sou · H5B345 · 2017-05-31 00:00:00 — Kritiken bestod främst av tre huvudargument. Det första argumentet var att det inom svensk rätt finns en lång tradition av att det inte ska förekomma straffsanktioner mot brott mot avtalsförpliktelser, om det finns verkningsfulla civilrättsliga sanktioner. Befintliga sanktioner såsom skadestånd och arbets- rättsliga verkningar ansågs vara tillräckliga. Det andra huvudsakliga argumentet mot ett utökat straffansvar var risken för inlåsningseffekter och minskad rörlighet på arbets- marknaden. kräver dessutom flera arbetsgivare att de anställda undertecknar konkurrens- och sekretessklausuler. Även om vissa sådana klausuler inte skulle anses vara skäliga vid en domstols- prövning, vågar många arbetstagare som slutat sin anställning inte annat än att ta det säkra före det osäkra och iaktta klausulerna. Det råder en osäkerhet bland anställda om vilka uppgifter som de får lämna till grundlagsskyddade medier eller till olika myndigheter för att påtala missförhållanden. Det tredje argumentet var att behovet av att införa de nya straff- bestämmelserna inte hade undersökts tillräckligt. Inte heller hade konsekvenserna för anställda analyserats tillräckligt. Skyddet för företagshemligheter ansågs redan vara starkt. Den förra regeringen beslutade att inhämta Lag- rådets yttrande över ett lagförslag som bygger på betänkandet som utredning lämnade.13 Förslaget innehöll en ny bestämmelse 13 Lagrådsremiss , Ett bättre skydd för företagshemligheter. om straff för olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet, som skulle avse företagshemligheter som någon fått del av genom att delta i en näringsidkares rörelse till följd av anställning eller uppdrag eller annan liknande grund. Den föreslagna bestämmelsen löd: Den som olovligen utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som han eller hon har fått del av genom att delta i en näringsidkares rörelse till följd av anställning eller uppdrag eller på annan liknande grund ska dömas för olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet till böter eller fängelse i högst eller, om brottet är grovt, till fängelse i lägst och högst . Vid bedömande av om brottet är grovt ska det särskilt beaktas om gärningen har varit av särskilt farlig art, avsett betydande värde eller inneburit synnerligen kännbar skada. I ringa fall ska det inte dömas till ansvar. Det ska inte heller dömas till ansvar om gärningen har begåtts senare än efter det att deltagandet i näringsidkarens rörelse upphörde. Till ansvar enligt första stycket ska det inte dömas om gärningen är belagd med strängare straff i . För försök eller förberedelse till olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet döms det till ansvar enligt vad som föreskrivs i 23 kap. . En komplettering av 4 § nuvarande FHL föreslogs också, så att olovlig befattning med företagshemlighet även skulle avse företags- hemligheter som tillhandahållits genom sådant röjande som avses i den föreslagna 3 a §. Regeringen föreslog också att nuvarande 7 § skulle ändras till att omfatta inte bara anställda, utan alla som deltagit i en näringsidkares rörelse till följd av anställning eller uppdrag eller annan liknande grund. 11.4.4Lagrådets invändningar mot lagrådsremiss Förslaget till nya straffbestämmelser lagrådsremiss mötte kritik från Lagrådet. Lagrådet ansåg att det visserligen var rimligt att utvidga det kriminaliserade området till sådana fall som Ericsson- målet rörde, men ifrågasatte om det finns något lagstiftningsbehov i fråga om mindre allvarliga fall. Som exempel på en situation när ett straffansvar ter sig diskutabelt angavs följande. En anställd berättar för en konsument att beskriv- ningen i marknadsföringen av en tjänst som företaget tillhandahåller är vilseledande på någon viktig punkt (så att undantaget för ringa fall i remissens 3 a § andra stycket inte blir tillämpligt). Om företaget vill hålla denna information hemlig för att den är oförmånlig, kan det röra det sig om en företagshemlighet enligt 1 § i lagen. Därtill anförde Lagrådet att gränsdragningsproblem kan uppstå, eftersom lagen endast gäller obehöriga angrepp och att bedömningen därvid av vad som är obehörigt kunde komma att bli avgörande för avgränsningen. Lagrådet anmärkte även på att det i lagrådsremissen inte hade redovisats något behov av att kriminalisera mindre allvar- liga fall, som ändå inte kan betraktas som ringa. Likaså anmärktes på att någon avvägning inte hade gjorts beträffande hur kriminali- seringen förhåller sig till intresset av yttrandefrihet för anställda. Därtill anfördes följande. [Det kan] ifrågasättas om remissen innefattar tillräckliga skäl för en så pass omfattande nykriminalisering som förslaget innebär. Regeringen bör överväga om ytterligare någon begränsning av det straffbara området bör ske. Lagrådet ansåg även att det var olämpligt att skadeståndsbestäm- melsen i 5 § (som föreslogs omfatta även förfaranden enligt 3 a §) och skadeståndsbestämmelsen i 7 § överlappar varandra. Lagrådsremissen ledde inte till lagstiftning. 11.5Behovet av utökat straffansvar Regeringen anförde lagrådsremiss att det nuvarande skyddet för företagshemligheter inte är tillräckligt. Vidare anfördes bl.a. följande.14 Företagshemligheter kan representera ett stort värde för en närings- idkare. Betydelsen av kunskap och information har blivit allt större för företagen. Om företagshemligheter sprids på ett oönskat sätt, kan det medföra betydande skada för verksamheten. Med ökad internationali- sering och teknisk utveckling har möjligheterna till spridning ökat markant. Sett ur ett vidare perspektiv är angrepp på företagshemligheter ett hot mot den sunda konkurrensen i näringslivet. Om företagen inte kan bedriva verksamhet på lika villkor, störs marknadens funktion. Det finns därför ett samhällsintresse av ett tillräckligt skydd för företags- hemligheter. 14 A. lagrådsremiss s. 18–19. Anställda och andra medarbetare måste få del av näringsidkarens företagshemligheter för att kunna utföra sina arbets- uppgifter. Utvecklingen har gått i den riktningen att medarbetare på olika nivåer i företagen, och inte bara ett fåtal personer i nyckel- positioner, oftare får kännedom om företagshemligheter av stor ekono- misk betydelse. I många företag kan det vara svårt att skydda infor- mationen från att den används illojalt av personer som på detta sätt fått lovlig tillgång till den. Ett sätt för utomstående att komma åt infor- mation kan vara att värva en intern informatör på företaget. Det fanns tidigare bestämmelser som föreskrev straffansvar för bl.a. anställda som obehörigen använde sig av eller yppade arbetsgivarens yrkeshemligheter (se lag med vissa bestämmelser om illojal konkurrens). När lagen om skydd för företagshemligheter infördes ersattes detta straffansvar med skadeståndsansvar för arbetstagare som utnyttjar eller röjer företagshemligheter som han eller hon fått del av i sin anställning. Som skäl för denna avkriminalisering anfördes att straff- påföljder för brott mot avtalsförpliktelser bör undvikas, när det finns andra effektiva sanktionsformer för att upprätthålla respekten för ingångna avtal. Skadestånd ensamt eller i kombination med andra arbets- rättsliga reaktioner bedömdes normalt vara en tillräcklig sanktion (prop. 1987/88:155 s. 18). Utvecklingen har visat att det finns skäl att ompröva detta ställningstagande. Domen i Ericsson-målet har ofta nämnts som ett exempel på att gärningar som av många uppfattas som straffvärda ibland inte alls anses falla in under en träffande brottsbeskrivning i gällande lagstiftning. Domen har också fått illustrera att civilrättsliga sanktioner, dvs. arbets- rättsliga reaktioner och skadeståndsskyldighet på grund av lag eller avtal, inte alltid är tillräckligt effektiva för att förhindra att anställda miss- brukar sin arbetsgivares företagshemligheter. I finns det visserligen straffstadganden som under sär- skilda förutsättningar kan vara tillämpliga när arbetstagare missbrukar företagshemligheter som de har fått lovlig tillgång till genom tjänsten. Särskilt bestämmelsen om trolöshet mot huvudman är en viktig del i skyddet för företagshemligheter. Den omfattar den som på grund av förtroendeställning har fått till uppgift att sköta viss angelägenhet för annan och som missbrukar förtroendeställningen till skada eller förfång för huvudmannen (10 kap. 5 § ). Detta skydd är begränsat, eftersom långtifrån alla anställda intar en sådan förtroendeställning som förutsätts för trolöshetsansvar. I rättspraxis finns också exempel på att bestämmelserna om olovligt brukande (10 kap. 7 § ) har tillämpats på arbetstagares olov- liga förfaranden med företagshemligheter och i vissa fall kan straff- bestämmelserna om utpressning (9 kap. 4 § ) eller tagande av muta (10 kap. 5 a § ) vara tillämpliga. Bestämmelserna är dock inte i huvudsak utformade för att kriminalisera sådana angrepp, utan är inriktade på andra typer av gärningar. Detta innebär att det kan vara svårt att bedöma om ett visst angrepp är straffbart eller inte och att det i många fall kan vara straffritt för anställda att utnyttja eller röja företagshemligheter. Av särskild vikt i sammanhanget är samhällsintresset av att svenska företag åtnjuter ett ändamålsenligt skydd för företagshemligheter och kan konkurrera på lika villkor. Det handlar alltså inte enbart om enskilda företags kommersiella intressen. I det perspektivet är det otillfreds- ställande att skyddet är avhängigt om den som angriper företagshemlig- heten har lovlig tillgång till den eller inte. Ett mer heltäckande straff- rättsligt skydd är bättre ägnat att ta tillvara samhällsintresset av en väl fungerande marknad. bör ha en reglering som i detta avseende motsvarar den som finns i bl.a. andra nordiska länder och i . Sammantaget är möjligheterna till straffrättsliga ingripanden mot angrepp på företagshemligheter av personer inom näringsidkarens egen verksamhet otillräckliga. Regeringen framhöll också att det utökade straffansvaret inte syftar till att skydda information om brott eller andra allvarliga missför- hållanden. Det utökade straffansvaret ska därmed inte heller kunna användas för att dölja förekomsten av eventuella oegentligheter i ett företag. Eventuella svårigheter med att tolka arbetsrättsliga regler och avtalsklausuler – dvs. vad en arbetstagare har rätt att öppet uttala sig om – ansågs inte kunna avhjälpas genom en ändring i lagen om skydd för företagshemligheter.15 Utredningen har inte fått i uppdrag att ytterligare utreda behovet av ett utökat straffansvar. Förslag: Det ska införas en bestämmelse om straff för olovligt utnyttjande av företagshemlighet och olovligt röjande av företags- hemlighet för den som haft lovlig tillgång till den angripna före- tagshemligheten genom deltagande i en näringsidkares rörelse till följd av anställning eller uppdrag eller på annan liknande grund. 15 A. lagrådsremiss s. 12. Olovligt utnyttjande och röjande Regeringen föreslog lagrådsremiss att straffansvaret enligt FHL skulle utvidgas, för att på så sätt förhindra att företagshemlig- heter missbrukas av personer som arbetar i en näringsidkares verk- samhet och för att förbättra möjligheterna att ingripa om så sker. Som en första förutsättning för straffansvar angavs att det ska vara fråga om olovligt utnyttjande eller röjande, dvs. sådant som sker utan näringsidkares medgivande. När företagshemligheter används eller avslöjas som ett led i arbetet hos näringsidkaren måste enligt lagrådsremissen den enskilde som deltar i verksamheten som regel kunna räkna med att han eller hon har huvudmannens medgivande. Därtill angavs att det för straffbarhet krävs att personen i fråga varit medveten om dels att det var fråga om en företagshemlighet, dels att beteendet utgör ett utnyttjande/röjande och dels att det var olovligt. Därmed ansågs att det skulle ligga i näringsidkarens eget intresse att så tydligt som möjligt klargöra vilken information som ska hållas hemlig. Det utvidgade straffansvaret skulle därmed få betydelse för vilket krav som kan ställas på näringsidkarens upplysning till perso- nerna i fråga. Kravet torde vara högre ställt i förhållande till personer som inte har en arbetstagares lojalitetsplikt eller som inte har känne- dom om näringsidkarens verksamhet, såsom personer som inte är anställda direkt av näringsidkaren. Exempelvis gäller högre krav på tydlighet från näringsidkaren gentemot personer som är inhyrd eller inlånad arbetskraft. Därutöver angavs att det utökade straffansvaret givetvis endast skulle röra obehöriga angrepp, enligt de allmänna förutsättningarna för lagens tillämplighet enligt nuvarande 2 §. Det uttalades också att principen att grundlag har företräde fram- för vanlig lag föranleder att den föreslagna bestämmelsen inte ska tillämpas om den skulle komma i konflikt med meddelarskyddet enligt tryckfrihetsförordningen (TF) och yttrandefrihetsgrund- lagen (YGL). Detta kan inträffa exempelvis om en företagshemlighet röjs för att offentliggöras i grundlagsskyddad media. Utredningen delar de ståndpunkter som framkom i lagråds- remissen i ovanstående del. Den omfattning av straffansvaret som föreslogs i lagrådsremissen var olovligt utnyttjande eller röjande av företagshemlighet. Som utred- ningen ser på straffansvaret rör det sig om två olika typer av gär- ningar, den ena är olovligt utnyttjande av företagshemlighet, medan den andra är olovligt röjande av företagshemlighet. Att utnyttja information behöver inte vara detsamma som att röja samma infor- mation, och vice versa. Att det rör sig om två olika gärningar måste framkomma i lagtexten. Därav föreslår utredningen att det i bestäm- melsen ska anges två brott, nämligen olovligt utnyttjande av företags- emlighet och olovligt röjande av företagshemlighet. Utredningen utgår från att den personkrets som ska omfattas av utredningens lagförslag är densamma som lagrådsremiss. Straffbestämmelsen lagförslag avsågs att främst komma att beröra anställda i en näringsidkares rörelse. Exempelvis skulle förslaget göra det möjligt att straffa en anställd ingenjör som avslöjar företagets hemliga uppfinningar för en konkurrent. Därtill avsågs att andra personer som har en motsvarande, eller nästintill motsvarande insyn i företaget som en anställd skulle omfattas. Som exempel angavs personer som var inlånade eller inhyrda från ett annat företag, deltagare i ett arbetsmarknadspolitiskt program och studerande som har praktik eller utbildning hos näringsidkaren. Det skulle röra sig om personer som deltar i näringsidkarens verk- samhet under omständigheter som liknar dem som förekommer i ett anställningsförhållande. Sådana omständigheter angavs vara att arbetsförhållandet har viss varaktighet, att den som utför arbetet är underkastad näringsidkarens arbetsledning och kontroll samt att han eller hon har att fortlöpande ställa sin arbetskraft till förfogande. Utanför straffansvaret skulle falla personer som utför tjänster av skilda slag och som har en lös koppling till den näringsidkare som anlitar dem, exempelvis hantverkare med egen firma som självstän- digt utför installationer eller reparationer åt andra. I lagrådsremissen angavs inte att även revisorer och styrelseleda- möter skulle ingå i den krets som skulle kunna drabbas av det nya straffansvaret, såsom utredning föreslagit. Utredningen utgår därför från att revisorer och styrelseledamöter inte ska om- fattas av straffbestämmelsen. Dessa personer kan inte heller sägas utföra arbete under omständigheter som liknar dem som utförs i ett anställningsförhållande. Alla företagshemligheter i verksamheten ska omfattas Regeringen ansåg lagrådsremiss att straffansvaret skulle omfatta olovligt utnyttjande och röjande av alla arbetsgivarens företagshemligheter som medarbetaren får del av genom sitt del- tagande i rörelsen, oavsett eventuellt samband med arbetsuppgif- terna. Även sådant som arbetstagaren fått reda på av en slump på arbetsplatsen skulle således omfattas.16 I detta avseende uttalades följande. [S]kadeståndsansvar är inte begränsat till företagshemligheter som angår tjänsten och som arbetstagaren behöver ha vetskap om för att fullgöra sina arbetsuppgifter, utan inkluderar alla företagshemligheter som omfattas av lojalitetsplikten (prop. 1987/88:155 s. 60 f.). På motsvarande sätt får det anses straffvärt att medvetet utnyttja eller röja en företags- hemlighet hos arbetsgivaren oavsett om den har med de egna arbets- uppgifterna att göra eller inte. Vetskapen om företagshemligheten har i båda fallen sin grund i ett förtroendeförhållande. Också tydlighetsskäl talar för att bestämmelsen bör avse alla företagshemligheter som blivit kända för medarbetaren genom deltagandet i rörelsen. Utredningen instämmer i dessa uttalanden i lagrådsremissen. All information som utgör företagshemligheter och som medarbetaren fått del av genom att delta i näringsidkarens rörelse ska kunna om- fattas av straffansvaret, så länge som medarbetaren har uppsåt till att det rör sig om en företagshemlighet som inte får avslöjas. 11.6.2Endast röjande eller utnyttjande som är obehörigt kan falla in under en straffbestämmelse Lagrådet anförde i sitt yttrande lagrådsremiss att, eftersom FHL endast gäller obehöriga angrepp enligt nuvarande 2 §, bedömningen av vad som är obehörigt kunde bli avgörande för avgränsningen av vad som är straffbart. Lagrådet ansåg att svåra gränsdragningsproblem kunde komma att uppstå i tillämpningen av den föreslagna bestämmelsen. Angående de gränsdragningsproblem som Lagrådet pekat på kan följande anföras. Information om brott och andra missförhållanden utgör inte företagshemligheter, eftersom ett röjande av sådan infor- 16 A. lagrådsremiss s. 22. mation inte är ägnat att medföra skada i konkurrenshänseende. Situationen är en annan i fråga om sådant som visserligen utgör företagshemligheter, men vars avslöjande kan accepteras i vissa fall. Bedömningen av om ett angrepp är obehörigt görs utifrån vilket i syfte angreppet har begåtts. Om syftet är att avslöja något som skäligen kan misstänkas utgöra ett brott med fängelse i straffskalan, eller som kan anses utgöra annat allvarligt missförhållande, är angreppet inte obehörigt, enligt nuvarande 2 § andra stycket. Syftet ska vara att avslöja något som är av allmänt intresse, inte ett egen- intresse. Om någon avslöjar en företagshemlighet, som denne på goda skäl tror utgöra ett allvarligt missförhållande, är avslöjandet inte obehörigt och lagen därmed inte tillämplig, även om det senare visar sig att personen har misstagit sig. Angrepp i vinningssyfte anses som regel vara obehörigt angrepp enligt nuvarande 2 §. Ett av- slöjande ska nämligen ha skett i direkt syfte att avslöja missför- hållanden för att vara icke obehörigt. En annan sak är att gärnings- mannen skulle kunna ha en biavsikt med sitt avslöjande, exempelvis ekonomisk ersättning från en tidning.17 Förhållandena som räknas upp i nuvarande 2 § andra stycket är inte uttömmande. Flera förfaranden kan anses vara icke obehöriga enligt första stycket. Bestämmelserna i nuvarande 2 § första stycket ska enligt utredningens förslag behållas. Andra stycket ska enligt utredningens förslag förtydligas på så sätt att förfarandena som anges där aldrig kan vara obehöriga angrepp, se avsnitt 5.7.2. Eftersom lagen endast ska gälla obehöriga angrepp, blir följden att angrepp som inte är obehöriga inte heller blir straffbara enligt den föreslagna bestämmelsen om olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet. Om ett avslöjande inte var obehörigt, leder detta till att gärningen blir straffri. Därtill föreslår utredningen nedan, avsnitt 11.6.3, att gärningar som är mindre allvarliga eller försvarliga inte ska straffas. Begreppen mindre allvarliga och försvarliga kan inrymma fler förfaranden än sådana som anses icke obehöriga. En gärning som inte kan sägas vara mindre allvarlig och inte heller är försvarlig, bör som regel anses obehörig. Ett förfarande som är obehörigt, kan å andra sidan vara mindre allvarligt eller försvarligt och falla utanför det straffbara 17 LU37 s. 30. Det är alltså inte möjligt att straffa någon enligt den föreslagna straffbestämmelsen för en gärning som är icke obehörig. 11.6.3Endast kvalificerat utnyttjande eller röjande ska vara straffbart Förslag: Det ska inte dömas till ansvar om utnyttjandet eller röjandet av företagshemlighet med hänsyn till syftet och övriga omständigheter var försvarligt eller annars var mindre allvarligt. Såsom Lagrådet påpekat i sitt yttrande lagrådsremiss har det inte framkommit att det finns något lagstiftningsbehov i fråga om mindre allvarliga fall. Utredningen delar den uppfattningen. Mindre allvarliga gärningar ska inte straffas Från det straffbara området ska uteslutas icke straffvärda över- trädelser. En inom straffrätten ofta använd term för gärningar som inte är straffvärda eller som föranleder lägre straff är ringa. Både lagförslagen utredning och lagrådremiss stadgade att ringa brott inte skulle leda till ansvar.18 Lagrådet ansåg trots detta att regeringen borde överväga om det straffbara området ytterligare behövde begränsas. En annan term som förekommer inom straff- rätten är mindre allvarlig. Jämförelse med annan brottslighet Termen mindre allvarlig används vid vissa uppsåtliga brott, men då främst i fråga om att gradera gärningen. Exempelvis gäller att gär- ningar som i och för sig skulle kunna utgöra rån, men där våldet, hotet eller omständigheterna i övrigt gör att förfarandet ska ses som mindre allvarligt, i stället ska dömas för de andra brott som för- farandet innebär, exempelvis ringa misshandel och stöld.19 Ett annat lagrådsremiss avsnitt 6.3 och SOU 2008:63 avsnitt 4.10.4.1 198 kap. 5 § BrB, som lyder: exempel är mordbrand, där straffskalan är lägre för förfaranden som är mindre allvarliga. I fråga om bidragsbrott gäller en straffskala på fängelse i högst , eller om brottet är ringa, böter eller fängelse i högst sex måna- der.21 Om en sådan gärning begås av grov oaktsamhet i stället för uppsåtligen, döms för vårdslöst bidragsbrott, men om gärningen är mindre allvarlig är den straffri.22 I propositionen till bidragsbrotts- lagen angavs att rekvisitet mindre allvarlig har en mer vidsträckt innebörd än rekvisitet ringa i sammanhanget.23 Mindre allvarliga gärningar av olovligt utnyttjande/röjande av företagshemlighet Rekvisitet mindre allvarligt kan alltså användas för att skilja ut sådana gärningar som är svårare än ringa. Utredningen föreslår att begreppet används för att i lagtexten skilja ut de fall av olovligt utnytt- jande/röjande av företagshemlighet som inte är så pass allvarliga att de är straffvärda. Det ska alltså röra sig om att låta vissa gärningar, som är mindre allvarliga, helt undgå straffansvaret helt. Den som stjäl medelst våld å person eller medelst hot som innebär eller för den hotade framstår som trängande fara eller, sedan han begått stöld och anträffats på bar gärning, sätter sig med sådant våld eller hot till motvärn mot den som vill återtaga det tillgripna, dömes för rån till fängelse, lägst ett och högst . Detsamma skall gälla om någon med sådant våld eller hot tvingar annan till handling eller underlåtenhet som innebär för gärningsmannen och skada för den tvungne eller någon i vars ställe denne är. Lika med våld anses att försätta någon i vanmakt eller annat sådant tillstånd. Är förfarande som avses i första stycket med hänsyn till våldet, hotet eller omständigheterna i övrigt av mindre allvarlig art, dömes dock ej för rån utan för annat brott som förfarandet innefattar. 20 13 kap. 1 § BrB, som lyder: Om någon anlägger brand, som innebär fara för annans liv eller hälsa eller för omfattande förstörelse av annans egendom, döms för mordbrand till fängelse, lägst två och högst . Är brottet mindre allvarligt, döms till fängelse, lägst ett och högst . 21 2 § bidragsbrottslagen (2007:612) som lyder: