sou · H5B35 · 2017-02-01 00:00:00 — Arbetsstatens lagstiftning gäller för både anställda och egenföre- tagare.52 Den som inte arbetar omfattas53 av lagstiftningen i den med- 47Artiklarna 11–16 i förordning 883/2004. 1, första meningen i förordning 883/2004. 49En annan medlemsstat kan dock i vissa lägen, på basis av sin egna nationella lagstiftning, ändå utge förmåner. 50Som huvudregel är enligt artikel 11.1 i förordning 883/2004 endast en stats lagstiftning som tillämplig. Vissa undantag finns, bl.a. gällande familjeförmåner, där föräldrar kan ha rätt till förmåner från flera länder för samma barn/familj. I vissa fall har flera länders lagstift- ningar tillämpats trots principen om att enbart en stats lagstiftning är tillämplig. EU- domstolens dom Bosmann, C-352/06, ECLI:EU:C:2008:290. 51Artikel 11.3 a i förordning 883/2004. Principen om arbetsstatet som behörig stat har varit huvudregel i koordineringsförordningen sedan den första förordningen antogs på detta område. Detta har bl.a. sin förklaring i att de medlemsländer som då var med i EG hade nationella social trygghetssystem som byggde på en princip om att arbetstagare omfattades av social trygghetssystemet (så kallat Bismarcksystem). 52Egenföretagare omfattades inte av förordning 1408/71 men genom Rådets förordning (EEG) nr 1390/81 av om utvidgning av förordning (EEG) nr 1408/71 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda och deras familjer flyttar inom gemenskapen till att omfatta även egenföretagare och deras familjer, 143/1, 12.05.1981 Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen lemsstat där hon eller han är bosatt (lex loci domicilii).54 Bosättnings- statens lag är även tillämpligt för vissa arbetslösa personer.55 Det finns dessutom undantag eller särskilda regler gällande tillämplig lagstift- ning för bland annat personer som sänds ut för att arbeta i en annan medlemsstat och för personer som arbetar i två eller flera medlemsstater.56 Reglerna om tillämplig lagstiftning pekar enbart ut vilken med- lemsstats lagstiftning som är tillämplig och som huvudsakligen är an- svarig för att utge eventuella förmåner och påföra socialavgifter. Det är därför varje medlemsstat att fastställa villkoren för att en person ska kunna bli berättigad till en social trygghetsförmån. Det gäller under förutsättning att dessa inte åsidosätter , exempelvis förbudet mot diskriminering mellan medborgarna i värdstaten och medborgare i andra medlemsstater.57 I EUF-fördraget finns ett generellt förbud mot diskriminering på grund av nationalitet.58 Diskrimineringsförbudet är också explicit angivet i artikel 45 i EUF-fördraget för att säkerställa fri rörlighet för arbetstagare. Likabehandlingsprincipen i förordning 883/2004 har samma innehåll som i artiklarna 18 och 45 i EUF-fördraget och innebär att den fria rörligheten kan genomföras om diskriminering på grund av nationalitet undviks.59 Inom ramen för samordning av de sociala trygghetssystemen pre- ciseras förbudet mot diskriminering i artikel 4 i förordning 883/2004. Det betyder att de som omfattas av förordningen har samma rättig- heter och skyldigheter i fråga om sociala trygghetsförmåner som 53Eller andra länders lagstiftning enligt de speciella bestämmelserna i artikel 11.3 b–d i förordning 883/2004. 54Artikel 11.3 e i förordning 883/2004. 55Artikel 65 i förordning 883/2004. Denna regel innebär att helt arbetslösa gränsarbetare, t.ex. i bosatta personer som arbetat i och sedan blir arbetslösa, faller tillbaka i bosätt- ningsstatens lag. Bakgrunden till regeln är ett antagande om att sådana personer har lättare att hitta ett nytt arbete i bosättningsstaten. Den är ifrågasatt och är föremål för diskussion i samband med att reglerna om arbetslöshetsförmåner i förordningen håller på att revideras. 56Artikel 13 i förordning 883/2004. 57EU-domstolens dom Coonan, C-110/79, ECLI:EU:C:1980:112 58Artikel 18 i fördraget. 59Dessa tas upp senare i kapitel 10. I både artiklarna 18 och 45 EUF-fördraget anges diskriminering på grund av nationalitet. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen medborgare i värdstaten. Detta förhindrar värdstaten att gynna sina egna medborgare när det gäller berättigandet till förmåner.60 Både EUF-fördraget och förordningen har samma syfte; att en individ som migrerar inte ska hamna i ett sämre läge än medborgarna i den med- lemsstat där hon eller han har valt att arbeta eller bo.61 Det bör dock noteras att om en person hamnar i ett sämre läge i samband med en gränsöverskridande situation därför att medlemsstaterna har olika utformning av sociala trygghetssystemen utgör detta inte diskrimi- nering på grund av nationalitet.62 Direkt diskriminering är förbjuden enligt artikel 4 i förordning 883/2004, men kan rättfärdigas på samma grunder som i artikel 45 i EUF-fördraget, det vill säga allmän ordning, säkerhet och hälsa.63 Det kan nämnas att inom området för social trygghet finns det inga avgöranden från där direkt diskriminering på grund av nationalitet har rättfärdigats. Indirekt diskriminering på grund av nationalitet är också för- bjuden enligt artikel 4 i förordning 883/2004. Ett exempel på in- direkt diskriminering kan exempelvis vara bosättningskrav. Det är ett krav som lättare kan uppfyllas av medborgare i värdstaten och skulle kunna utesluta exempelvis gränsarbetare som arbetar i den staten, men bor i en annan stat (likabehandling och relevant rätts- praxis64 tas upp i betänkandets kapitel 10). Likabehandlingsprincipen i artikel 4 i förordning 883/2004 är till- lämplig på personer som har utnyttjat sin fria rörlighet inom unionen men är alltså inte tillämplig i en rent intern, nationell situation. Konsekvensen är att en person som inte nyttjat den fria rörligheten kan i vissa fall få sämre villkor än migrerande arbetstagare. En sådan situation är inte att betrakta som diskriminerande enligt unions- rätten.65 60Fuchs, M. och Cornelissen, R. (2015). , A Commentary o EU regulations 883/2004 and 987/2009, Nomos, C.H. , s. 16. 61Paju, J. (2012). Introduktion till EU:s socialförsäkringsrätt, s. 41. 62EU-domstolens dom , C-1/78, ECLI:EU:C:1978:140. 63Pennings, F. (2015). , Intersentia s. 129. 64EU-domstolens dom Toia, C-237/78, ECLI:EU:C:1979:197. 65EU-domstolens dom Petit C-153/91, ECLI:EU:C 1992:354. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen Principen om likvärdiga förmåner, inkomster, omständigheter och händelser Av artikel 5 i förordning 883/2004 framgår att den behöriga medlems- staten ska beakta omständigheter eller händelser som har inträffat i en annan medlemsstat som om de hade inträffat inom den egna staten.66 Principen ska dock inte inkräkta på principen om sammanläggning av försäkringsperioder.67 Principen om likabehandling i artikel 4 i förord- ningen kompletteras av principen om likvärdiga förmåner.68 Sammanläggningsprincipen finns i både artikel 48 i EUF-fördraget och i artikel 6 i förordning 883/2004. Principen syftar till att säker- ställa den fria rörligheten för personer som rör sig över gränserna. Sammanläggningsprincipen syftar till att undvika försäkringsavbrott och den är därför särskilt viktig när de olika medlemsstaterna har olika försäkringstider. Om det finns krav på olika försäkringstider är den generella sammanläggningsprincipen tillämplig.69 Arbetstagare som arbetar i en medlemsstat, ska inte gå miste om förmåner eller rättigheter som de intjänat i en annan medlemsstat. Principen innebär att kvalifikationsperioder som har fullgjorts i en annan medlemsstat ska läggas samman med sådana perioder i den aktuella staten vid be- räkning av förmåner.70 När det gäller familjeförmåner och samman- läggningsprincipen har det även uppmärksammats genom Bergström- målet (se vidare kapitel 23). Det framgår inte klart av förordningen om sammanläggningsprincipen förutsätter att någon tid av försäkring uppfyllts i värdstaten.71 har dock i Bergström-målet klargjort att det inte är ett krav att två perioder av arbete har fullgjorts i flera medlemsstater. Det ska dock noteras att det även finns särskilda bestämmelser om sammanläggning när det 66I förordning 1408/71 fanns inte denna princip reglerad. 67Skäl 10 i förordning 883/2004. 68Se till exempel dom Roviello, C-20/85, ECLI:EU:C: 1988:283. EU-dom- stolens dom Duchon C-290/00, ECLI:EU:C:2002:234. 69Pennings, F. (2015). 70Dock finns det EU-praxis inom social trygghet som visar att det inte behöver finnas någon period i den nya staten att lägga samman med. Målet gällde föräldrapenning. Se mål C-257/10 , ECLI:EU:C:2011:839. Se även HFD 2012 ref 44 I. 71Holm, E. (2010). Fri rörlighet för familjer, en normativ analys av föräldrapenningen och EU- rätten, Juristförlaget i s. 120. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen gäller förmåner vid arbetslöshet som innebär att den generella sam- manläggningsprincipen inte gäller i vissa fall. Principen om pro-rata innebär att medlemsstatens behöriga institution betalar ut förmånen proportionerligt i förhållande till en utbetald motsvarande förmån från en annan medlemsstat.72 Upphävande av krav på bosättning, exportabilitet Exportabilitetsprincipen i 48 b i EUF-fördraget och i artikel 7 i för- ordning 883/2004 innebär att förmåner kan exporteras. Det innebär att kontantförmåner inte ska minskas, ändras eller hållas inne med anledning av att mottagaren är bosatt i en annan medlemsstat än den där institutionen som ansvarar för utbetalningen av den aktuella sociala trygghetsförmånen är belägen. Detta för att en person bland annat inte ska förlora intjänade rättigheter inom ramen för det sociala trygghetssystemet som har tjänats in i en annan medlemsstat än den nuvarande bosättningsstaten. Detta innebär att en stat inte kan upp- rätthålla sina nationella bosättningskrav utan måste exportera för- måner så länge personer omfattas av den statens lagstiftning. Export- rätten är inte generell utan beror på vilken förmåner det handlar om. Det finns förmåner, exempelvis arbetslöshetsförmåner, som bara kan exporteras . Däremot är pensioner fullt exportabla. De särskilda icke avgiftsfinansierade förmånerna enligt bilaga X i förordningen, är undantagna från att exporteras. Dessa betalas endast ut i den medlemsstat personen i fråga är bosatt.73 Även andra förmåner som är kontantförmåner kan exporteras. Vidare kan inte vårdförmåner exporteras. 72Fuchs, M. och Cornelissen, R. (2015). , A Commentary o EU regulations 883/2004 and 987/2009, Nomos, C.H. , s. 17. 73För svensk del är det de svenska förmånerna bostadstillägg för pensionärer och äldreförsörj- ningsstöd som är anmälda som särskilda icke avgiftsfinansierade förmåner. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen 11.2Fastställande av tillämplig lagstiftning I avsnittet beskrivs förordningens bestämmelser för fastställande av tillämplig lagstiftning. Bestämmelserna om tillämplig lag finns i av- delning II, artiklarna 11–16 i förordning 883/2004.74 Bestämmelserna i avdelning III är tilläggsbestämmelser som bland annat inbegriper regler om i vilken stat en person kan begära förmåner, men som inte pekar ut den behöriga staten.75 Förordning 1408/71 har två grundläggande principer för tillämplig lagstiftning; att enbart en stats lagstiftning var tillämpligt och att den tillämpliga lagstiftningen var arbetsstaten. Det var ett funktionellt system för yrkesaktiva som rörde sig över gränserna, men det fanns inga bestämmelser om tillämplig lag för de som inte aktivt arbetade. Förordning 883/2004 har i princip samma regler för tillämplig lag- stiftning som förordning 1408/71 men i förordning 883/2004 har reglerna ändrats och utvecklats för främst de icke yrkesaktiva76 där principen om bosättningsstatens lagstiftning, i vissa fall kan gälla, i stället för arbetsstatens lagstiftning. 11.2.1Bindande regler gällande tillämplig lagstiftning Det följer av artikel 288 i EUF-fördraget att förordningar är bindande för medlemsstaterna och är direkt tillämpliga. Detta har även bekräf- tats av rättspraxis. Bestämmelserna om tillämplig lag- stiftning i förordningen ska således följas.77 Den bindande effekten av bestämmelserna om tillämplig lagstiftning åsidosätter nationella vill- kor, som bosättningsvillkor, eller andra villkor som är relaterade till territoriet.78 Detta innebär att en person som utför arbete i en med- lemsstat, men som bor i en annan stat inte kan exkluderas från det 74Ibland används termen lagval. Den kan missförstås om den tolkas utifrån internationell privaträtt där ett lagval är ett val mellan två länders regler och innebär att myndighet eller domstol väljer att tillämpa antingen svenska eller ett annat lands lagstiftning. Inom sociala tryggheten och koordineringsreglerna kan det inte innebära att myndigheten eller domstolen tillämpar utländsk lagstiftning om social trygghet. 75EU-domstolens dom Huijbrechts C-131/91 ECLI:EU:C:1992:315. Se även EU-dom- stolens dom /02, ECLI:EU:C:2004:705. 76Det avser personer som inte aktivt utför arbete, kan var personer som aldrig varit ekonomiskt aktiva, men även personer som av någon anledning gjort förvärvsavbrott. 77EU-domstolens dom Ten Holder, C-302/84, ECLI:EU:C:1986:242. 78EU-domstolens dom Kuijpers C- 276/81, ECLI:EU:C:1982:317 och dom /89, ECLI:EU:C:1990:183. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen sociala trygghetssystemet i arbetsstaten genom att det krävs att per- sonen bor i arbetsstaten.79 Att åsidosätta nationella bosättningsvillkor är den bindande effekten av tillämplig lagstiftning. Det belyses bland annat i , där frågan var om en deltids- arbetande man i , som var bosatt i en annan medlems- stat, kunde nekas nederländsk familjeförmån. I den nederländska nationella lagstiftningen fanns ett bosättningskrav för att beviljas förmånen. arbetade inte i Neder- länderna men han omfattades av arbetsstatens lagstiftning även de dagar han inte utförde arbete. De dagar han inte arbetade befann han sig i bosättningsstaten. Domstolen uttalade att det föreskrivs uttryck- ligen i reglerna om tillämplig lagstiftning i artikel 13.2 i förord- ning 1408/71 att lagstiftningen i arbetsstaten är tillämplig även om personen bor i en annan medlemsstat.80 Även i senare mål, exempelvis Salemink, har det bekräftats att nationell lagstiftning där bosättnings- kriterium är avgörande för om en person ska omfattas av en obliga- torisk försäkring i en medlemstat strider mot artikel 13.2 i förord- ning 1408/71.81 När förordningen pekar ut en behörig stat innebär det inte att personen i fråga också är berättigad till förmånerna i den statens trygghetssystem, utan endast att han eller hon omfattas av de sociala trygghetssystemen i den utpekade staten. För att få tillgång till en specifik förmån måste personen uppfylla de nationella bestämmel- serna som reglerar tillgången till förmånen i fråga. Det är inte möjligt för enskilda att avstå från att omfattas av en stats lagstiftning endast på den grund att de inte får rätt till några förmåner. I Molenaar -målet skulle paret , som arbetade i men var bosatta i , vara försäkrade för sjukförsäkring i , men de var inte försäkrade för risken mot långvarigt vårdbehov då den tyska lagstiftningen krävde bosättning i . Paret ville därför inte betala avgifter för den ifrågavarande försäkringen. EU- domstolen konstaterade att migrerande arbetstagare inte har rätt att bli undantagna avgiftsskyldigheten och att det inte finns några EU- regler som kräver att den behöriga institutionen på förhand ska bedöma om arbetstagaren kommer att ha rätt till alla förmånerna i 79Fuchs, M. och Cornelissen, R. (2015). , A Commentary o EU regulations 883/2004 and 987/2009, Nomos, C.H. , s. 155. 80EU-domstolens dom /89, ECLI:EU:C:1990:183. 81EU-domstolens dom i Salemink C-347/10, ECLI:EU:C:2012:17. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen den behöriga staten. Rätten till förmåner ska bedömas den dag arbets- tagaren begär en förmån i enlighet med den behöriga statens lag- stiftningskrav. Det får alltså finnas krav i den nationella lagstiftningen för att få ta del av förmånerna, men dessa får inte vara diskrimmi- nerande eller hindra den fria rörligheten.82 Bestämmelserna om tillämplig lagstiftning i förordning 883/2004 kan innebära att den migrerande personen hamnar i en mindre för- delaktig situation när det gäller de sociala trygghetsförmånerna jämfört med vad som skulle ha varit fallet om han eller hon blivit kvar i den ursprungliga medlemsstaten. Detta kan dock inte ses som diskriminerande enbart för att resultatet av tillämplig lagstiftning är ogynnsamt för den enskilde.83 Detta belyses ibland annat i målet som gällde en tysk kvinna som var kronisk sjuk och det vårdbehov hon hade tillgodosågs av den tyska vårdlagstiftningen. Hon och maken flyttade till , men de fortsatte att omfattas av tysk lagstiftning. Frågan uppstod om samma vård kunde fortsätta att utges i . I förordning 1408/71 utges vårdförmånerna enligt lagstiftningen i bosättningsstaten på behöriga statens räkning. Det var således den österrikiska vården som skulle ersätta oaktat att vårdförmåner var mer omfattade. konstaterade att agerande var förenligt med förord- ning 1408/71 (numera artikel 17 och 21 i förordning 883/2004)för vårdförmåner utges enligt lagstiftningen i bosättningsstaten och finns inte liknande förmåner, finns inget krav att den behöriga staten ska betala förmånerna. hade inte den typen av vårdförmåner som var aktuell. konstaterade att agerande var förenligt med förordning 1408/71 och prövade därför om nekandet att ersätta vården var förenlig med artikel 18 EG (numera artikel 21 EUF-fördraget). Kvinnan hade som unionsmedborgare rätt till personrörlighet, men eftersom artikel 42 EG (numera artikel 48 EUF-fördraget) handlar om samordning av medlemsstaternas lag- stiftning, kunde inte artikel 18 EG (numera artikel 21 EUF-för- 82EU-domstolens dom Molenaar, C-160/96, ECLI:EU:C:1998:84 Se även Pennings, F. (2015). 83Pennings, F. (2015). , Intersentia s. 147. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen draget,) användas för att säkerställa hennes sociala trygghet när hon flyttade till en annan medlemsstat.84 Medlemsstaternas frihet att utforma sina system och villkor kan resultera i att den enskilde vid flytt kommer att hamna i en sämre situation än om denne inte flyttat. Olika villkor mellan medlems- staters nationella lagstiftning kan således inte anföras för att hävda att en person blivit diskriminerad vid en gränsöverskridande situa- tion. Detta följer av att förordning 883/2004 är samordnande och inte harmoniserande. 11.2.2Principen om en stats lagsstiftning En av de grundläggande principerna i förordning 883/2004 är, som tidigare nämnts, att det endast är lagstiftningen i en medlemsstat som är tillämpligt.85 Det är principen om single state rule. Den medlemsstat som genom bestämmelserna om tillämplig lag pekas ut som behörig stat är som huvudregel också ansvarig för att utge förmåner i enlighet med den nationella lagstiftningen. Genom denna princip ska det förhindras att en person tillhör flera staters lagstiftning eller att denne inte tillhör någon stats lagstiftning alls. Det kan även förhindra att en person betalar dubbla eller inga socialavgifter alls. I förordningen, avdelning III, finns det dock bestämmelser för vissa förmåner som medför att en person kan få förmåner från andra medlemsstater, exempelvis pensioner som kan utges från mer än en medlemsstat. Det är dock ingen motsats till principen om en stats lagstiftning eftersom personen endast omfattas av en stats lagstift- ning i taget, men är berättigad till förmåner baserade på tidigare perioder. Man kan alltså uppbära förmåner från en stat och tillhöra en annan stats lagstiftning, där man betalar socialavgifter eller intjänar framtida förmånsrättigheter, eller kan vara berättigad till förmåner som endast kan utbetalas man är omfattad av den statens lagstiftning (familjeförmåner). I förordningen finns inga direkta undantag från principen om en stats lagstiftning, men i rättspraxis från har prin- cipen frångåtts i flera avgöranden. Bosmann-målet gällde en kvinna 84EU-domstolens dom /07, ECLI:EU:C:2009:255. 85Artikel 11 (1) i förordning 883/2004. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen som arbetade och bodde tillsammans med sina barn i . Hon började arbeta i och då drogs det tyska barnbidraget in med anledning av att var behörig stat enligt bestäm- melserna om tillämplig lag. Bakgrunden var att kvinnan enligt neder- ländsk lagstiftning inte kunde beviljas barnbidrag därför att hennes barn var för gamla för att beviljas nederländskt barnbidrag. Frågan till blev om kunde bevilja förmåner trots att det var som var den behöriga staten. kon- staterade att den som är anställd för arbete inom en medlemsstat ska omfattas av den medlemsstatens lagstiftning även om han eller hon är bosatt i en annan medlemsstat. Endast en medlemsstats lagstiftning är tillämplig, men belyser även frågan om det föreligger några hinder för bosättningsstaten att utge förmåner. resonerar om att förordningens syfte är att främja den fria rörligheten för personer och att förordningen ska tolkas i ljuset av EUF-för- draget. Det finns inga hinder för medlemsstater att bevilja förmåner även om den nationella lagstiftningen inte är tillämplig lagstiftning enligt förordningen. Domstolen menar vidare att en migrerande arbetstagare inte ska förlora rättigheter endast för att de har utnyttjat den fria rörligheten, som har sin grund i EUF-fördraget, och att för- ordningens bestämmelser ska tolkas i ljuset av EUF-fördragets bestämmelser. Domstolens resonemang i Bosmann-målet har bekräftats i de förenade målen Hudzinski och Wawrzyniak. Personerna i målet var egenföretagare från och utsända till . De omfattades alltså av polsk social trygghet, men de var delvis skattskyldiga i enligt tysk skattelagstiftning. Personer som är skattskyldiga i kan vara berättigade till barnförmåner. Hudzinski och Wawrzyniak ansökte om förmånen i trots att de omfattades av polsk social trygghet och uppbar barnförmån från . Ansök- ningarna avslogs av de tyska myndigheterna. Frågan uppkom om de ändå kunde ha rätt till barnbidrag även från . ansåg att det i en sådan situation inte fanns hinder för de tyska myn- digheterna att utge förmåner, utan det kunde ges ett mer omfattande skydd för migrerande arbetstagare. Deras familjer bodde kvar i men eftersom de var obegränsat skattskyldiga fanns anknytning till . menade att var förhindrat att Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen tillämpa en nationell regel genom vilka förmåner enligt deras lag bortföll när en person erhöll förmåner från annan EU/EES-stat.86 Målen skiljer sig en del från Bosmann-målet, bland annat eftersom det inte uppkom någon rättsförlust för de enskilda även om de inte blev berättigade till barnförmån (de hade ju barnbidrag i och barnen var inte bosatta i ). Sammanfattningsvis har det i dessa mål medgetts undantag från principen om en medlemsstats lagstiftning och att en icke behörig medlemsstat enligt bestämmelserna i för- ordningen har haft befogenhet att bevilja en migrerande arbetstagare familjeförmåner med tillämpning av nationell rätt. Relativt avgjordes Franzen-målet i som också tog upp frågan om mer än en tillämplig lagstiftning. Målet gällde personer som arbetade i en liten omfattning i men som var bosatta i . De ansökte om barnbidrag respek- tive förmåner vid ålderdom från med fick avslag med motiveringen att de omfattades av tysk lagstiftning enligt 13.2 a i förordning 1408/71. Problemet för dessa personer var att de arbetade i så liten omfattning i att de endast var försäkrade för olycksfall i arbetet. har i den nationella lagstiftningen en reglering om att personer som omfattas av lagstiftningen i en annan medlemsstat utestängs från tillämpningsområdet för den nederlänska lagstiftningen. Dessa personer förlorade sitt försäkrings- skydd i bosättningsstaten utan att få motsvarande skydd i arbets- staten. Frågan var om kunde neka förmåner på den grunden att en annan stats lagstiftning är tillämplig.