sou · H5B317 · 2017-02-23 00:00:00 — har sammanfattat det som att vid tolkningen av begreppet urskilt två element: kravet på att varje domare faktiskt ska döma opartiskt mellan parterna (subjektiv opartiskhet) och kravet på att det för en objektiv iakttagare inte får finnas några legitima tvivel om domstolens opartiskhet (objektiv opartiskhet).20 har även fört fram att lagt huvudavsikten vid det senare elementet – den objektiva opartiskheten – i flera av fallen.21 Detta eftersom det som regel får anses vara omöjligt att visa att en domare i verkligheten brustit i opartiskhet. När det gäller kravet på opartiskhet har problem t.ex. ansetts kunna uppkomma om samma person deltar i två förfaranden som 18Se t.ex. domar i målet Samoilã och Cionca mot och i målet Jiga mot . 19Se dom i målet Harutyunyan mot , jfr även dom i målet Ramishvili och Kokhreidze mot . 20Danelius, Hans, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, 5 uppl., , (2015), s. 214. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … har ett visst sakligt samband med varandra. Personen ifråga behöver inte nödvändigtvis vara domare i båda förfarandena för att opartiskheten ska rubbas. Sambandet kan ibland vara så starkt att ett ställningstagande i det ena förfarandet kan föregripa det andra.22 Det förhållandet att en domare häktat den tilltalade har dock inte ansetts diskvalificera honom eller henne från att döma i målet. Frågan har aktualiserats genom en dom i mot , i målet Hauschildt.23 Målet rörde en person som anhölls misstänkt för brott. Han häktades senare av dansk domstol med stöd av en bestämmelse i den danska retsplejeloven. I målet fattade samma domare flera olika beslut i häktningsfrågan innan huvudförhandlingen inleddes. Under förhandlingens gång förlängde samma domare häktningsbeslutet vid ett stort antal tillfällen (senare förlängde också överinstansen och de domare som därefter skulle pröva målet häktningsbeslutet). Vid prövningen i anförde domstolen bl.a. att enbart den omständigheten att en domare har fattat ett beslut i häktningsfrågan innan huvudförhandlingen har tagit sin början i sig inte medför att domarens opartiskhet rubbas. I det aktuella målet hade emellertid domaren motiverat sina beslut på en bestämmelse som kräver att det föreligger en mycket hög grad av klarhet i skuldfrågan. Det kunde därför ifrågasättas om domstolen varit opartisk när samma domare sedan avgjorde målet. ansåg därför att det var fråga om en kränkning av artikel 6 i . Den praxis som har bildats av innebär alltså att det måste föreligga speciella omständigheter för att domaren – på grund av att han eller hon beslutat om häktning – inte längre ska anses opartisk i målet.24 En särskild fråga är hur massmedial uppmärksamhet kan påverka domstolens opartiskhet. Domstolen har uttalat att ”a virulent press campaign can adversely affect the fairness of a trial by influencing public opinion and, consequently, jurors called upon to decide the guilt of an accused”.25 har domstolen framhållit att medias bevakning av en rättegång är ett viktigt och nödvändigt utflöde av yttrande- och tryckfrihet i ett demokratiskt samhälle. 22Se t.ex. dom i målet mot . 23Europadomstolens dom i målet mot . 24Se även , a.a., s. 219 f. 25Se t.ex. dom i målet Kuzmin mot . Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … en av om en domstols opartiskhet kan ifrågasättas måste i dessa fall avgöras på objektiva grunder.26 6.3.2Direktivets bestämmelser i förhållande till praxis Att artikel 4.1 i direktivet föreskriver ett undantag gällande preliminära processuella frågor (som t.ex. beslut om anhållande och häktning) ligger i linje med och tolkningen av denna. Genomgången ovan visar att bestämmelserna i direktivet även i övrigt speglar praxis. Ansatsen i direktivet är visserligen mera föregripande än vad ger uttryck för. Direktivet kan dock inte sägas gå avsevärt längre än tolkning av när det gäller framställningen av misstänkta och tilltalade som skyldiga. Artiklarna 4 och 5 i direktivet innebär, allmänt sett, att den svenska rättsordningen måste garantera att misstänkta och tilltalade inte framställs som skyldiga innan skulden fastställts enligt lag. Vårt uppdrag är att lämna förslag till en lagreglering i de fall där svensk rätt inte kan anses uppfylla detta. Själva utgångspunkten måste dock vara att undersöka om den föreliggande rättsliga ramen kan anses vara tillräcklig för att genomföra direktivet, se även avsnitt 4.1. En enskild misstänkt eller tilltalad måste bl.a. kunna identifiera och åberopa sina rättigheter. Vår bedömning gällande artikel 4.2, som tar sikte på åtgärder vid överträdelser av oskuldspresumtionen genom uttalanden och beslut, behandlas inte i detta sammanhang. Den tas upp i kap. 11, som handlar om rättsmedel. 26 Se t.ex. avgöranden i Wloch mot och i Priebke mot . Se även t.ex. , a.a., s. 281 och samt redovisningen i /on Article 6. to a Fair Trial, , s. 37. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … 6.4.2Domstolars skyldighet att förhålla sig objektiv och opartisk samt kraven enligt artikel 4.1 Bedömning: Den nuvarande regleringen ligger i linje med det resultat som ska åstadkommas enligt artikel 4.1 i direktivet, nämligen att misstänkta och tilltalade inte får framställas som skyldiga genom beslut eller offentliga uttalanden att skulden fastställts. Bestämmelsen i 1 kap. 9 § RF ställer krav på att domstolarna är opartiska. Även rätten till en rättvis rättegång, som regleras i 2 kap. 11 § andra stycket RF är av betydelse. Det finns också flera regler i , som ytterst syftar till att ingen oskyldig ska dömas för brott. Reglerna om domarjäv kan sägas vara av denna art. Dessa begränsar också domares möjlighet att fatta beslut och uttala sig offentligt om en misstänkts eller tilltalades skuld att frågan avgjorts. Den gällande ordningen som innebär att en domare, i normalfallet, får fatta beslut om häktning och sedan även avgöra målet strider inte mot oskuldspresumtionen. Inte heller kan bestämmelserna gällande beslut om rättspsykiatrisk undersökning anses vara oförenliga med direktivet. I svensk rätt finns inte någon uttrycklig lagregel som säger att oskuldspresumtionen ska iakttas vid rättsliga avgöranden och andra offentliga uttalanden. Därmed inte sagt att lagreglering på området skulle saknas. ställning som lag medför förstås att rättigheterna garanteras också den vägen.27 Den reglering som tar sikte på rätten till en opartisk och objektiv prövning begränsar vidare, i realiteten, myndigheternas möjlighet att, genom beslut eller på annat sätt, offentligt uttala sig i skuldfrågan innan denna avgjorts. Utgångspunkten är att domstolar, förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvaltningsuppgifter ska beakta allas likhet inför lagen. Den skyldigheten är, som framgår även i avsnitt 5.4.1, grundlagsstadgad och finns i 1 kap. 9 § RF. 27 Se t.ex. beslut av JK meddelat , Dnr: 7340-14-40. JK argumenterar i beslutet utifrån . Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … Bestämmelsen i grundlagen omfattar krav på opartiskhet och objektivitet. Regeln är av stor betydelse som inkörsport för myndigheternas arbete. Nämnas bör också rätten till en rättvis rättegång, som är grundlagsreglerad genom 2 kap. 11 § andra stycket RF. Grundlagsregleringen kompletteras i sin tur av flera olika regelverk. Ett flertal bestämmelser i syftar t.ex. ytterst till att en oskyldig person inte ska kunna dömas för brott. Även i t.ex. förvaltningslagen (1986:223) finns en rad regler som ställer krav på hur myndigheterna bedriver sitt arbete. När det gäller domstolarna har bestämmelser om jäv särskilt anpassats till praxis. I 4 kap. 13 § punkten 8 har, som även framgår av avsnitt 5.4.1, införts en bestämmelse som säger att en domare är jävig vid huvudförhandling i brottmål – om han eller hon före denna har prövat frågan om den tilltalade begått gärningen.28 I samma kapitel finns också den s.k. generalklausulen när det gäller frågor om domarjäv. Denna framgår av 4 kap. 13 § punkten 10 RB och anger att en domare är jävig om någon särskild omständighet föreligger, som är ägnad att rubba förtroendet för hans eller hennes opartiskhet i målet. I senare rättspraxis har den bestämmelsen t.ex. ansetts medföra att en åklagare, som varit tjänstledig från och tjänstgjort som adjungerad ledamot i hovrätten, ansetts jävig att handlägga brottmål.29 Häktningsbeslut och andra beslut under rättegången anses inte medföra jäv. Det här så länge som besluten omfattar prövning av bevisstyrkor som är lägre än den som krävs för en fällande dom. En domare som fattar ett beslut om häktning före huvudförhandlingen anses inte uttala sig om den misstänktes eller tilltalades skuld – utan om misstankegraden. Så här långt får svensk rätt anses leva upp till kraven i artikel 4.1 i direktivet. Jävsbestämmelserna begränsar en domares möjlighet att fatta beslut och uttala sig offentligt om den misstänktes eller tilltalades skuld att frågan avgörs slutligt. En särskild fråga är hur beslut om rättspsykiatrisk undersökning förhåller sig till direktivets krav. För att en domstol ska kunna besluta om rättspsykiatrisk undersökning måste den misstänkte eller till- 1992/93:25. Införandet av bestämmelsen motiveras bl.a. av uttalanden i fallet Haushildt. 29Se NJA 2014 s. 482. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … talade ha erkänt gärningen. Alternativt så måste det föreligga övertygande bevisning om att den tilltalade begått gärningen, se 2 § lagen (1991:1137) om rättspsykiatrisk undersökning. Beviskravet ”övertygande bevisning” får i princip anses innefatta samma beviskrav som gäller för att kunna fälla den tilltalade för brottet.30 Avgörande får här sägas vara att frågan prövas inom ramen för en huvudförhandling. dom i Haushildtmålet kan tolkas som att frågan om jäv är beroende av på vilket stadium av rättegången som beslutet om rättspsykiatrisk undersökning fattas.31 skiljer mellan beslut som rätten har fattat innan huvudförhandlingen börjat och sådana som fattas under huvudförhandlingen. Om rätten under pågående huvudförhandling beslutar om rättspsykiatrisk undersökning och sedan håller fortsatt huvudförhandling och då går igenom utlåtandet har några problem inte ansetts uppstå.32 Det är också den modell som lagstiftaren valt för att efterkomma den problematik som Hauschildtdomen illustrerar. Om det, efter ett beslut om rättspsykiatrisk undersökning, åberopas ny bevisning som rätten har att ta ställning till, finns det ofta anledning att hålla ny huvudförhandling i stället för fortsatt sådan. förordar, i dessa fall, att målet ska prövas på nytt och avgöras av andra domare.33 Den tolkning som lagstiftaren och gjort av Haushildtsmålets effekter får sägas vara förenlig med direktivet. Svensk rätt får därför anses leva upp till kraven i artikel 4.1 även när det gäller beslut om rättspsykiatrisk undersökning. 6.4.3Andra myndigheter som deltar i handläggningen av brottmål och kraven enligt artikel 4.1 Bedömning: Även de andra myndigheter som deltar i handläggningen av ett brottmål omfattas av det grundlagsstadgade kravet på opartiskhet. De omfattas också av liknande jävsbestämmelser som dem som gäller för domare. Således är även dessa myndigheter underkastade begränsningar när det gäller offentliga uttalanden som görs och beslut som fattas innan skuldfrågan är avgjord. 1992/93:25, s. 17. 31Se vid föregående not a. prop. prop., s. 24 ff. 33Se t.ex. NJA 1998 s. 82. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … För åklagare och polis m.fl. gäller därutöver en i lagfäst objektivitetsprincip. Gällande rätt ligger i linje med det resultat som artikel 4.1 i direktivet avser att uppnå. Ifråga om andra myndigheter och deras handläggning av brottmål kan följande konstateras. Bestämmelser om jäv för åklagare finns i 7 kap. 6 § RB. Om det för åklagare beträffande visst brott finns omständighet som skulle kunna utgöra jäv mot domare, får han eller hon inte ta befattning med förundersökning, åtal för brottet eller annan åtgärd enligt . Detsamma gäller vid fullgörande av andra åklagaruppgifter. Bestämmelsen ska även tillämpas på anställda vid andra myndigheter som handlägger brottmål, bl.a. på anställda vid , eller . Även andra anställda än åklagare vid omfattas av bestämmelsen när de vidtar åtgärder eller meddelar beslut i brottsbekämpande verksamhet. Bestämmelser om jäv för och Säkerhetspolisen finns i 7 § polislagen (1984:387). Det är naturligt att åklagaren, efter det att åtal har väckts, argumenterar för åtalet och för den linje han eller hon driver. Detta förhindrar inte direktivet. Däremot får direktivet anses mana till viss försiktighet när det gäller en åklagares och brottsutredande myndigheters uttalanden.34 Jävsbestämmelserna begränsar bl.a. polis och åklagares möjlighet att uttala sig.35 När det gäller och m.fl. finns vidare andra bestämmelser i som tar sikte på opartiskhet och objektivitet. Objektivitetskravet innebär t.ex. att, om förundersökningsledaren inhämtar viss utredning som talar till den misstänktes förmån, så får denna inte hållas utanför förundersökningen.36 Objektivitetsprincipen medför också att polis och åklagare m.fl. inte kan undanhålla fakta som gynnar den misstänkte eller tilltalade från försvaret eller domstolen.37 Objektivitetsprincipens fulla räckvidd har tydliggjorts genom lagändringar 34Jfr även , a.a., s. 328 ff. och de där redovisade rättsfallen från . Riksåklagarens beslut , Dnr ÅM 2016/5458. 36Fitger, m.fl., (, Zeteo), kommentaren till 23 kap. JO 2007/08 s. 87. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … som trädde i kraft den 1 juli 2016.38 Av 23 kap. RB, som alltså tar sikte på förundersökningen, framgår numera att objektivitetsprincipen omfattar alla brottsutredande verksamheter, se 4 §. Vidare har det införts en bestämmelse i 45 kap. RB, 45 kap. 3 a §, som tydliggör att åklagaren och den som biträder honom eller henne ska iaktta objektivitetsprincipen även efter det att åtal har väckts. Även objektivitetsprincipen ligger i linje med direktivets krav när det gäller uttalanden och rättsliga avgöranden. Objektivitetsprincipen förutsätts genomsyra polis, åklagares och andra behöriga myndigheters agerande under hela det straffrättsliga förfarandet. Principen begränsar således i förlängningen deras möjlighet att – innan skulden fastställts enligt lag – uttala sig om skuldfrågan och att fatta beslut som säger att den misstänkte eller tilltalade är skyldig. Beslut som enbart omfattar en prövning av en lägre misstankegrad än den som krävs för fällande dom, t.ex. beslut om anhållande, får dock anses vara förenliga med objektivitetsprincipen och direktivets krav (jfr resonemanget om häktningsbeslut ovan). 6.4.4Ytterligare lagreglering för att tydliggöra oskuldspresumtionens innebörd när det gäller beslut och uttalanden? Bedömning: Svensk rätt uppfyller direktivet även när det gäller andra myndigheters uttalanden och beslut. Gällande rätt når alltså upp till kraven enligt artikel 4.1 även i förhållande till dessa. Någon ytterligare författningsreglering är inte påkallad. Sammanfattningsvis finns flera bestämmelser som gör att domstolarna och de andra myndigheter, som deltar i brottmålshandläggningen, måste respektera oskuldspresumtionen när de fattar beslut eller uttalar sig offentligt. Denna rättsliga ram måste sägas vara tillräckligt 38 En redovisning av objektivitetsprincipens innebörd m.m. redovisas i de förarbeten som ledde fram till lagändringarna, se t.ex. SOU 2011:45, s. 98 ff., med där gjorda hänvisningar bl.a. till , och , , Brottets beivrande, Kriminologisk handbok utgiven av ; Del IV, , (1952), s. 122, till , i Advokaten s. 172 och s.174 samt till , och , , Förundersökning, 4 uppl., , (2009), s. 74. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … tydlig och precis. Några ytterligare bestämmelser kan inte anses påkallade. Som framkommit anger direktivet emellertid också att oskuldspresumtionen ska respekteras när andra myndigheter, inbegripet t.ex. ministrar och offentliga tjänstemän, uttalar sig för allmänheten (även andra än statliga myndigheter omfattas). För svenskt vidkommande förefaller det främmande att särskilt reglera sådana situationer i lag. Frågan är emellertid om direktivet kräver detta. Avgörande för den bedömningen får sägas vara om direktivet även fångar in uttalanden som en myndighetsperson gör vid sidan av sin tjänsteutövning. 39 De fall som har tagit ställning till har närmast uteslutande behandlat situationer där myndighetspersoner i officiella beslut, vid presskonferenser eller annars i kontakter med medierna har uttalat sig inom ramen för sin tjänsteutövning eller i nära samband med denna. Myndighetspersonerna har representerat de brottsbekämpande myndigheterna eller på annat sätt haft insikt i utredningen.40 Följaktligen har det funnits ett mera samband mellan uttalandena och tjänsteutövningen. tar inte sikte på uttalanden som görs privat. Artikel 6.2 i konventionen förbjuder det allmänna att yttra sig på ett sätt att en enskild utpekas som skyldig trots att skuldfrågan inte är lagligen fastställd. Den begränsar således inte enskildas rätt att utnyttja sin yttrandefrihet. JK har i ett beslut uttalat att verkschefer och vissa andra högre tjänstemän ofta kan ha en sådan ställning att de som personer är intimt förknippade med de tjänster som de upprätthåller.41 Det kan då vara svårt att avgöra när de uttalar sig på myndighetens vägnar eller som medborgare i allmänhet. Sådana gränsdragningsproblem kan också uppkomma när t.ex. en åklagare eller 39Se beslut av JK meddelat , Dnr: 7340-14-40, med där gjorda hänvisningar till JK:s beslut , dnr och till Axberger, , Meddelarfrihet – till statens tjänst?, Om våra rättigheter III, Rättsfonden, 1987, särskilt s. 43 ff. 40Se dock även dom i målet Kuzmin mot där domstolen fann att uttalanden som gjorts av en kandidat till en regional guvernörspost innefattade en överträdelse av oskuldspresumtionen. I fallet rörde det sig om speciella förhållanden. Den person som kandiderade till guvernörsposten var en pensionerad general i den ryska armén. Han var en välkänd person i . Misstänkt och senare tilltalad i målet var en åklagare och saken gällde våldtäkt. Den person som kandiderade till guvernörsposten fällde mycket grova kommentarer om den misstänkte i en tv-intervju. Därefter valdes kandidaten till guvernör och den misstänkte åtalades för våldtäkt av barn (Se referat av , Hans, domar – , SvJT 2010, s. 410). 41Beslut meddelat av JK , dnr . Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … domare lämnar uppgifter till media för publicering. JK framhåller i beslutet att den s.k. meddelarfriheten är av stor betydelse för de offentliganställda. Därför måste stor återhållsamhet iakttas vid bedömningen av om ett meddelande eller en uppgift som lämnas för publicering i tryckt skrift ska anses falla utanför det område som täcks av meddelarfriheten. Endast när det är uppenbart att ett uppgiftslämnande inte omfattas av meddelarfriheten kan det, enligt JK, komma i fråga att det allmänna ingriper utanför den ram som TF ger. Vår bedömning är sammanfattningsvis att den uppfattning JK ger uttryck för är förenlig med direktivet. Direktivet kan inte sägas påverka enskildas rätt att yttra sig rent privat. Detta framgår relativt tydligt av direktivets ingress.42 Där anges bl.a. att reglerna inte är tänkta att påverka nationell lagstiftning om tryck- och yttrandefrihet. Det är också orimligt att tänka sig att uttalanden som en person gör privat skulle begränsas av direktivet. Syftet med direktivet är att fånga upp yttranden som gör att en misstänkt eller tilltalad framstår som skyldig innan skulden fastställts. Detta måste sägas förutsätta att det finns någon form av samband med tjänsteutövningen. Saken borde kunna beskrivas som så att offentliga uttalanden av myndighetspersoner som ger intrycket av att det rör sig om myndighetens officiella ståndpunkt omfattas av direktivet.43 Privata åsikter faller emellertid utanför. Vi bedömer således att direktivet omfattar uttalanden som kan anses göras i samband med tjänsteutövning. Sådana uttalanden regleras, enligt vår uppfattning, av befintligt regelverk. Förutom genom ställning som lag omfattas uttalandena också av grundlagsregleringen i 1 kap. 9 § RF. Värt att notera är att jävsbestämmelser vidare finns i t.ex. förvaltningslagen, förvaltningsprocesslagen (1971:291) och i kommunallagen (1991:900). Det kan för övrigt nämnas att grundlagen inte medger att någon myndighet eller minister bestämmer hur en domstol eller annan myndighet ska agera och besluta i ett visst fall, se 11 kap. 3 § och 12 kap. 2 § RF. Sammanfattningsvis föreslår vi alltså, i denna del, inte någon ytterligare reglering. Bedömningen av om de rättsmedel som står till buds 42Se beaktandesats 19. 43Jfr beslut av JK meddelat , Dnr: 7340-14-40, som, förutom vad som framgår av not 39, även bl.a. hänvisar till uttalanden i dom i mål C-470/03, särskilt p. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … vid överträdelser av den rättsliga ramen lever upp till direktivets krav återkommer vi, som angetts ovan, till i kap. 11. 6.4.5Artikel 4.3; Nödvändiga uttalanden ska inte förhindras, men oskuldspresumtionen måste iakttas Bedömning: Artikel 4.3 föranleder inte några lagstiftningsåtgärder. Det är inte heller nödvändigt att särskilt uppdra åt myndigheterna att tillhandahålla lämplig information när det gäller oskuldspresumtionens betydelse. Det är dock viktigt att oskuldspresumtionen iakttas när myndigheter m.fl. uttalar sig i media m.m. Artikel 4 i direktivet syftar inte till att förbjuda domstolar och andra myndigheter att sprida information om ett straffrättsligt förfarande. Myndigheterna måste iaktta oskuldspresumtionen när de uttalar sig offentligt och vid rättsliga beslut som fattas innan skuldfrågan avgörs. De får däremot inte hindras från att sprida ”absolut nödvändig” information, något som artikel 4.3 befäster. Exempel på när det kan vara nödvändigt att offentligt sprida information finns i direktivets ingress.44 Där anges bl.a. den situationen att allmänheten ombeds hjälpa till att identifiera den som påstås ha begått ett brott, t.ex. genom att videomaterial släpps. Myndigheterna kan alltså behöva ta hjälp av allmänheten för att utreda ett brott. Vidare får myndigheterna sprida information om det är nödvändigt med hänsyn till allmänhetens intresse. Som exempel på när det kan ligga i allmänhetens intresse att sprida information anges säkerhetsskäl, såsom att allmänheten måste få information om ett påstått miljöbrott. Det kan också röra sig om uppgifter om utvecklingen i ett ärende som åklagaren behöver lämna till allmänheten för att upprätthålla allmän ordning. För att bedöma om det är nödvändigt för en myndighet att lämna information måste det framstå som både rimligt och proportionerligt utifrån samtliga intressen. Den information som myndigheten sprider får inte skapa ett intryck av att en person är skyldig till brott. Av direktivets ingress framgår att medlemsstaterna därför t.ex. bör vidta lämpliga åtgärder för att se till att myndigheterna iakttar oskulds- 44 Se beaktandesats 18. Misstänkta och tilltalade får inte framställas som skyldiga … presumtionen när de lämnar information om ett straffrättsligt förfarande till medierna.45 Artikel 4.3 påkallar dock inte någon förändring av gällande rätt.46 Direktivet är inte heller avsett att påverka tryck- och yttrandefriheten.47 Däremot belyser direktivet vikten av att myndigheterna, tjänstemän och anställda har kännedom om vad oskuldspresumtionen innebär när de uttalar sig i media, att presumtionen t.ex. kan påverka ordval m.m. Således är utbildning och information en viktig aspekt. Det följer av allmänna förvaltningsrättsliga principer att myndigheter i svarar för att utbilda och informera sin personal.