sou · H5B34 · 2017-01-31 00:00:00 — Till exempel regleras kommuners och landstings, vars verksamhet är en förutsättning för ett framgångsrikt folkhälsoarbete, befogenheter, organisation och verksamhetsformer i kommunallagen (1991:900). Landsting och kommuner är enligt hälso- och sjukvårdslagen (1982:763, HSL) skyldiga att bedriva hälso- och sjukvård. Målet för hälso- och sjukvården är en god hälsa och vård på lika villkor för hela befolkningen, vilket framgår av HSL 1 kap. 2 §. Det föreskrivs också att den som vänder sig till hälso- och sjukvården, när det är lämpligt, ska ges upplysningar om metoder för att förebygga sjukdom eller skada. HSL har en tydlig koppling till folkhälsoarbetet och det övergripande folkhälsopolitiska målet. I flera andra lagar behandlas hälsa och jämlika villkor och det finns många som har koppling till de områden som Kommissionen i sitt första delbetänkande har identifierat som centrala för att uppnå en god och jämlik hälsa. I t.ex. socialtjänstlagens (2001:453, SoL) portalparagraf 1 kap. 1 § framgår att: ”Samhällets socialtjänst skall på demokratins och solidaritetens grund främja människornas ekonomiska och sociala trygghet, jämlikhet och levnadsvillkor och aktiva deltagande i samhällslivet. skall under hänsynstagande till människans ansvar för sin och andras sociala situation inriktas på att frigöra och utveckla enskildas och gruppers egna resurser. Verksamheten skall bygga på respekt för människornas självbestämmanderätt och integritet.” Vid en genomgång av lagar med koppling till de områden som Kommissionen har identifierat som centrala för att uppnå en god och jämlik hälsa kan följande nämnas. För ”Det tidiga livets villkor” är socialtjänstlagen (2001:453, SoL) central. Vad gäller ”Kunskaper, kompetenser och utbildning” finns skollagen (2010:800), av vilken det framgår att alla barn oberoende av geografisk hemvist och sociala och ekonomiska förhållanden ska ha lika tillgång till utbildning inom skolväsendet. ”Arbete, arbetsförhållanden och arbetsmiljö” regleras av flera lagar och förordningar. Ett exempel är arbetsmiljölagen (1977:1160) där det bl.a. slås fast att arbetsgivaren ska vidta alla de åtgärder som behövs för att förebygga att arbetstagaren utsätts för ohälsa eller olycksfall och svara för att den företagshälsovård som arbetsförhållandena kräver finns att tillgå. Inom området ”Inkomster och försörjningsmöjligheter” är lagstiftningen på socialförsäkringsområdet samlad i socialförsäkringsbalken (2010:110). Den ersätter ett 30-tal andra lagar och författ- ningar som till exempel lagarna om allmän försäkring (sjukförsäkring och föräldraförsäkring), barnbidrag, bostadsbidrag, arbetsskadeförsäkring, förmåner vid funktionshinder samt olika ålderspensioner och efterlevandepensioner. Lagar och regler för ”Boende och närmiljö” återfinns bl.a. i (1998:808) respektive (2010:900) där frågor om miljö- och hälsoskydd, fysisk planering och byggande regleras. Vad gäller ”Levnadsvanor” är hälsoaspekten dominerande, vilket framgår av exempelvis livsmedelslagen (2006:804), alkohollagen (2010:1622) och tobakslagen (1993:581), för att nämna några. Diskrimineringslagen (2008:567) är viktig inom området för ”Kontroll, inflytande och delaktighet” och ”Hälso- och sjukvården” styrs, som nämnts ovan, av hälso- och sjukvårdslagen (1982: 763). Det finns betydligt fler lagar än vad som nämns här som har betydelse för hälsans bestämningsfaktorer. Vid ett större urval av lagar med relevans för folkhälsoarbetet ger en textsökning av orden folkhälsa, hälsa, jämlikhet, lika villkor, möjligheter, rättigheter och jämställdhet följande resultat: Källa: Egen sökning. Som framgår av tabellen ovan nämns inte ordet folkhälsa i någon av dessa lagar. Ordet hälsa förekommer emellertid exempelvis 71 gånger i (1998:808), 43 gånger i arbetsmiljölagen (1977:1160) och 28 gånger i skollagen (2010:800). Jämlikhet/lika villkor och jämställdhet förekommer i betydligt mindre omfattning med undantag för i diskrimineringslagen (2008:567). Sammanfattningsvis har flera lagar koppling till det övergripande målet att skapa samhälleliga förutsättningar för en god hälsa på lika villkor för hela befolkningen. Flera av lagarna lyfter vikten av det förebyggande och främjande arbetet med hälsa och jämlika villkor, men eftersom de flesta av dessa lagar inte primärt ska svara mot det folkhälsopolitiska målet kommer folkhälsoaspekten in på ett mer indirekt sätt. De mänskliga rättigheterna reglerar förhållandet mellan staten och enskilda människor. De utgör en begränsning av statens makt över individen och slår fast vissa skyldigheter för staten gentemot individen. Det internationella arbetet för mänskliga rättigheter tar sin utgångspunkt i FN:s allmänna förklaring om de mänskliga rättigheterna . De rättigheter som inryms i förklaringen har senare förts in och vidareutvecklats i ett antal konventioner som är bindande för de anslutna staterna. En stor majoritet av världens länder, inklusive , har anslutit sig till konventionerna. Tillsammans utgör de ett universellt ramverk för arbetet med mänskliga rättigheter. Den allmänna förklaringen och konventionerna berör hälsa och hälsans bestämningsfaktorer på olika sätt. Den övergripande tanken i den allmänna förklaringen är att alla människor föds fria och har samma rättigheter oavsett kön (artikel 1). Rätten till liv och frihet framgår av artikel 2 och i konventionens 25:e artikel konstateras att: ”Var och en har rätt till en levnadsstandard tillräcklig för den egna och familjens hälsa och välbefinnande, inklusive mat, kläder, bostad, hälsovård och nödvändiga sociala tjänster samt rätt till trygghet i händelse av arbetslöshet, sjukdom, invaliditet, makas eller makes död, ålderdom eller annan förlust av försörjning under omständigheter utanför hans eller hennes kontroll”. I konventionen om ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter preciseras rätten till arbete, gynnsamma arbetsvillkor, social trygghet, bästa möjliga fysiska och psykiska hälsa, utbildning m.m. i konventionens tredje del. I konventionen om avskaffande av all slags diskriminering av kvinnor (Kvinnokonventionen) preciseras bl.a. att de stater som har ratificerat konventionen ska vidta alla lämpliga åtgärder för att avskaffa diskriminering av kvinnor när det gäller exempelvis deltagande i landets politiska och offentliga liv, i utbildning och på arbetsmarknaden. Detsamma gäller hälsovård och att säkerställa tillgång till hälso- och sjukvård, inklusive sådan som avser familjeplanering. I konventionen om barnet rättigheter fastställs barns rätt till den levnadsstandard som är skälig för att trygga barnets utveckling. Föräldrarna har det huvudsakliga ansvaret men om de inte klarar av det är det statens ansvar att se till att det finns stödprogram som säkerställer detta. Även barnets sociala trygghet ska säkerställas med t.ex. socialförsäkringar som ska ges till familjer beroende på vilka tillgångar de har (artikel 26 och 27). Konventionen om rättigheter för personer med funktionsnedsättning syftar till att stärka skyddet av de mänskliga rättigheterna för denna grupp. Den fokuserar på icke-diskriminering och listar nödvändiga åtgärder för att personer med funktionsnedsättning ska kunna åtnjuta såväl medborgerliga och politiska som ekonomiska, sociala och kulturella rättigheter. Vidare föreskrivs att personer med funktionsnedsättning har rätt att åtnjuta bästa möjliga hälsa. 2.4.3Internationella överenskommelser och folkhälsostrategier Hälsa och ojämlikhet i hälsa har kommit allt mer i fokus på den internationella politiska agendan. Ett av de mest tongivande bidragen gjordes av den av WHO tillsatta Commission on Social Determinants of Health (CSDH), som 2008 publicerade sin slutrapport the Gap in a Generation. Den levererade tre övergripande rekommendationer: förbättra förutsättningarna för människors dagliga liv, motverka den orättvisa fördelningen av makt, pengar och resurser samt mät och följ upp effekterna av olika politiska åtgärder för att sluta hälsogapen. Rapporten behandlades av World Health Assembly, WHO:s högsta beslutande organ, som antog en resolution (WHA 62.14) genom vilken medlemsstaterna åtog sig att minska ojämlikheten i hälsa genom aktiva insatser som syftar till att fokusera på hälsans bestämningsfaktorer (WHO 2009). Som ett led i detta arbete anordnades en global konferens i , där 124 av WHO:s medlemsländer samlades och antog den s.k. Rio-deklarationen (WHO 2011), vilken senare alla medlemsländer ställde sig bakom i en resolution antagen vid World Health Assembly 2012 (WHA 65.8). Rio-deklarationens ramverk för arbetet med att sluta hälsogapen är därmed en utgångspunkt också för det svenska arbetet. Inom det globala WHO-systemet har även en serie konferenser ägnats åt hälsofrämjande, vilka bidragit till framväxten av ett fokus på hälsans sociala bestämningsfaktorer. Den första av dessa ägde rum i , där den s.k. Charter antogs. I manifestet lyftes fundamentala resurser och förhållanden för hälsan som utbildning, mat och inkomst, liksom mer övergripande förutsättningar som fred och social rättvisa (WHO 1986). Den senaste av dessa konferenser hölls i där dessa frågor lyftes i relation till Agenda 2030. Agenda 2030 är den process som ska leda fram till att uppfylla de 17 globala målen för hållbar utveckling som har beslutat om (A/RES/70/1). Av dessa 17 mål har flera direkt bäring på jämlik hälsa med ett brett tvärsektoriellt fokus på livsvillkor, såsom målen; 3) God hälsa och välbefinnande, 4) God utbildning för alla, 5) Jämställdhet, 8) Anständiga arbetsvillkor och ekonomisk tillväxt, 10) Minskad ojämlikhet, 11) Hållbara städer och samhällen och 12) Hållbar konsumtion, 16) Fredliga och inkluderande samhällen och produktion samt 17) Genomförande och globalt partnerskap. Även inom WHO:s Europaregion har ett arbete bedrivits med utgångspunkt i rekommendationerna från CSDH och WHO:s efterföljande resolution (WHA 62.14). En Europeisk kommission presenterade 2014 rapporten of social determinants and the health divide in the WHO European Region med förslag till åtgärder för WHO medlemsstater. Rapporten utgjorde ett av underlagen för WHO policyramverk Hälsa 2020, vilket antogs av de 53 medlemsstaterna i regionen (EUR/RC62/R4). Detta policyramverk ger flera rekommendationer baserade på två övergripande strategiska mål: 1) att förbättra hälsan för alla och minska ojämlikheten i hälsa, samt 2) att förbättra ledarskap och styrning avseende folkhälsa. Hälsa 2020 framhåller särskilt vikten av sektorsövergripande insatser på alla samhällsnivåer och betydelsen av att andra sektorer utanför hälsosektorn prioriterar hälsa. Också inom ramen för den Europeiska unionen (EU) har ojämlikhet pekats ut som en av de stora framtidsutmaningarna. Tillsammans för hälsa gällde formellt , men ska fortsatt stödja unionens tillväxtstrategi EU 2020. I denna betraktas strategier för hälsa och jämlik hälsa som investeringar som bidrar till stärkt social sammanhållning för att minska ohälsa, fattigdom och social utestängning. EU- kommissionen presenterade 2009 meddelandet Solidaritet i hälsa: att minska ojämlikheten i hälsa i EU (KOM/2009/0567) för och Europiska unionens råd. I meddelandet konstateras att skillnaderna inom och mellan EU:s medlemsstater är stora med tecken på ökad ojämlikhet, särskilt bland utsatta grupper, som t.ex. etniska minoriteter. Skillnaderna i hälsa är kopplade till socioekonomiska faktorer som påverkar många aspekter av människors levnadsförhållanden, vilket i sin tur påverkar människors hälsa. svarade på EU- kommissionens meddelande genom att anta en resolution: Reducing health inequalities in the EU (2010/2089()). I resolutionen uppmanade medlemsstaterna att ta till sig rekommendationer och verka för att utjämna sociala och ekonomiska skillnader i hälsa mellan och inom medlemsstaterna. påbörjades också den nya tvååriga hälsocykeln som initierat (State of Health in the EU). Den inleddes i och med att rapporten at a glance: Europe publicerades i samarbete med . De kommande stegen i denna cykel ska enligt planen inkludera landspecifika hälsoprofilrapporter med tillhörande rapport från . Denna process ska pågå , varpå frivilliga konsultationer erbjuds för medlemsstater. Även inom ramen för samarbete i finns uttalade ambitioner att stärka samarbete för en förbättrad folkhälsa och att minska ojämlikheten i hälsa. Detta uttalas b.la. i en deklaration om folkhälsosamarbete i som antogs . I denna uttalas målet att minska ojämlikheten i hälsa genom att underlätta kunskapsdelning, utvecklingsprojekt, policyutveckling och implementering av åtgärder för en god och jämlik hälsa (2016). Sammanfattningsvis har frågor om jämlik hälsa prioriterats högt inom FN, WHO, EU och Nordiska ministerrået. Inom dessa internationella och europeiska organisationer finns starkt stöd för arbete för mer jämlik hälsa, såväl formellt i form av beslutade resolutioner som mer praktiskt i form av policyramverk och internationellt samarbete. Eftersom förklaringen till den ojämlika hälsan finns inom ramen för hälsans bestämningsfaktorer har varken WHO eller EU emellertid någon direkt beslutandemakt på flertalet av de områden som dessa Medlemsstaterna har exempelvis fullständig beslutandemakt över sina välfärdssystem. I den mån internationella och europeiska organisationer kan utöva inflytande på medlemsstaternas välfärdssystem är det endast i ”mjuk” form, dvs. genom strategier och rekommendationer i motsats till ”hård” lagstiftning. av folkhälsopolitiken – en politik beroende av insatser på många områden av ett stort antal aktörer Som har konstaterats ovan är en god och jämlik hälsa beroende av en kombination av olika faktorer som t.ex. en persons utbildning, situation på arbetsmarknaden, boende- och närmiljö, möjligheter till inflytande och levnadsvanor. Detta innebär att möjligheterna att nå det av beslutade övergripande målet för folkhälsopolitiken att skapa samhälleliga förutsättningar för en god hälsa på lika villkor för hela befolkningen är avhängiga insatser på ett stort antal områden av en bredd av aktörer. Vissa av dessa områden ligger inom folkhälsopolitikens egna mandat och budget, t.ex. arbetet med frågor om alkohol, narkotika, dopning, tobak och spel samt hiv/aids.3 Andra centrala områden är exempelvis utbildnings-, arbetsmarknads-, arbetslivs-, demokrati- och bostadspolitiken. Kopplingen till hälso- och sjukvårdspolitiken är naturligtvis också stark.4 Folkhälsopolitiken är således tvärsektoriell. har ansvar för att samordna folkhälsopolitiken. har enligt sin instruktion ett särskilt ansvar för folkhälsofrågorna bland myndigheterna på nationell nivå och länsstyrelserna har ett folkhälsouppdrag på regional nivå. I den folkhälsopolitiska propositionen pekades även ytterligare cirka 50 myndigheter ut som särskilt viktiga för folkhälsopolitiken. 3I ansvarar och sjukvård för samordning av folkhälsopolitiken. Enheten har inom det folkhälsopolitiska området också ansvar för främjande av hälsa och förebyggande av ohälsa, hälsoskydd, smittskydd, alkohol, tobak, narkotika, dopning och dopningsmedel samt förbud mot vissa hälsofarliga varor (RKF 2016:5). Budgeten som relaterar till detta arbete återfinns i avsnitt 2.6 i detta delbetänkande. Detta är vad som avses när vi här talar om folkhälsopolitikens egna mandat och budget. 4Här finns exempelvis anslagen för hälso- och sjukvården och för arbetet för psykisk hälsa. Ett stort antal av de faktorer som påverkar en god och jämlik hälsa ligger inom kommunernas, landstingens och regionernas ansvarsområden. Detta innebär att måluppfyllelsen också är starkt beroende av ett aktivt arbete på lokal och regional nivå och av att den nationella folkhälsopolitiken uppfattas som relevant av kommuner, landsting och regioner. Vidare är det viktigt att det finns ett samspel mellan arbetet på de olika nivåerna. Det civila samhället och näringslivet spelar också en viktig roll i många frågor kopplade till folkhälsan och en jämlik hälsa. Nedan beskrivs de olika aktörernas uppgifter och roller närmare. Eftersom folkhälsopolitiken är tvärsektoriell har varje departement och minister ansvar för folkhälsoaspekter av det arbete som bedrivs inom respektive departement. I propositionen Mål för folkhälsan (prop. 2002/03:35, s. 26) skrivs att ”ett övergripande nationellt folkhälsomål behövs för att klargöra att ett folkhälsoperspektiv skall genomsyra samtliga politikområden”. har ett särskilt ansvar för att samordna folkhälsopolitiken. har och sjukvård detta samordnande ansvar. En- heten har inom det folkhälsopolitiska området också ansvar för främjande av hälsa och förebyggande av ohälsa, hälsoskydd, smittskydd, alkohol, tobak, narkotika, dopning och dopningsmedel samt förbud mot vissa hälsofarliga varor (skr. , och länsstyrelserna har särskilda uppdrag inom folkhälsopolitiken. för hälsa, arbetsliv och välfärd (Forte) har ansvar för att främja och stödja forskning inom bl.a. folkhälsovetenskap. Vidare pekades ett femtiotal myndigheter ut som särskilt relevanta för folkhälsopolitiken i den folkhälsopolitiska propositionen (prop. 2002/03:35). bildades genom en sammanslagning av och . Myndigheten tog över vissa uppgifter från gällande miljöhälsa och miljö- och folkhälsorapportering. Bakgrunden till förändringen beskrevs i regeringens proposition En mer samlad myndighetsstruktur inom folkhälsoområdet (prop. 2012/13:116, bet. 2012/13:SoU27, rskr. 2012/13:280). Syftet med förändringen var bl.a. att förbättra förutsättningarna för ett mer effektivt kunskapsbaserat arbete inom folkhälsoområdet och att ge ett bättre kunskapsstöd till ansvariga huvudmän. allmänna uppgifter är enligt myndighetens instruktion (SFS 2013:1020) att: verka för god folkhälsa, utvärdera effekterna av metoder och strategier på folkhälsoområdet, följa hälsoläget i befolkningen och faktorer som påverkar detta samt genom kunskapsuppbyggnad och kunskapsspridning främja hälsa och förebygga sjukdomar och skador. Verksamheten ska stå på vetenskaplig grund och särskild vikt ska fästas vid de grupper som löper störst risk att drabbas av ohälsa. Myndigheten ska 1) ansvara för uppföljning av befolkningens hälsa och för sektorsövergripande uppföljning av utvecklingen av folkhälsans bestämningsfaktorer med utgångspunkt i folkhälsopolitikens målområden samt utvärdera insatser och metoder inom folkhälsoarbetet, 2) svara för kunskapsuppbyggnad inom sitt ansvarsområde, 3) förse regeringen och statliga myndigheter med kunskaps- och beslutsunderlag inom sitt ansvarsområde, 4) identifiera, analysera och förmedla för ansvarsområdet relevant kunskap till berörda i kommuner, landsting och andra berörda samhällssektorer, 5) samordna, följa och utveckla smittskyddet på nationell nivå och 6) medverka till minskad negativ miljöpåverkan på människors hälsa. ska särskilt analysera utvecklingen av hälsan och hälsans bestämningsfaktorer och hur bestämningsfaktorerna fördelas efter kön, etnisk eller kulturell bakgrund, socio- ekonomisk tillhörighet, sexuell läggning, könsidentitet eller könsuttryck, funktionsnedsättning och ålder.5 är förvaltningsmyndighet för verksamhet som rör hälso- och sjukvård och annan medicinsk verksamhet, tandvård, socialtjänst, stöd och service till vissa funktionshindrade samt frågor om alkohol och missbruksmedel. Myndigheten ska dessutom följa, analysera och rapportera om hälsa, hälso- och sjukvård, socialtjänst samt stöd och service till vissa personer med funktionsnedsättning genom statistikframställning, uppföljning, utvärdering och epidemiologiska studier (SFS 2015:284). I budgetpropositionen anger regeringen att bidrar till genomförandet av regeringens folkhälsopolitik och att det bör noteras att insatserna inom hälso- och sjukvårdspolitiken bidrar till uppfyllelsen av regeringens mål om att sluta de påverkbara hälsoklyftorna (prop. 2016/17:1, utgiftsområde 9). 21 länsstyrelser har enligt Förordning (2007:825) med länsstyrelseinstruktion i uppdrag att verka för att nationella mål får genomslag i länet som hänsyn ska tas till regionala förhållanden och förutsättningar. Länsstyrelserna ska utifrån ett statligt helhetsperspektiv arbeta sektorsövergripande och inom myndighetens ansvarsområde samordna olika samhällsintressen och statliga myndigheters insatser. Länsstyrelserna ska främja länets utveckling och noga följa tillståndet i länet samt underrätta regeringen om dels det som är särskilt viktigt för regeringen att ha vetskap om, dels händelser som inträffat i länet. Länsstyrelserna har ett särskilt ansvar för frågor som rör folkhälsa (2007:825 3 § art. 12). Bland länsstyrelsernas sektorsövergripande uppgifter anges också att länsstyrelserna ska ”verka för att det av fastställda nationella folkhälsomålet uppnås ge- 5 För en mer detaljerad beskrivning av myndighetens samlade uppdrag, se myndighetens instruktion (SFS 2013:1020). nom att folkhälsan beaktas inom länsstyrelsernas arbete med bl.a. regional tillväxt, samhällsplanering, krishantering samt alkohol och tobak”(5 § art. 6). Länsstyrelsernas arbete med samordning av ANDT-frågor regleras genom Förordning (2012:606) om samordning inom alkohol-, narkotika-, dopnings- och tobaksområdet m.m. Denna förordning föreskriver bl.a. att det vid varje länsstyrelse ska finnas en särskild samordningsfunktion för ANDT- frågor (§2). för hälsa, arbetsliv och välfärd (Forte) för hälsa, arbetsliv och välfärd (Forte) har i uppgift att stödja grundforskning och behovsstyrd forskning på arbetslivsområdet samt inom social- och folkhälsovetenskap. Myndigheten har även i uppgift att samordna forskning om bl.a. a) barn och ungdomar, däribland barns och ungdomars hälsa, b) äldre, c) funktionshinder och d) socialvetenskaplig alkohol- och narkotikaforskning (SFS 2007:1431). Andra myndigheter med koppling till folkhälsopolitiken I den folkhälsopolitiska propositionen 2003 pekades ett femtiotal myndigheter ut som särskilt relevanta för folkhälsopolitiken (prop. 02/03:35, bet. 2002/03:SoU7, rskr. 2002/03:145). Vidare fastslogs att ”Regeringens förslag till övergripande mål för folkhälsopolitiken innebär att de myndigheter som har uppgifter eller verksamhet som direkt påverkar folkhälsan också skall beakta dessas effekter på folkhälsan samt aktivt arbeta för att den egna verksamheten eller ansvarsområdet bidrar till en positiv hälsoutveckling” (Ibid., s. 30). 2.5.3Kommunernas, landstingens och regionernas arbete Kommuner, landsting och regioner har ansvar för många av de områden som påverkar folkhälsan. Kommunernas befogenheter, organisation och verksamhetsformer regleras i kommunallagen (1991:900). Genom speciallagstiftningen har kommuner och landsting ansvar för viktiga samhällsfunktioner som oftast är obligatoriska uppgifter. Kommuner och landsting kan även fatta beslut om att utföra olika frivilliga uppgifter. Kommunernas obligatoriska uppgifter är: 1)social omsorg (äldre- och handikappomsorg samt individ- och familjeomsorg, 2)för-, grund- och gymnasieskola, 3)plan- och byggfrågor, 4)miljö- och hälsoskydd, 5)renhållning och avfallshantering, 6)vatten och avlopp, 7)räddningstjänst, 8)civilt försvar, 9)biblioteksverksamhet och 10)bostäder. Kommunens frivilliga uppgifter är: 1)fritid och kultur, 2)energi, 3)sysselsättning och 4)näringslivsutveckling. Landstingens obligatoriska uppgifter är: 1)hälso- och sjukvård och 2)tandvård för barn och ungdomar . Landstingens frivilliga uppgifter är: 1)kultur, 2)utbildning och 3)turism. En gemensam, obligatorisk uppgift för kommuner och landsting är regional och lokal kollektivtrafik (Regeringen 2015). Merparten av såväl de obligatoriska som frivilliga uppgifterna för kommuner och landsting har på ett direkt eller indirekt sätt koppling till folkhälsan. Det bör dock noteras att folkhälsa i sig inte anges som en specifik uppgift. Lagar som reglerar kommunernas och landstingens arbete med frågor kopplade till hälsa och till jämlikhet i villkor presenteras i avsnitt 2.4.1. Kommuner och Landsting (SKL) stödjer kommunernas och landstingens hälsofrämjande och förebyggande arbete inom folkhälsoområdet.