sou · H5B368 · 2017-09-05 00:00:00 — Enligt denna ska barn frihetsberövas endast som en sista utväg och för kortast lämpliga tid. Detta oavsett vilken typ av frihetsberövande det rör sig om. Staten ska därför t.ex. vidta alla lämpliga åtgärder för att minska ett frihetsberövande före rätte- 1Se t.ex. även resonemanget i SOU 2016:52, s. 149. Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) Även har rekommenderat att barn inte frihetsberövas före rättegången i domstol annat än i undan- tagsfall och som en sista utväg.3 praxis präglas av en liknande ansats.4 I mål som rör barn framhärdar bl.a. att myndigheterna ska lägga särskild vikt vid barnets ålder när de väger relevanta argument för och emot ett frihetsberövande i väntan på rättegång.5 Mot intresset av att så långt det är möjligt undvika frihetsberö- vande av barn ska ställas behovet av att utreda och lagföra brott. Direktivet innehåller i det syftet därför också skyddsmekanismer för de fall där det är nödvändigt att frihetsberöva barn. I dessa fall förutsätter direktivet, liksom de internationella normerna, att vissa grundläggande rättigheter tillgodoses. Av artikel 37 i barnkonventio- nen följer att varje frihetsberövat barn ska behandlas humant och med respekt för människans inneboende värdighet. Deras särskilda behov ska beaktas. Av artikeln följer också mer specifika normer, som t.ex. att barn som frihetsberövas inte får placeras så att de vistas tillsam- mans med vuxna frihetsberövade om det inte kan anses vara till deras bästa. Artikeln säger vidare att varje frihetsberövat barn har rätt att, utom i undantagsfall, hålla kontakt med sin familj genom brevväxling och besök. har även t.ex. förtyd- ligat rätten till skolgång för barn som har frihetsberövats. Kom- mittén har bl.a. uttalat att alla barn i skolpliktig ålder som har fri- hetsberövats har rätt till utbildning som passar barnets behov och förmåga.6 Utbildningen ska vara utformad för att förbereda barnet för att återvända till samhället. 3Se t.ex. Recommendation CM/Rec(2008)11 of to member states on Rules for juvenile offenders subject to sanctions or measures, punkt A:10. Samma synsätt präglar riktlinjerna från för ett barnvänligt rätts- väsende antagna , , (2013). 4Se t.ex. domar i målet Selçuk mot , i målet m.fl. mot och i målet Nart mot . Se även domar i målet Korneykova mot , jfr dock även t.ex. dom i målet J.M. mot . 5Se vid föregående not a. rättsfall. Se även redovisningen i om europeisk rätt rörande barnets rättigheter, som utarbetats gemensamt av Europeiska unionens byrå för grundläggande rättigheter (FRA) och tillsammans med , s. 217 ff., med där gjorda hänvisningar. 6Se t.ex. redovisningen i remissyttrande över SOU 2016:52, ställd till , dnr 3.9:0581/16. Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) Direktivet är således, även i denna del, en förlängning och precisering av andra internationella normer. De bestämmelser i direktivet som är relevanta när det gäller frihetsberövande av barn är artiklarna 8 och 10–12. Artikel 10 handlar om begränsning av frihetsberövande och arti- kel 11 om alternativa åtgärder. I artikel 12 finns bestämmelser om sär- skild behandling av frihetsberövade. Artikel 8 är av något liknande karaktär och gäller frihetsberövade barns rätt till läkarundersökning. 10.2.2Begränsning av frihetsberövande (artikel 10) Av artikel 10 följer att medlemsstaterna ska se till att frihetsberö- vande av ett barn, särskilt häktning, i något skede av förfarandet är en sista utväg och sker . Enligt arti- kel 10.1 ska vederbörlig hänsyn tas till barnets ålder och personliga situation samt till de särskilda omständigheterna i det enskilda fallet. Av artikel 10.2 framgår att beslut om frihetsberövande också regel- bundet ska prövas av domstol, med skäliga intervall. Domstolen ska pröva frågan antingen på eget initiativ eller på begäran av barnet, barnets försvarare eller en annan rättslig myndighet än domstol. Utan att det påverkar rättsväsendets oberoende ska medlemsstaterna se till att domstolen fattar beslut utan onödigt dröjsmål. Artikeln behandlas också i direktivets ingress.7 Där anges bl.a. att barn är särskilt sårbara när de är frihetsberövade.8 Därför bör särskilda ansträngningar göras för att undvika frihetsberövande. Framför allt bör häktning av barn undvikas innan en domstol slutligt har avgjort frågan om barnet har begått brottet. Det framhålls att häktning av barn kan medföra risker för deras fysiska, psykiska och sociala utveckling. Ett frihetsberövande kan bl.a. försvåra barnets återintegrering i samhället. I ingressen anges vidare att medlems- staterna får vidta praktiska arrangemang för att leva upp till direk- tivets krav. Sådana arrangemang kan bestå i riktlinjer eller anvis- 7Se beaktandesatserna 45 och 47. 8Se beaktandesats 45. Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) ningar till poliser när det gäller situationer som avser polisarrest. I ingressen anges även att direktivets bestämmelser inte påverkar möjligheten för poliser eller andra brottsbekämpande myndigheter att gripa barn i situationer där det vid en första anblick tycks vara nödvändigt att göra det, t.ex. om barnet påträffas på bar gärning eller efter att ett brott har begåtts. Ingressen tydliggör slutligen också att medlemsstaterna bör före- skriva praktiska arrangemang när det gäller kravet på regelbunden prövning av beslut om frihetsberövande.9 Praktiska arrangemang bör t.ex. kunna föreskrivas för en situation där domstolen redan har genomfört en regelbunden prövning på eget initiativ och barnet eller barnets försvarare begär att ytterligare en prövning görs. 10.2.3Alternativa åtgärder (artikel 11) Nära sammanhängande med kravet på begräsningar av frihetsberö- vande är bestämmelsen om alternativa åtgärder i artikel 11. Av artikeln följer att medlemsstaterna, när detta är möjligt, ska se till att myndigheterna har tillgång till alternativa åtgärder till frihetsberövande. Enligt ingressen bör de behöriga myndigheterna alltid överväga alternativa åtgärder till häktning och i möjligaste mån tillgripa sådana.10 De alternativa åtgärderna kan omfatta ett för- bud för barnet att vistas på vissa platser eller krav på att bo på en viss plats. En alternativ åtgärd kan också vara att begränsa barnets kon- takter med andra personer eller att föreskriva en skyldighet för barnet att anmäla sig till behöriga myndigheter. Vidare anges utbild- ningsprogram och, med barnets samtycke, deltagande i behandlings- eller avvänjningsprogram som exempel på alternativa åtgärder till fri- hetsberövande. 10.2.4Särskild behandling av frihetsberövade (artikel 12) Ansatsen i direktivet är att barn som är frihetsberövade bör ha rätt till särskilda skyddsåtgärder. I artikel 12 anges till en början att med- lemsstaterna ska se till att barn som är häktade hålls åtskilda från 9Se beaktandesats 47. 10Se beaktandesats 46. Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) vuxna (artikel 12.1). Detta förutsatt att en sådan åtgärd inte anses vara förenlig med barnets bästa. Artikel 12.2 handlar om barn i polisarrest. Där anges att också barn i polisarrest ska hållas åtskilda från vuxna – om det inte är för- enligt med barnets bästa att denna åtgärd inte vidtas. I undantags- fall, om det inte är praktiskt möjligt, får barn i stället förvaras till- sammans med vuxna förutsatt att det är förenligt med deras bästa.11 I ingressen anges som exempel att barn, i glesbefolkade områden, i undantagsfall kan hållas i polisarrest tillsammans med vuxna.12 I sådana situationer bör de behöriga myndigheterna visa särskild vaksamhet för att skydda barnets kroppsliga integritet och välbefinnande. I artikel 12.3 behandlas de situationer där ett barn fyller som häktat. Enligt artikeln ska det finnas en möjlighet att fortsätta hålla denna person åtskild från vuxna – om det är moti- verat med hänsyn till den berörda personens personliga förhållan- den och det är förenligt med vad som är bäst för de barn som hålls häktade tillsammans med denna person. Enligt artikel 12.4 får barn hållas häktade tillsammans med unga vuxna om det inte strider mot deras bästa. Vad som avses med ung vuxen ankommer det, enligt direktivets ingress, på medlemsstaterna att slå fast.13 Medlemsstaterna uppmanas dock att slå fast att per- soner inte kan anses vara unga vuxna.14 Artikel 12.5 räknar upp vissa rättigheter som ska respekteras. När barn är häktade ska medlemsstaterna vidta lämpliga åtgärder för att: a)säkerställa och bevara barnets hälsa samt fysiska och mentala ut- veckling, b)säkerställa barnets rätt till utbildning och yrkesutbildning, även i det fall barnet har fysiska eller kognitiva funktionsnedsättningar eller inlärningssvårigheter, c)säkerställa ett effektivt och regelbundet utövande av barnets rätt till familjeliv, 11Den svenska översättningen av direktivet är här missvisande. I direktivtexten står att barnen i stället får att hållas åtskilda får hållas häktade tillsammans med vuxna. Vid kontroll med den engelska översättningen torde avsikten vara att barnen, i undantagsfall, kan förvaras (”are held”) med vuxna. 12Se beaktandesats 49. 13Se beaktandesats 50. Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) d)säkerställa tillgången till program som främjar barnets utveckling och dess framtida integrering i samhället, och e)säkerställa respekten för barnets religions- och trosfrihet. De åtgärder som vidtas ska vara proportionella och lämpliga i för- hållande till häktningstidens längd. Åtgärderna vid punkterna a) och e) ska tillämpas även på andra fall av frihetsberövande än häkt- ning. De vidtagna åtgärderna ska vara proportionella och lämpliga i förhållande till dessa fall av frihetsberövande. När det gäller religions- och trosfriheten som behandlas i punkten e) anges i ingressen att den inte innebär att medlemsstaterna måste vidta aktiva åtgärder för att hjälpa barnen med att utöva sin religion eller tro.15 Däremot bör med- lemsstaterna framför allt avhålla sig från inblandning i barnets religion eller tro. När det gäller åtgärder som avses vid punkterna b), c) och d) ska dessa tillämpas endast på andra fall av frihetsberövande än häkt- ning i den mån detta är lämpligt och proportionellt med hänsyn till karaktären hos och längden av frihetsberövandena. Artikel 12.6 handlar om barnets rätt till kontakt med den person som har föräldraansvar. Det anges att medlemsstaterna ska sträva efter att ett barn som är frihetsberövat kan få träffa denna person. En förutsättning är dock att kontakten är för- enlig med de krav som ställs i samband med utredning och i den operativa verksamheten. 10.2.5Rätt till läkarundersökning (artikel 8) Misstänkta och tilltalade barn som är frihetsberövade har vidare rätt till läkarundersökning utan onödigt dröjsmål, se artikel 8.1. Detta särskilt för att bedöma deras allmänna mentala och fysiska tillstånd. Läkarundersökningen ska vara så lite ingripande som möjligt och utföras av läkare eller en annan kvalificerad person. Av ingressen framgår att det huvudsakliga syftet med läkarunder- sökningen är att säkerställa den personliga integriteten för ett barn som är frihetsberövat.16 Resultatet av läkarundersökningen ska beak- 15Se beaktandesats 52. 16Se beaktandesats 41. Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) tas vid fastställandet av barnets förmåga att genomgå förhör och andra utrednings- eller bevisupptagningsåtgärder, se artikel 8.2. Resul- taten ska också beaktas vid andra åtgärder som vidtas eller planeras i förhållande till barnet. Undersökningen ska utföras på initiativ av de behöriga myndig- heterna, särskilt om det finns specifika hälsoindikationer som för- anleder en sådan, se artikel 8.3. Den ska också kunna initieras av barnet, den som har föräldraansvar eller – i förekommande fall – av annan lämplig vuxen person eller av barnets försvarare. I ingressen ut- talas att medlemsstaterna bör kunna besluta om praktiska arrange- mang för de läkarundersökningar som genomförs och för barnets till- gång till sådana undersökningar.17 Dessa arrangemang kan bl.a. avse situationer där två eller flera önskemål om läkarundersökningar lämnas in för samma barn. Slutsatserna av läkarundersökningen ska dokumenteras skriftligen, artikel 8.4. Om det krävs ska sjukvård erbjudas. Om omständig- heterna kräver det ska också en ny läkarundersökning genomföras, något som följer av artikel 8.5. 10.3Huvuddragen enligt gällande rätt I den svenska rättsordningen brukar, liksom även är fallet i andra rättssystem, förekomma tre olika former av frihetsberövande i an- ledning av misstanke om brott. Dessa är gripande, anhållande och häktning. En utförlig genomgång av bl.a. häktningsinstitutet redo- visas av Häktes- och restriktionsutredningen i SOU 2016:52, Färre i häkte och minskad isolering. Nedan återges huvuddragen i den genomgången.18 18Beskrivningen av gällande rätt är alltså i huvudsak hämtad ur SOU 2016:52, s. 52 ff. (se även där gjorda hänvisningar). Särskilda hänvisningar till annat material görs också i texten. Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) Bestämmelser som tar sikte på frihetsberövande i anledning av brott finns i 24 kap. RB. Bestämmelserna är koncentrerade till att beskriva häktningsinstitutet och förutsättningarna för häktning. Huvudregeln behandlas i 1 §. Av denna följer att en person som är på sannolika skäl misstänkt för ett brott för vilket det är föreskrivet fängelse får häktas på åklagarens begäran. För att häktning ska få ske krävs dock också att det – med hänsyn till brottets beskaffenhet, den misstänktes förhållande eller någon annan omständighet – finns risk för att han eller hon beter sig på något av följande tre sätt: 1.Det finns risk för att den misstänkte avviker eller på något annat sätt undandrar sig lagföring eller straff (flyktfara). Med detta menas att den misstänkte antingen lämnar sin bostads eller vistelse- ort eller håller sig undan, utan att lämna orten, i avsikt att undgå lagföring eller straff. 2.Det finns risk för att den misstänkte genom att undanröja bevis eller på något annat sätt försvårar sakens utredning (kollusions- fara). Med detta avses att den misstänkte gör sig av med spår efter brottet eller förstör eller gömmer föremål som åtkommits genom brottet eller annars har betydelse för utredningen. Det kan även handla om att den misstänkte påverkar någon som kan lämna upplysningar i saken, t.ex. ett vittne, på ett sätt som är till nackdel för utredningen. 3.Det finns risk för att den misstänkte fortsätter sin brottsliga verk- samhet (recidivfara). För att sådan risk ska anses föreligga ska det röra sig om risk för återfall inom en ganska kort tidsrymd. Det ska dessutom avse återfall i brott som är besläktade med eller har samband med det häktningsgrundande brottet. Särskilt ska beaktas om det finns risk för återfall i brott som riktar sig mot eller medför fara för annans liv, hälsa eller egendom eller i övrigt allvarligt kränker annans personliga integritet. För att häktning ska kunna komma i fråga ska risken för att den misstänkte beter sig på något av de uppräknade sätten framstå som Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) konkret med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Risken ska även vara beaktansvärd. Häktning får inte ske om det kan antas att den misstänkte kom- mer att dömas endast till böter. Om det däremot för brottet inte är föreskrivet lindrigare straff än fängelse föreligger det i stället en presumtion för häktning. Denna innebär att häktning ska ske om det inte är uppenbart att skäl till häktning saknas. En viktig förutsättning är att häktning endast får ske om skälen för det uppväger det intrång eller men i övrigt som häktning inne- bär för den misstänkte eller för något annat motstående intresse. Denna regel ger uttryck för den s.k. proportionalitetsprincipen; minsta möjliga tvång ska användas för att nå det avsedda syftet med frihetsberövandet. Regeln innebär alltså att häktning endast får an- vändas om syftet med åtgärden inte kan tillgodoses på ett mindre ingripande sätt. Om inte häktningsskälen är tillräckligt starka för att motivera intrånget ska häktningsyrkandet avslås. Alternativa och mindre ingripande åtgärder är reseförbud, anmälningsskyldighet och övervakning. Reseförbud och anmälningsskyldighet regleras i 25 kap. RB. Övervakning behandlas i 24 kap. 4 § RB och 26 § för- undersökningskungörelsen (se även nedan, avsnitt 10.3.5). I proportionalitetsbedömningen ingår även att pröva om läng- den på frihetsberövandet är rimligt i förhållande till vad som står att vinna med åtgärden. I praxis innebär detta bl.a. att ett frihetsbe- rövande vanligtvis inte får fortsätta än vad som rim- ligen kan svara mot verkställighet av det fängelsestraff som kan komma att dömas ut. I 24 kap. 2–3 §§ finns vissa specialregler, där avvikelse från de huvudförutsättningar som redovisats görs. Av 2 § framgår t.ex. en person som är på sannolika skäl misstänkt för brott får häktas oberoende av brottets beskaffenhet om han eller hon är okänd samt vägrar att uppge sitt namn och hemvist eller om hans eller hennes uppgifter om detta kan antas vara osanna. Samma sak gäller när den misstänkte saknar hemvist i och det finns risk för att han eller hon genom att bege sig från landet undandrar sig lagföring eller straff, s.k. kvalificerad flyktfara. I vissa fall kan även den som endast är skäligen misstänkt för brott häktas, något som framgår av 24 kap. 3 § RB. Skälig misstanke är en lägre misstankegrad än sannolika skäl. För att sådan häktning ska få ske krävs, utöver att förutsättningarna för häktning i övrigt Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) är uppfyllda, att det bedöms vara av synnerlig vikt att den miss- tänkte tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning om brottet. Det kallas för en utredningshäktning och får inte pågå längre än . Bestämmelserna om anhållande och gripande i anledning av miss- tanke om brott är nära knutna till häktningsinstitutet. Anhållande behandlas i 24 kap. 6 § RB. Där anges att åklagaren får anhålla en misstänkt i avvaktan på rättens prövning om det finns skäl att häkta honom eller henne. Finns det inte fulla skäl till häktning men är personen ifråga skäligen misstänkt för brottet, får han eller hon an- hållas, om det är av synnerlig vikt att han tas i förvar i avvaktan på ytterligare utredning. Gripande i anledning av misstanke om brott regleras i 24 kap. 7 § RB. Där anges att en polisman i brådskande fall får gripa den misstänkte om det finns skäl att anhålla honom eller henne trots att något anhållningsbeslut inte har fattats. Om någon, som har begått ett brott på vilket fängelse kan följa, påträffas på bar gärning eller på flyende fot får var och en gripa honom eller henne. får också gripa den som är efterlyst för brott. Den gripne ska då skynd- samt överlämnas till närmaste polisman. Särskilda regler för den som är Av särskilt intresse i det här sammanhanget är dock den särreglering som finns för personer , dvs. barn i direktivets mening. Till att börja med finns den mer allmänt hållna regeln i 24 kap. 4 § RB. Om det på grund av den misstänktes ålder, hälsotillstånd eller någon annan liknande omständighet kan befaras att häktning skulle komma att medföra allvarligt men för den misstänkte, får häkt- ning ske endast om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas. Denna bestämmelse tar alltså inte enbart sikte på unga utan är av mera generell karaktär. Särskilda häktningsregler finns sedan i lagen (1964:167) med sär- skilda bestämmelser om unga lagöverträdare. I 23 § föreskrivs att den som inte har fyllt får häktas endast om det finns synnerliga skäl. Sammantaget innebär reglerna i och lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare att den som är får häktas endast om: Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) 1.Det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan ordnas, och 2.det dessutom föreligger synnerliga skäl för häktning. Utformningen av regleringen är alltså sådan att det först ska prövas om det är uppenbart att betryggande övervakning inte kan anord- nas.19 Därefter prövas om det finns synnerliga skäl för häktning enligt 23 § LUL. har uttalat att prövningen av en häktnings- fråga avseende någon inte endast ska bestå i huruvida det faktiskt har ordnats med betryggande övervakning.20 Domsto- len ska dessutom pröva de skäl som åberopats för att det inte skulle finnas möjlighet att anordna betryggande övervakning. Det finns inte några särskilda lagregler ifråga om att anhålla eller gripa någon . Kravet på synnerliga skäl ska dock vara upp- fyllt även när det gäller anhållande av unga lagöverträdare.21 Riksåkla- garens riktlinjer för handläggning av ungdomsärenden (RåR 2006:3) präglas av detta synsätt och talar om samma stränga krav för an- hållande som för häktning. Det har också kommit ett lagförslag som uttryckligen befäster den riktningen, se närmare nedan avsnitt 10.4.3. Åklagaren har enligt 26 § förundersökningskungörelsen (1947:948) och en långtgående skyldighet att vara aktiv för att eventuellt hitta alternativ till frihetsberövande och även i övrigt ta största möjliga hänsyn till barnets bästa.22 I praktiken innebär det att åklagaren när utredningsläget tillåter ska efter- höra med om det finns något alternativ till anhållande eller häktning. Frågan om vad som utgör synnerliga skäl har prövats i några fall.23 Bl.a. i Riksåklagarens riktlinjer finns vidare vägledning för hur bedömningen av om det föreligger synnerliga skäl för frihetsberö- 19Redovisningen i denna del är delvis hämtad ur . Probleminventering av frågor rörande åldersbestämning av unga lagöverträdare, Utveck- lingscentrum , Rapport (ÅM-A 2014/1182), s. 7. 20Se NJA 2008 s. 81. JO 1996/97, s. 56. 22Se vid not 19 a. rapport, s. 7. 23 Se t.ex. NJA 1985 s. 56, RH 2004:61 och RH 1981:37 samt NJA 2015 s. 649. Jfr även JO 2016/17 s. 427. Rättigheter i fråga om frihetsberövande (artiklarna 8 och 10–12) vande ska göras.24 Frågan om synnerliga skäl ska bedömas med hän- syn främst till den misstänktes ålder och brottslighetens allvar. Styrkan i de särskilda häktningsskälen är också en viktig faktor. Pröv- ningen av synnerliga skäl vid anhållande bör ske på samma sätt. För vårt uppdrag är även de regler som gäller handläggningen av frågor om frihetsberövande av betydelse. Det är rätten som, efter en gjord häktningsframställan från åkla- garen, får besluta om häktning (efter att åtal har väckts får även rätten ex officio pröva frågan om häktning). ska rätten, om åklaga- ren begär det, pröva om den häktades kontakter med omvärlden ska få inskränkas. Om rätten bifaller en sådan begäran får åklagaren tillstånd att meddela restriktioner. En häktningsframställan ska åklagaren göra utan dröjsmål och den tredje dagen efter anhållningsbeslutet eller, om beslutet meddelades i den misstänktes frånvaro, efter det att beslutet verkställdes, se 24 kap. 12 § RB. Vid häktningsförhandlingen ska åkla- garen ange de omständigheter som ligger till grund för häktnings- yrkandet och för begäran om tillstånd att meddela restriktioner, något som regleras i 24 kap. 14 § RB. Om rätten beslutar om häktning ska den i beslutet även ange inom vilken tid, högst , som åtal ska väckas, se 24 kap. 18 § första stycket.25 Tiden får inte bestämmas längre än vad som är oundgängligen nödvändigt. Om den utsatta tiden visar sig vara otill- räcklig får rätten medge förlängning om åklagaren begär det före tidens utgång, se 24 kap. 18 § andra stycket RB. Innan rätten fattar beslut om åtalsförlängning ska den misstänkte eller dennes försvarare om möjligt beredas tillfälle att yttra sig. Om åtal inte väcks ska rätten, med högst , hålla ny förhandling i häktningsfrågan. Detta följer av 24 kap. 18 § tredje stycket RB. Rätten ska särskilt se till att utredningen bedrivs så skyndsamt som möjligt. Syftet med att hålla 24Riktlinjerna avseende handläggningen av ungdomsärendena uppdaterades .