lag i LIMF inte längre kommer att kunna tillämpas beträffande dessa par. Beträffande sam- bor är förordningarnas bestämmelser inte tillämpliga. Även fortsätt- ningsvis kommer det därmed att finnas behov av svenska autonoma bestämmelser om tillämplig lag beträffande sambor. För en redogörel- se av gällande svenska bestämmelser om tillämplig lag på området för sambors förmögenhetsförhållanden, se avsnitt 3.5. I nästföljande avsnitt (6.2–6.12) förklaras och tydliggörs förord- ningarnas bestämmelser om tillämplig lag. I anslutning till de olika bestämmelserna redogörs också för likheter och skillnader i förhål- lande till underhållsförordningen1 och arvsförordningen2. I anslut- ning till varje avsnitt redogör utredningen också för vad det närmare innebär för svensk rättstillämpning att bestämmelserna om tillämplig lag i förordningarna om makars respektive registrerade partners för- mögenhetsförhållanden ska tillämpas i stället för nu gällande svenska autonoma bestämmelser om tillämplig lag i LIMF. I nordiska förhållanden gäller i vissa fall särskilda bestämmelser om tillämplig lag med avseende på frågor om makars förmögenhets- förhållanden. Bestämmelserna, som finns i NÄF och IAL, har sin grund i den nordiska äktenskapskonventionen och den nordiska arvs- konventionen (se avsnitt 3.5 för en närmare genomgång av bestäm- melserna). Den inverkan som förordningarna kommer att ha på dessa bestämmelser behandlas i kapitel 10. 6.2Avtal om tillämplig lag Makar eller blivande makar kan avtala om vilken lag som ska tillämpas på deras förmögenhetsförhållanden (artikel 22 i förordningen om makars förmögenhetsförhållanden). Ett lagvalsavtal kan peka ut en- dast vissa särskilda staters lagar som makarna eller de blivande ma- karna har nära anknytning till. De kan välja antingen lagen i den stat där båda eller en av dem har hemvist för avtalets ingående, eller lagen i den stat där båda eller en av dem är medborg- are för avtalets ingående (artikel 22.1 a–b). Enligt ordalydelsen i artikel 22 får makar och blivande makar ingå lagvalsavtal. Detta betyder sannolikt att ett lagvalsavtal inte kan ingås 1Rådets förordning (EG) nr 4/2009 av om domstols behörighet, tillämplig lag, erkännande och verkställighet av domar samt samarbete i fråga om underhållsskyldighet, EUT L 7, 10.1.2009, s. 1. I underhållsförordningen framgår av artikel 15 att den lag som ska tillämpas på underhållsskyldighet ska fastställas i enlighet med Haagprotokollet av om tillämplig lag avseende underhållsskyldighet (EUT L 331, 16.12.2009, s. 19) i de medlemsstater som är bundna av det instrumentet.