sou · H5B339 · 2017-05-12 00:00:00 — I artikel 58.4 anges att utövandet av de befogenheter som tillsyns- myndigheten tilldelas enligt denna artikel ska omfattas av lämpliga skyddsåtgärder, inbegripet effektiva rättsmedel och rättssäkerhet, som fastställs i unionsrätten och i medlemsstaternas nationella rätt i enlighet med stadgan. I artikel 83.8 upprepas kravet på lämpliga skyddsåtgärder avseende tillsynsmyndighetens befogenheter att på- föra administrativa sanktionsavgifter. Innebörden av kravet på skydds- åtgärder i tillsynsmyndighetens verksamhet utvecklas i skäl 129 till förordningen. Utredningens förslag: befogenheter enligt dataskyddsförordningen ska gälla även vid myndighetens tillsyn över att de bestämmelser som kompletterar förordningen följs. Innan tillsynsmyndigheten fattar vissa ingripande beslut ska den som beslutet gäller ha fått tillfälle att yttra sig över allt mate- rial av betydelse för beslutet, om det inte är uppenbart obehövligt. Om saken är brådskande kan dock ett tillfälligt beslut fattas, i avvaktan på yttrandet. Sanktionsavgift ska inte få tas ut om den som anspråket rik- tas mot inte har getts tillfälle att yttra sig från det att överträdelsen ägde rum. Vissa ingripande beslut ska delges, om det inte är uppenbart obehövligt. Vissa former av stämningsmannadelgivning ska få användas bara om det finns särskild anledning att anta att mot- tagaren har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Om det finns skäl att ifrågasätta giltigheten av en unionsrätts- akt som påverkar tillämpningen av förordningen, ska tillsynsmyn- digheten få ansöka hos förvaltningsrätten om att en tillsynsåtgärd ska vidtas, i stället för att själv besluta om åtgärden. 6 SOU 2016:65 s. 154 f. Utredningens bedömning: Det bör inte införas några bestäm- melser om tillsynsmyndighetens tillträde till en personuppgifts- ansvarigs eller ett personuppgiftsbiträdes lokaler. får enligt förordningen förelägga en per- sonuppgiftsansvarig om att uppgifter ska raderas. Det behövs inga bestämmelser om förhandsprövning i domstol. Förordningens krav på att tillsynsmyndighetens befogenheter ska kringgärdas av skyddsåtgärder innefattar en skyldighet för medlems- staterna att dels se till att den personuppgiftsansvarige och person- uppgiftsbiträdet har tillgång till effektiva rättsmedel, dels skapa för- utsättningar för en rättsäker handläggning hos tillsynsmyndigheten. Frågan om effektiva rättsmedel behandlas i avsnitt 19.7. I detta avsnitt behandlas enbart behovet av åtgärder för att säkerställa en rättssäker handläggning hos tillsynsmyndigheten. ärendehandläggning och verksamhet i övrigt omfattas givetvis av regeringsformens grundsatser om legalitet och objektivitet. Dessutom gäller förvaltningslagens generella bestäm- melser om bland annat effektivitet, partsinsyn, kommunicerings- och motiveringsskyldighet – bestämmelser som alla syftar till att stärka rättssäkerheten. Vid utövandet av de flesta av tillsynsmyndighetens befogenheter är dessa allmänna och särskilda krav på god förvaltning tillräckliga för att säkerställa de krav på myndighetsutövningen som ställs i dataskyddsförordningen. Det bör dock övervägas om vissa av de mer ingripande befogenheterna bör föranleda att ytterligare skyddsåtgärder införs. Det bör även övervägas om tillsynsmyndig- hetens befogenheter att ingripa mot överträdelser av nationella bestämmelser som kompletterar dataskyddsförordningen ska regleras. befogenheter ska gälla även vid tillsyn enligt dataskyddslagen och sektorsspecifika författningar Bestämmelsen i artikel 58 om tillsynsmyndighetens befogenheter avser enligt dess lydelse endast tillsynen över tillämpningen av för- ordningens bestämmelser. För att förordningens intentioner ska få fullt genomslag krävs dock att tillsynsmyndigheten kan vidta samma åtgärder vid sin tillsyn över tillämpningen av de nationella bestäm- melser som kompletterar förordningen. Detta bör framgå uttryck- ligen av dataskyddslagen. Befogenheterna bör gälla oavsett om de kompletterande nationella bestämmelserna har placerats i dataskydds- lagen eller om de återfinns i sektorsspecifika författningar som avser behandling av personuppgifter. Mottagaren måste få tillfälle att yttra sig innan förelägganden beslutas I 46 § PUL finns bestämmelser som avviker från förvaltningslagen och utgör ytterligare processuella skyddsåtgärder för den person- uppgiftsansvarige när tillsynsmyndigheten utövar sin befogenhet att besluta om vitesföreläggande. I paragrafen anges bland annat att den personuppgiftsansvarige, enligt huvudregeln, ska ha fått tillfälle att yttra sig innan tillsynsmyndigheten beslutar om vite. Om saken är brådskande, får myndigheten dock i avvaktan på yttrandet meddela ett tillfälligt beslut om vite. Vidare anges att ett vitesföreläggande ska delges den personuppgiftsansvarige. Vissa former av stämningsman- nadelgivning får dock användas bara om det med beaktande av vad som har framkommit i det aktuella delgivningsärendet eller vid andra delgivningsförsök med den personuppgiftsansvarige finns anledning att anta att han eller hon har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. Enligt dataskyddsförordningen ska administrativa sanktionsavgif- ter tas ut vid underlåtelse att rätta sig efter ett föreläggande som har meddelats av tillsynsmyndigheten (artikel 83.5 e och 85.6). Sank- tionsavgiften fyller därmed samma funktion som ett vite. Som fram- går av avsnitt 18.6.4 anser vi därför att det inte behöver införas någon möjlighet för tillsynsmyndigheten att förena sina förelägganden med vite. Den omständigheten att underlåtenhet att följa ett föreläggande kan leda till att administrativa sanktionsavgifter tas ut motiverar emel- lertid enligt vår mening att de processuella skyddsåtgärder som kringgärdar tillsynsmyndighetens vitesförelägganden bör gälla för alla förelägganden som myndigheten kan meddela med stöd av arti- kel 58.2 i dataskyddsförordningen. Således bör tillsynsmyndigheten, innan ett föreläggande enligt artikel 58.2 i dataskyddsförordningen beslutas, vara skyldig att ge mottagaren möjlighet att yttra sig över allt material av betydelse för föreläggandet, om det inte är uppenbart obehövligt. Om saken är brådskande bör dock myndigheten, i avvaktan på yttrandet, kunna besluta om tillfällig begränsning av eller förbud mot behandling, i enlighet med artikel 58.2 f i dataskyddsförordningen. Ett sådant beslut ska omprövas, när tiden för yttrande har gått ut. Enligt 46 § andra stycket PUL ska vitesförelägganden delges. Den omständigheten att underlåtenhet att följa ett föreläggande enligt dataskyddsförordningen kan leda till administrativa sanktionsavgifter motiverar ett motsvarande krav på delgivning för alla typer av före- lägganden som riktas mot en personuppgiftsansvarig eller ett person- uppgiftsbiträde som tillsynsmyndigheten kan besluta enligt arti- kel 58.2 i förordningen. bör alltså enligt vår mening vara skyldig att se till att ett föreläggande kommer mottaga- ren till del på något av de sätt som föreskrivs i delgivnings- lagen (2010:1932). Precis som enligt 46 § PUL bör dock vissa typer av stämningsmannadelgivning, nämligen sådana som innebär att handlingen överlämnas till en annan person än delgivningsmottaga- ren, få användas bara om det finns särskild anledning att anta att mottagaren har avvikit eller på annat sätt håller sig undan (jfr 34– 37 §§ delgivningslagen). Förelägganden och andra beslut ska hanteras på samma sätt Behovet av särskilda processuella skyddsåtgärder, som avviker från förvaltningslagens generella bestämmelser, bör övervägas också avse- ende andra beslut än förelägganden som tillsynsmyndigheten kan fatta med stöd av artikel 58.2 i dataskyddsförordningen. Inte minst med tanke på att överträdelser av dataskyddsförordningen kan leda till administrativa sanktionsavgifter med höga belopp, är det mycket viktigt att tillsynsmyndigheten kommunicerar materialet i ärendet med den personuppgiftsansvarige eller personuppgiftsbiträdet och ger denne möjlighet att yttra sig innan ett beslut fattas. Detta gäller inte bara vid myndighetsutövning mot enskild utan även om mot- tagaren är en myndighet. Beslut om tillfällig begränsning av, eller till- fälligt förbud mot, behandling måste dock kunna fattas i avvaktan på yttrande, men ska i så fall omprövas när tiden för yttrande har löpt ut. I vissa fall kan det vara uppenbart obehövligt att låta den som beslutet gäller yttra sig, till exempel om det är mottagaren själv som har lämnat uppgifterna i fråga. Kommuniceringsplikten bör därför inte vara absolut. Vad gäller delgivning av beslut anges i 21 § förvaltningslagen att en sökande, klagande eller annan part ska underrättas om innehållet i det beslut varigenom myndigheten avgör ärendet, om detta avser myn- dighetsutövning mot någon enskild. Det är myndigheten som bestämmer om underrättelsen ska ske muntligt, genom vanligt brev, genom delgivning eller på något annat sätt. Underrättelsen ska dock alltid ske skriftligt, om parten begär det. Enligt vår mening bör dock tillsynsmyndighetens beslut enligt artikel 58.2 i förordningen alltid delges i enlighet med delgivningslagens bestämmelser, om det inte är uppenbart obehövligt. Vissa former av stämningsmannadelgivning bör dock inte kunna ske annat än under särskilda omständigheter. Sammanfattningsvis anser vi således att även andra ingripande beslut än tillsynsmyndighetens förelägganden ska omfattas av proces- suella skyddsåtgärder som avviker från förvaltningslagens generella bestämmelser. Innan tillsynsmyndigheten meddelar ett föreläggande eller annat beslut enligt artikel 58.2 i dataskyddsförordningen, bör därför den som beslutet riktas mot ha fått tillfälle att yttra sig över allt material av betydelse för beslutet, om det inte är uppenbart obehöv- ligt. Om saken är brådskande bör myndigheten, i avvaktan på yttran- det, få besluta att behandlingen av personuppgifter tillfälligt ska begränsas eller förbjudas i enlighet med artikel 58.2 f i dataskyddsför- ordningen. Ett sådant tillfälligt beslut bör omprövas, när tiden för yttrande har gått ut. Vidare bör ett föreläggande eller annat beslut enligt artikel 58.2 i dataskyddsförordningen delges den som det riktas mot, om det inte är uppenbart obehövligt. Delgivning enligt 34–37 §§ delgivningslagen ska få användas bara om det finns särskild anledning att anta att mottagaren har avvikit eller på annat sätt håller sig undan. När det gäller tillsynsbeslut i ärenden som har initierats genom klago- mål bör även den som har framställt klagomålet få kännedom om beslutet, lämpligen genom att en kopia av beslutet skickas till denne. Formell delgivning bör dock normalt inte krävas i det fallet. Administrativa sanktionsavgifter måste tas ut Beslut om administrativa sanktionsavgifter är en särskilt ingripande åtgärd. Sådana beslut bör därför inte få fattas om har förflutit sedan överträdelsen ägde rum. Någon preskriptionstid anges dock inte i dataskyddsförordningen. En sådan begränsning av tillsynsmyn- dighetens befogenheter måste i stället anses ingå i medlemsstaternas skyldighet att ställa upp lämpliga skyddsåtgärder för rättssäkerheten i nationell rätt (artikel 58.4). I likhet med vad som gäller för t.ex. miljö- sanktionsavgift och sanktionsavgifter på arbetsmiljöområdet bör det därför föreskrivas att sanktionsavgift inte får tas ut, om den som anspråket riktas mot inte från det att överträdelsen ägde rum har getts tillfälle att yttra sig.7 Platsundersökning ska inte kunna ske med tvång Enligt dataskyddsförordningen ska tillsynsmyndigheten från den per- sonuppgiftsansvarige och personuppgiftsbiträdet få tillgång till alla personuppgifter och all information som myndigheten behöver för att kunna fullgöra sina uppgifter (artikel 58.2 e). ska också få tillträde till alla lokaler som tillhör den personuppgifts- ansvarige och personuppgiftsbiträdet, inbegripet tillgång till all utrust- ning och alla andra medel för behandling av personuppgifter (arti- kel 58.2 f). I skäl 129 till förordningen anges att undersökningsbefo- genheten när det gäller tillträde till lokaler bör utövas i enlighet med särskilda krav i medlemsstaternas nationella processrätt, såsom kravet på att inhämta förhandstillstånd från rättsliga myndigheter. Enligt personuppgiftslagen har tillsynsmyndigheten inte rätt att gå in i den personuppgiftsansvariges eller biträdets lokaler utan dennes medgivande. har inte heller möjlighet att hos någon rättslig instans inhämta tillstånd till en sådan åtgärd. Befogen- heten att få tillträde till lokalerna kan därmed sägas vara begränsad av den personuppgiftsansvariges eller biträdets samarbetsvilja, precis som tillgången till information. Vid genomförandet av dataskydds- direktivet ansågs det olämpligt med regler som innebär att myndig- heten skulle få genomdriva sina rättigheter med t.ex. polishjälp, efter- som det skulle kunna leda till ett större intrång i den personliga 7 Jfr 30 kap. 6 § och 8 kap. 8 § arbetsmiljölagen. integriteten än det intrång som myndighetens tillsynsverksamhet syf- tar till att förebygga.8 Risken för att tillsynsmyndigheten skulle för- bjuda fortsatt behandling av personuppgifter ansågs medföra att de personuppgiftsansvariga blir tillräckligt benägna att ge myndigheten det underlag den behöver.9 Oanmälda tillsynsbesök förekommer i inom flera olika områden. Det är dock endast i ett fåtal sammanhang som tillsyns- myndigheten har rätt att bereda sig tillträde till lokaler utan inne- havarens medgivande. Sådana platsundersökningar får dessutom nor- malt ske endast efter ansökan hos och medgivande av domstol.10 Ofta får myndigheten begära handräckning av för att genomföra platsundersökningen.11 Gemensamt för de sam- manhang där platsundersökning får genomföras med tvång är att det finns risk för till exempel sabotage eller undanhållande av bevis. Dataskyddsförordningen ger tillsynsmyndigheten en ovillkorlig rätt att få tillträde till en personuppgiftsansvarigs eller ett personupp- giftsbiträdes lokaler. Enligt vår bedömning kan en undersökning av lokalerna i de allra flesta fall ske med innehavarens medgivande. I vart fall torde risken för att tillsynsmyndigheten annars beslutar om till- fälligt förbud mot behandlingen, med stöd av artikel 58.2 f i data- skyddsförordningen, göra innehavaren tillräckligt benägen att ge till- synsmyndigheten det tillträde den har rätt till enligt artikel 58.1 f. Detta gäller i synnerhet då en underlåtelse att rätta sig efter ett före- läggande eller att ge tillsynsmyndigheten tillgång till uppgifter kan medföra att administrativa sanktionsavgifter tas ut enligt arti- kel 83.5 e. Enligt uppgift från Datainspektionen har tvångsåtgärder aldrig behövts och det finns enligt vår bedömning inget skäl att anta att det kommer att behövas när dataskyddsförordningen börjar tillämpas. 1997/98:44 s. 101. 1997/98:44 s. 102. 10Se t.ex. 5 kap. 3 § konkurrenslagen (2008:579) och 45 kap. 13 § skatteförfarandelagen. Enligt lagen (2010:1010) om kreditvärderingsinstitut, som kompletterar och rådets förordning (EG) nr 1060/2009 av om kreditvärderingsinstitut, krävs dock inte något domstolsbeslut för att tillsynsmyndigheten ska kunna utföra en platsunder- sökning utan medgivande, se prop. 2011/12:40 s. 23. Detsamma gäller även enligt exempelvis lagen (2013:287) med kompletterande bestämmelser till EU:s förordning om OTC-derivat, centrala motparter och transaktionsregister. 11Vad gäller bevissäkring enligt skatteförfarandelagen är det i stället Kronofogdemyn- digheten eller granskningsledaren själv som verkställer förvaltningsrättens beslut, se 69 kap. I likhet med den bedömning som gjordes vid genomförandet av dataskyddsdirektivet anser vi därför att det inte behövs några bestäm- melser som ger tillsynsmyndigheten möjlighet att tillgripa tvångs- åtgärder för att genomföra en platsundersökning. Vi anser också att det vore olämpligt, med tanke på de integritetsrisker som ett sådant förfarande skulle kunna föranleda. Vi lämnar således i inga förslag i denna del. får besluta om radering I artikel i dataskyddsförordningen anges att tillsynsmyndig- heten bland annat får förelägga om radering av personuppgifter enligt artikel 17. Den personuppgiftsansvarige är enligt den senare bestämmelsen skyldig att radera personuppgifter bland annat om personuppgifterna är nödvändiga för de ändamål för vilka de samlats in eller på annat sätt behandlats eller om person- uppgifterna har behandlats på ett olagligt sätt. Enligt 47 § PUL får beslut om utplåning endast fattas av förvalt- ningsrätten, på ansökan av tillsynsmyndigheten. Frågan är om ett föreläggande om radering enligt artikel i dataskyddsförord- ningen bör omfattas av en liknande skyddsåtgärd. Ett föreläggande om radering av personuppgifter är onekligen en mycket ingripande åtgärd ur den personuppgiftsansvariges perspek- tiv. När raderingen väl har verkställts är åtgärden oåterkallelig. I det allmännas verksamhet kan radering i vissa fall också vara otillåten, om tillämplig gallringsföreskrift saknas. Om det senare skulle visa sig att raderingen var onödig eller felaktig kan den inte ångras. I vissa fall kan det till och med vara omöjligt att på nytt inhämta eller återskapa personuppgifterna. Detta utgör dock inget skäl för att frångå principen om att pröv- ningen av om en åtgärd ska vidtas ska göras av tillsynsmyndigheten som första instans. förelägganden kan överkla- gas med stöd av den bestämmelse om rätt att överklaga beslut som vi föreslår i avsnitt 19.7. Enligt vår bedömning saknas det därför skäl att föreskriva en särskild ordning, såsom krav på förhandstillstånd eller beslut av domstol, när tillsynsmyndigheten utövar sin befogenhet enligt artikel att förelägga om radering av personuppgifter. Vi lämnar därför inget sådant förslag. Särskilt förfarande då förhandsbesked från krävs ska enligt artikel 58.5 i dataskyddsförordningen ha befogenhet att bland annat inleda eller på övrigt vis delta i rättsliga förfaranden, för att verkställa bestämmelserna i förordningen. En motsvarande bestämmelse finns i artikel 28.3 tredje strecksatsen i dataskyddsdirektivet, men berördes inte vid genomförandet av direk- tivet i svensk rätt. I det mål som gällde giltigheten av kommissionens beslut att de så kallade Safe Harbor-principerna säkerställde ett adekvat skydd för överförda personuppgifter klargjorde att bestämmel- sen i dataskyddsdirektivet kan innebära ett krav på kompletterande processuella bestämmelser i nationell rätt.12 I domen angavs att det ankommer på den nationella lagstiftaren att föreskriva rättsmedel som gör det möjligt för tillsynsmyndigheten att vid nationella dom- stolar göra gällande de invändningar mot behandlingen av person- uppgifter som den anser att det finns fog för. På så sätt kan nationella domstolar, om de delar myndighetens tvivel angående en unionsrätts- akts giltighet, hänskjuta en begäran om förhandsavgörande till EU- domstolen för att pröva rättsaktens giltighet. Bakgrunden till detta uttalande är att det bara är som kan förklara en unionsrättsakt ogiltig. En nationell tillsynsmyndighet har inte denna befogenhet och måste därför tillämpa en unionsrättsakt, även om det finns skäl att ifrågasätta dess förenlighet med fördragen eller annan unionsrätt. Inte heller en nationell domstol kan ogiltigförklara en unionsrättsakt, men däremot kan domstolen begära förhandsavgö- rande från och på så sätt få till stånd ett klargörande. I svensk rätt finns det ingen möjlighet att väcka en renodlad lag- prövningstalan i domstol. Det finns inte heller någon generell möj- lighet för tillsynsmyndigheter att initiera en domstolsprövning enbart i syfte att skapa förutsättningar för ett klargörande från EU-dom- stolen. En sådan möjlighet bör dock enligt vår mening införas på dataskyddsområdet, för att fullt ut ska uppfylla kraven i artikel 58.5 i dataskyddsförordningen. Om det finns skäl att ifråga- sätta om en unionsrättsakt som påverkar tillämpningen av data- skyddsförordningen är giltig, till exempel om ett kommissionsbeslut 12 Dom Schrems, C-362/14, EU:C:2015:650, punkt 65. Se även Reichel, Nationella dataskydds- myndigheter som lagprövare av , Förvaltningsrättslig tidskrift nr 1/16. är förenligt med förordningen och fördragen, kan det vara olämpligt att tillsynsmyndigheten själv fattar beslut om åtgärder enligt arti- kel 58.2 i dataskyddsförordningen, såsom att den personuppgifts- ansvarige ska föreläggas att radera personuppgifter eller att behand- ling av personuppgifter ska förbjudas. I en sådan situation bör tillsyns- myndigheten i stället kunna ansöka hos allmän förvaltningsdomstol om att åtgärden ska beslutas. Om domstolen i ett sådant mål delar tillsynsmyndighetens tvivel angående giltigheten av den unions- rättsakt som förhindrar eller kräver att åtgärden vidtas, kan domsto- len begära ett förhandsavgörande från och därigenom få rättsaktens giltighet prövad innan något beslut om åtgärden fattas. ansökan bör göras hos den förvaltningsrätt som är behörig att pröva ett överklagande av tillsynsmyndighetens beslut. Prövningstillstånd bör krävas vid överklagande till kammar- rätten. Denna typ av ansökningsförfarande hos domstol finns redan på ett flertal tillsynsområden, bland annat i 47 § PUL, och skulle därmed inte i sig utgöra något främmande element i svensk process- rätt. På detta sätt kan således förordningens krav på rättsmedel för tillsynsmyndigheten uppfyllas, utan att något nytt processuellt insti- tut behöver tillskapas. Vårt uppdrag i denna del är att bedöma om det bör införas bestäm- melser som möjliggör en överföring av den svenska tillsynsmyndig- hetens befogenheter till en annan medlemsstats tillsynsmyndighet. Det finns därför anledning att redogöra för den svenska grund- lagsregleringen på detta område. Överlåtelse av beslutanderätt inom ramen för samarbetet i EU Inom ramen för samarbetet i EU kan överlåta beslutande- rätt som inte rör principerna för statsskicket (10 kap. 6 § regerings- formen). Sådan överlåtelse förutsätter att fri- och rättighetsskyddet inom det samarbetsområde till vilket överlåtelsen sker motsvarar det som ges i regeringsformen och i den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna. kan besluta om sådan överlåtelse, om minst tre fjärdedelar av de röstande och mer än hälften av ledamöter röstar för det. beslut kan också fattas i den ordning som gäller för stiftande av grundlag. Den överlåtelse av beslutanderätt som har skett som en följd av medlemskap i kommer till uttryck genom lagen med anledning av anslutning till Europeiska unionen (anslut- ningslagen). I 2 § anslutningslagen föreskrivs att anslutningsfördraget och de grundläggande fördragen m.m. gäller här i landet med den verkan som följer av fördragen. Genom bestämmelsen införlivas hela det unionsrättsliga regelverket i den svenska rätten. I 3 § samma lag föreskrivs bland annat att EU får fatta beslut som gäller här i landet i den omfattning och med den verkan som följer av de fördrag och andra instrument som anges i 4 §. Det är genom den bestämmelsen som överlåtelsen av beslutanderätt till EU kommer till uttryck. I 4 § anslutningslagen finns en uppräkning av de fördrag och andra instru- ment som avses i 2 och 3 §§. Systemet är uppbyggt så att genom anslutningslagen en gång för alla beslutar om den överlåtelse av beslutsbefogenheter som respektive fördrag kräver. För varje nytt fördrag som har förutsatt överlåtelse av beslutsbefogenheter har alltså dels godkänt det aktuella fördraget, dels beslutat om ändring av 4 § anslutnings- lagen, dvs. beslutat om införlivande och överlåtelse av besluts- befogenheter. Detta innebär att det inte behövs någon ytterligare överlåtelse av beslutsbefogenheter till EU när t.ex. ett direktiv som har rättslig grund i fördragen ska införlivas i svensk lagstiftning; över- låtelsen har ju redan skett.13 Överlåtelse av rättsskipnings- eller förvaltningsuppgift Regeringsformens bestämmelser om rättsskipning och förvaltning utgår från förutsättningen att dessa funktioner ska handhas av svenska organ.