sou · H4B349 · 2017-01-01 00:00:00 — I direktiven föreskrivs att utredningen ska undersöka och kart- lägga andra relevanta rättsområden där förvaltningsmyndigheter i har en motsvarande beslutanderätt med tillhörande handläggnings- och beslutsrutiner. Utredningen har valt att redogöra för , respektive . Av direktiven framgår vidare att det ingår i uppdraget att lämna konkreta förslag för ”respektive ärendetyp” och bedöma om och i så fall på vilket sätt som en förändring i beslutsnivån medför effektivisering av den sammanlagda beslutsprocessen. I framför allt kapitel 4 redogörs för regleringen avseende samt förekomsten av de två huvudtyperna av konkurrensskadeavgiftsärenden; konkurrens- begränsande samarbeten respektive missbruk av dominerande ställning. Utredningen har däremot valt att inte redogöra separat för vertikala respektive horisontella konkurrensbegränsande samarbeten. Vid jämförelse med det EU-rättsliga systemet, där kommissionen kan besluta om böter för företag avseende båda dessa konkurrensrättsliga överträdelser, förefaller det lämpligast att 1 och rådets direktiv /104/EU av om vissa regler som styr skadeståndstalan enligt nationell rätt för överträdelser av medlemsstaternas och Europeiska unionens konkurrensrättsliga bestämmelser. Se om den svenska implementeringen Ds (N) 2015:50 Konkurrensskadelag. Se om ”private enforcement” bl.a. , Svensk och europeisk marknadsrätt 1, 2015, s. 225 ff. Utredningens uppdrag och arbete hantera konkurrensskadeavgiftsärendena sammanhållet. I utredningen görs därför åtskillnad mellan ärenden beträffande konkurrensskadeavgift respektive företagskoncentration vid tolkningen av begreppet ”respektive ärendetyp”. Även om ärendetyperna konkurrensskadeavgift respektive företagskoncentrationer behandlas tillsammans, bör det framhållas att det är fråga om skilda affärssituationer för företag. Överträdelser av konkurrensreglerna i form av konkurrensbegränsande samarbete som t.ex. karteller eller missbruk av dominerande ställning kan inte betraktas som ett ”normalt” affärsbeteende. Ärenden om företagskoncentrationer gäller däremot framtida förvärv, avyttringar och sammanslagningar av företag, vilket däremot får sägas vara en vanligt förekommande affärsstrategi. Sådana ärenden blir snabbt publika, eftersom företagskoncentrationer måste anmälas till . Om det finns en påtaglig risk att företags- koncentrationen hämmar konkurrensen måste den förbjudas. Behovet av snabb handläggning hos myndighet och domstolar gör sig extra starkt gällande i koncentrationsärenden, varför det också finns särskilda tidsgränser för handläggningen av dessa ärenden. I betänkandet behandlas frågan om utökade beslutsbefogenheter för i ärenden gällande överträdelse av förbuden mot konkurrensbegränsande avtal respektive missbruk av dominerande ställning, samt i fråga om koncentrationsärenden i ett sammanhang i kapitel 3-12. I kapitel 3 redogörs kort för de två huvudsakliga modellerna för en konkurrensmyndighets beslutsbefogenheter och den efter- följande domstolsprövningen. Utredningen redogör även för tidigare överväganden gällande den svenska konkurrensmyndig- heten samt andra svenska utredningar som bedöms ha relevans för aktuella frågor. Kapitel 4 innehåller en genomgång av den nuvarande ordningen i , bl.a. en sammanfattning av nuvarande befogenheter samt handläggningsrutinerna hos verket vid olika ärenden. Vidare redogörs för handläggningstiderna hos Konkurrens- verket, och från den Utredningens uppdrag och arbete fram till och med samt vilka eventuella slutsatser som kan dras av detta. Kapitel 5 redogör framför allt för beslutanderätten hos EU- kommissionen i aktuella frågor samt det europeiska samarbetet inom ECN respektive . Kapitel 6 handlar om beslutanderätten dels hos vissa svenska myndigheter, dels hos konkurrensmyndigheter i andra länder. I kapitel 7 redogörs framför allt för rättspraxis som visar hur om mänskliga rättigheter samt Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna har inverkan på övervägandena om en utökad beslutanderätt för . Avslutningsvis i kapitlet förs en diskussion kring de mest framträdande rättssäkerhetsargument som anförts mot en utökad beslutanderätt för verket. Kapitel 8 innehåller en redogörelse för och en diskussion av skäl för och emot en utökad beslutanderätt, med fokus på effektivitet och harmonisering. I samband med dessa överväganden förs en diskussion om och görs en analys av förutsättningarna för, behovet av och lämpligheten av en utökad beslutanderätt för . Kapitel 9 innehåller överväganden avseende den närmare utformningen av regelverket. Kapitel 10 innehåller konsekvensanalyser. I kapitel 11 återfinns ikraftträdande och övergångsbestämmelser. I kapitel 12, slutligen, finns en författningskommentar. Till betänkandet har fogats bilagor bestående av, förutom utred- ningsdirektiven (bilaga 1 och 2), dels den rapport som den kvalitativa intervjuundersökningen resulterat i (bilaga 3), dels den konsekvensanalys, som på utredningens uppdrag, tagits fram av en fristående konsult (bilaga 4). 3Två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighets beslutsbefogenheter och den Det finns två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighets beslutsbefogenheter i fråga om sanktioner mot överträdelser av förbuden mot konkurrensbegränsande samarbete och missbruk av dominerande ställning samt förbud mot eller ålägganden i fråga om företagskoncentrationer.1 Den första modellen kan benämnas ”domstolsmodellen”.2 Enligt denna modell utreds och undersöks misstänkta överträdelser av konkurrensreglerna samt anmälan om företagskoncentrationer av konkurrensmyndigheten medan besluten fattas av en domstol eller ett liknande organ. får därmed ta på sig 1Se angående gruppering av de konkurrensrättsliga systemen utifrån hur de huvudsakliga funktionerna har placerats hos berörda myndigheter och domstolar bl.a. hos den irländske domaren i en rapport till , The Modernisation of in Union, National Reports, 2004, s. 636 ff., vilken redogörs för i SOU 2006:99 En ny konkurrenslag, s. 202 f. Även i EU kommissionens rapport av antitrustregler enligt förordning 1/2003: Resultat och framtidsutsikter. (Meddelande från kommissionen till och rådet (COM (2014 453 final, från den ), talas det om två grundläggande institutionella modeller; en administrativ modell där en myndighet både utreder och fattar beslut som sedan kan bli föremål för överprövning och en rättslig modell där en myndighet utför undersökningen och sedan för talan i domstol om t.ex. sanktioner s. 5 f. 2På engelska kallas denna modell vanligen för ”the prosecutorial model”. Två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighetsbeslutsbefogenheter… en roll som kanske närmast kan liknas vid en åklagares och väcka talan vid domstol samt lägga fram bevisning som ska styrka myndighetens påståenden. Det är denna modell som tillämpar i de aktuella frågorna.3 Det finns även en variant av denna modell i vissa länder, i de ärenden som avser konkurrensskadeavgift, där konkurrensmyndigheten istället för att väcka talan överlämnar ärendet till en åklagare som väcker talan vid domstol.4 I den andra modellen, som kan benämnas myndighetsmodellen, har konkurrensmyndigheten beslutanderätt i de aktuella frågorna. Även enligt denna modell ligger utredningsskyldigheten på den nationella konkurrensmyndigheten. Myndigheten har dock, efter hörande av parterna, även till uppgift att fatta beslut om sanktioner, förbud och ålägganden. Besluten kan sedan överprövas av domstol. Långt mer än hälften av medlemsstaterna i EU använder sig av denna modell.5 Det är även denna modell som gäller för EU- kommissionens tillämpning av konkurrensreglerna och den efterföljande domstolsprövningen. 3John D. talar även om en tredje grupp konkurrensrättsliga system som han menar inte passar in vare sig i myndighetsmodellen(som han benämner den EG-rättsliga modellen) eller i domstolsmodellen(vilken han benämner den strikt kontradiktoriska modellen). Han kallar dessa system för hybrider och räknar bl.a. till gruppen eftersom i vissa fall har beslutanderätt och i andra fall är hänvisat till att väcka talan i domstol, a.a. s. 643. Eftersom inte har beslutanderätt i de frågor som är aktuella i betänkandet har utredaren valt att här hänföra till den grupp av länder som tillämpar det som i texten kallas ”domstolsmodellen”. 4Se t.ex. ECN Working Group Cooperation Issues and , Decision-Making Powers Report, , s. 9 f. 5Se bl.a. rapport s. 636 ff. Två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighetsbeslutsbefogenheter… 3.2Tidigare överväganden gällande den svenska konkurrensmyndigheten Dagens svenska konkurrenslag, liksom , innehåller förbud mot två typer av konkurrensbegränsningar; förbud mot konkurrensbegränsande samarbete och förbud mot missbruk av dominerande ställning. Konkurrenslagen innehåller även regler om kontroll av företagskoncentrationer. tillhör, som nämnts ovan, den minoritet av medlemsstater i EU där konkurrensmyndigheten inte fattar beslut om sanktioner vid överträdelser av konkurrensreglerna. För att kunna besvara de frågor som ställs i direktiven om det finns skäl att reformera de svenska reglerna, behövs en grundläggande förståelse för hur den svenska ordningen har uppkommit; varför domstolsmodellen har valts och varför den, i vart fall vad gäller de frågor som behandlas i utredningen, fortfarande lever kvar. Framställningen i kapitlet kommer därför att inledas med en redogörelse för utvecklingen på konkurrensrättens område i i fråga om konkurrens- myndighetens respektive domstolarnas beslutsbefogenheter samt vilken roll dessa har i beivrandet av överträdelser av konkurrens- reglerna. I samband med detta kommer även att ges en överblick av rättsutvecklingen avseende sanktionsavgifter samt företags- koncentrationer. 3.2.2Konkurrensbegränsningslagen 1953 och dess förarbeten Den första svenska lagstiftningen med bäring på konkurrensrättens område tillkom och handlade om undersökning av monopol. kom den första egentliga konkurrenslagen om konkurrensbegränsningar inom näringslivet.6 tillsattes en kommitté för att utreda behovet av att undanröja olämpliga konkurrensmetoder samt utforma de förslag som kunde bli aktuella 6 , m.fl. Svensk konkurrensrätt, 2010, s. 17, se även , . Marknadsrätt, 1969 s. 162. Två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighetsbeslutsbefogenheter… med anledning av detta. Kommittén tog namnet Nyetablerings- sakkunniga och gjorde i sin utredning SOU 1951:27 Konkurrensbegränsning en grundlig genomgång av konkurrens- situationen inom många svenska branscher och fann att konkurrensen på olika sätt, bl.a. genom nyetableringsavtal och anbudskarteller, var starkt hämmad på stora områden av svenskt näringsliv. Utredningen föreslog därför ytterligare offentliga åtgärder för att komma till rätta med detta.7 I betänkandet fördes en bred diskussion om hur staten bäst ska hantera konkurrensbegränsningar. Nyetableringssakkunnigas ut- gångspunkt för lagstiftningen var att den skulle gå längre än till att enbart företa utredningar och offentliggöra uppgifter om konkurrensbegränsningar. En generell kriminalisering ansågs som alltför långtgående och överhuvudtaget avvisades en konkurrens- lagstiftning baserad på förbudsprincipen.8 De sakkunniga ansåg att en ordning som gav ett offentligt organ möjlighet att bedöma konkurrensbegränsningar och sedan genom förhandling med de konkurrensbegränsande aktörerna försöka undanröja skadlig verkan av konkurrensbegränsningen hade många fördelar. Det borde dessutom skapas möjlighet till åtgärder grundade på lagbestämmelser av tvingande karaktär.9 Utredningen stannade vid förslaget att ett statligt organ med rättsligt stöd för att besluta om både förhandling och förelägganden vore den bästa lösningen. I betänkandet föreslogs därför att ett statligt organ skulle ha befogenhet att föra förhandlingar med företag om undanröjandet av skadliga konkurrensbegränsningar. Skulle förhandlingarna inte få ett godtagbart resultat föreslogs en befogenhet att utfärda ett föreläggande t.ex. om upphävande av ett kartellavtal. Ett fortsatt handlande i strid mot föreläggandet skulle vara straffbelagt och denna prövning skulle ske inom ramen för de allmänna domstolarna enligt vanliga straffrättliga regler.10 Utredningen föreslog att ett nytt, permanent, statligt organ, , skulle inrättas. Nämnden skulle kontrollera om det förekom konkurrensbegränsningar som ur allmän synpunkt var att anse som skadliga. Om så var fallet skulle 7SOU 1951:27 Konkurrensbegränsning s. 7, 9, 12, 16 ff. 8SOU 1951:27 s. 491 f. 9SOU 1951:27 s. 492 ff. 10SOU 1951:27 s. 496. Två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighetsbeslutsbefogenheter… nämnden förhandla med bolagen samt eventuellt utfärda förelägganden eller på annat sätt se till att den skadliga verkan av konkurrensbegränsningen hävdes. före- slogs ha sammanlagt sju ledamöter; fyra fasta oberoende ledamöter varav två med domarerfarenhet och två med ekonomisk kunskap, samt tre tillfälliga ledamöter som utsågs särskilt för varje ärende av vilka en skulle vara företrädare för företagarintressena och en för konsumentintressena. Detta innebar att det vid handläggningen av varje ärende inför nämnden skulle komma att stå två partsintressen mot varandra. Utredningen föreslog också att det till nämnden skulle knytas ett Näringsfrihetsråd som skulle sammankallas vid behandlingen av varje ärende av större vikt. I rådet skulle ingå 21 ledamöter bestående av representanter för företagarintressen, konsumentintressen samt vissa statliga myndigheter och därur skulle de tre tillfälliga ledamöterna till väljas. På grund av partssammansättningen ansågs inte lämpligt att skulle fungera som både åklagare och domare. Därför förslogs att en oberoende ombudsman för näringsfrihetsfrågor skulle tillsättas, med en ställning som liknade en åklagares. Enligt förslaget var ombudsmannens uppgift bl.a. att se till att frågor som föreföll vara av särskilt intresse ur allmän synpunkt kom upp till behandling inför nämnden. föreslogs få befogenhet att till prövning för eventuell åtgärd behandla konkurrensbegränsande samarbeten, missbruk av dominerande ställning samt föreskrifter om lägsta pris.12 De sakkunnigas betänkande utsattes för hård kritik från ett flertal remissinstanser. Vissa menade bl.a. att man borde avvakta med ytterligare lagstiftningsåtgärder tills vidare. Bakgrunden till detta var att det i fanns en uppfattning om att även konkurrensbegränsande avtal skulle respekteras av domstolar och myndigheter; man satte principen om avtalsfrihet i centrum.13 Detta gav bl.a. uttryck för i sitt remissvar där 11SOU 1951:27 s. 16 ff., 497 f., 506 ff. 12SOU 1951:27 s. 18 f., 509 ff. 13Sverige hade behållit en utpräglad ”noninterventionsprincip” på konkurrensbegränsningsområdet, till skillnad mot de flesta jämförbara länder. Jfr , Marknadsrätt, 1969, s. 421 f. Två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighetsbeslutsbefogenheter… SOU 2016:49 domstolen erinrade om att man i gett avtalsfriheten företräde framför näringsfriheten.14 En viktig skillnad mellan betänkandet och det lagförslag som slutligen lades fram var att det särskilda statliga organet, som i lagförslaget kom att benämnas (), inte gavs befogenhet att meddela förelägganden. Om företagen efter förhandlingar inte ville avveckla konkurrensbegränsningarna kunde NFR, om saken var av större vikt, endast anmäla detta till Kungl. Maj:t. Departementschefen menade att eftersom befogenheten för NFR att meddela förelägganden inte infördes kunde det inte längre riktas kritik mot att ett organ tilldelats både förhandlande och dömande myndighet.15 Lagen utformades slutligen så att den byggde på en kombination av missbruks- och förbudsprincipen.16 En kriminalisering avseende konkurrensbegränsningar i form av bruttopriser och anbuds- karteller infördes. Det fanns även en generalklausul som medgav att företagen förde förhandlingar inför NFR om konkurrens- begränsningar som ansågs otillbörliga ur allmän synpunkt.17 NFR utformades som ett partssammansatt organ med ordförande och åtta ledamöter. Tre ledamöter var fasta, varav två med domarerfarenhet och en ekonomisk expert, och oberoende av företagar- och konsumentintressen. De övriga sex ledamöterna förordnades i taget av Kungl. Maj:t och skulle representera allmänna företagarintressen respektive löntagar- och konsumentintressen. Ombudsmannen för näringsfrihetsfrågor var den som närmast lyfte frågor till rådet, det var inget som rådet fick göra på eget initiativ.18 Karakteristiskt för konkurrens- begränsningslagen och dess tillämpning var den vikt som kom att läggas vid undersöknings- och förhandlingsverksamhet samt 1953:103 s. 37 ff., 47 ff., 84. 1953:103 s. 96 ff., 276. 16Förbudsprincipen innebär att vissa konkurrensbegränsningar i sig är skadliga och därför ska vara förbjudna. Missbruksprincipen innebär att ingripande sker när ett konkurrens- begränsande beteende i det enskilda fallet har bedömts få skadlig verkan från allmän synpunkt. (Se t.ex. , och , . En kommentar (, Zeteo), del 1 Inledningen, Konkurrenslagstiftningen, Den svenska konkurrenslagen. 1953:103 s. 100, 276 f., jfr 5 § i lag (1953:603) om motverkande i vissa fall av kon- kurrensbegränsningar i näringslivet. 1953:103 s. 261 f., 276 f. Två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighetsbeslutsbefogenheter… publicitet som medel för att beivra överträdelser av konkurrens- reglerna.19 3.2.3Reformer 1953–1982 Från det att konkurrensbegränsningslagen trädde 1953 fram till dess att förslag på en ny konkurrenslag lades fram förekom främst organisatoriska förändringar på konkurrensrättens område. I grunden ändrades dock inga av de antaganden som legat till grund för utformningen av den första lagstiftningen. NFR hade inledningsvis en funktion som huvudsakligen liknade en förvaltningsmyndighets och det var, som konstaterats ovan, tanken att rådet skulle svara för förhandlingarna med företagen. priskontrollutredning avlämnade sitt betänkande och uttalade bl.a. att gentemot konkurrens- begränsningslag kunde anmärkas att dess effektivitet var försvagad i två avseenden. En av de delar som lyftes fram var att lagen gav den övervakande myndigheten, NFR, endast möjlighet att förhandla, inte att direkt meddela förelägganden. Utredningen fann dock att lagen hade varit i kraft så att det var svårt att så snart avgöra om denna svaghet var av praktisk betydelse. Man lade därför inte fram något förslag till utökade befogenheter i det avseendet med undantag av i de fall då det var fråga om för hög prissättning. Utredningens förslag delades av regeringen som inte ansåg att det gick att bedöma frågan om behov fanns för NFR att meddela förelägganden förrän man hade erfarenhet av lagens tillämpning.20 bildades Statens pris- och kartellnämnd (SPK), en central förvaltningsmyndighet för frågor rörande prisövervakning. SPK hade till uppgift att övervaka, utreda och informera om pris- och konkurrensförhållanden inom näringslivet. Däremot skulle nämnden inte göra bedömningar, framställa kritik eller yrkanden utan detta var istället uppgifter som skulle ligga på ombudsmannen för näringsfrihetsfrågor.21 Viss del av SPK:s verksamhet var dock 19Bernitz, a.a. s. 162. 20Se bl.a. prop. 1956:148 s. 15, 21, 66. 21Se bl.a. SOU 1955:45 Konkurrens och priser, s. 141 ff., prop. 1981/82:165 s. 17, 149, SOU Ny konkurrensbegränsningslag, 1978:9 s. 196 ff. Två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighetsbeslutsbefogenheter… inriktad mot att biträda ombudsmannen, som kom att benämnas (), med utredningar samt ge löpande information bl.a. om prisövervakningsarbetet.22 NO saknade rätt att ålägga näringsidkare att lämna uppgifter som behövdes för ombudsmannens bedömning i konkurrens- begränsningsärenden. Det var istället SPK, på begäran av NO som införskaffade det material som behövdes från företagen.23 Genom bildandet av SPK fick en organisation med tre olika myndigheter för den utredande (SPK), processförande (NO) respektive beslutande/dömande (NFR) verksamheten på konkurrens- rättens område. Till grund för den tredelade organisationen låg uppfattningen att det låg ett väsentligt värde i att åklagarfunktionen var skild från domarfunktionen.24 Med ”åklagarfunktionen” avsågs uppgiften att ta initiativ till ingripanden och att inför det beslutande/dömande organet (NFR) företräda de samhälleliga intressena. Dessutom borde det för att utredningsresultaten skulle framstå som fullt objektiva finnas ett av både rådet och ombudsmannen oberoende utredningsorgan.25 I och med tillkomsten av den första marknadsföringslagen 1970 övertogs NFR:s arbetsuppgifter enligt konkurrensbegränsnings- lagen av det så kallade (), som också skulle handlägga den nya lagstiftningen om otillbörlig marknadsföring. ändrades benämningen från till Marknads- domstolen (MD) och det uttalades i samband med detta bl.a. att MR i mycket hade haft ställning som dömande organ.26 Några sakliga förändringar i domstolens arbetsuppgifter eller samman- sättning skedde inte.27 NO:s roll som åklagare kom med tiden att skjutas något i bakgrunden till förmån för uppgiften som förhandlare, vilket gjorde att NO fick en nyckelställning på konkurrensrättens område. Detta som MD:s funktion som rättsbildande organ inte blev så omfattande som väntat eftersom avgörandena, mycket på grund av NO:s förhandlingsverksamhet, blev förhållandevis få.28 1981/82:165 s. 149, SOU 1978:9 s. 147 f., 198 ff. 1981/82:165 s. 204, SOU 1978:9 s. 196. 24Se bl.a. SOU 1951:27, s. 18 f, 509 ff. 25SOU 1955:45 s. 147 f., SOU 1991:59 Konkurrens för ökad välfärd, del 1 s. 370. 1972:131 s. 15. 27Se bl.a. SOU 1978:9 s. 146. 1981/82:165 s. 203, SOU 1978:9 s. 148. Två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighetsbeslutsbefogenheter… 3.2.4Konkurrenslag (1982:729) ersattes lag om konkurrensbegränsning av konkurrenslagen (1982:729). Den viktigaste nyheten var att ett system för kontroll av företagsförvärv (fusionskontroll) infördes, vilken gav möjlighet att ingripa mot särskilt skadliga företags- förvärv. Genom den nya lagen gavs möjlighet att förbjuda dessa förvärv när de gav förvärvaren en dominerande ställning på marknaden eller förstärkte förvärvarens redan dominerande ställning. Så snart NO fann anledning att undersöka ett företagsförvärv skulle NO besluta särskilt om detta. Ville NO efter undersökning begära MD:s prövning av frågan om att förbjuda förvärvet skulle detta göras från undersöknings- beslutet. Efter det att MD slagit fast att en konkurrensbegränsning förelåg skulle domstolen genom förhandling försöka förhindra en skadlig verkan av företagsförvärvet. Om förhandlingen inte ledde till avsett resultat gavs MD befogenhet att förbjuda det aktuella företagsförvärvet. Förbudet blev dock inte gällande om inte regeringen fastställde beslutet.29 MD gavs även möjlighet att, när synnerliga skäl förelåg, vid vite förbjuda en näringsidkare att fullfölja ett företagsförvärv intill dess att ärendet slutligt hade avgjorts.30 Ingen ändring gjordes avseende organisationen på konkurrensrättens område utan man behöll de två centrala funktionerna, avseende rättslig normering (MD) respektive bl.a. övervakning, förhandlingsverksamhet och initiativ (NO).31 NO gavs genom den nya lagen också möjlighet att i vissa fall infordra uppgifter m.m. SPK fanns kvar och hade, liksom tidigare, en skyldighet att biträda NO och MD med utredningar i frågor om pris- och konkurrensförhållanden.32 hade alltså även fortsättningsvis en tredelad organisation på konkurrensrättens område. 29Se bl.a. prop. 1981/82:165 s. 1, s. 97 f., s. 100 f., alltså en föregångare till dagens kontroll av företagskoncentrationer. 3021 § lag (1982:729), se även bl.a. prop. 1981/82:165 s 218 f. 1981/82:165 s. 204. 1981/82:165 s. 226 ff., s. 300. Två huvudsakliga modeller för en konkurrensmyndighetsbeslutsbefogenheter… 3.2.5Konkurrenslag (1993:20) trädde konkurrenslag (1993:20) i kraft. Lagen utformades efter förebild av Europeiska Ekonomiska Gemenskapernas (EEG) konkurrensregler samt de identiskt utformade konkurrensreglerna i . Reformen innebar att konkurrensreglerna skärptes.