sou · H5B37 · 2017-02-23 00:00:00 — Ett exempel i på rättens inflytande över utredningen i brottmålet är att rätten får förelägga åklagaren att fullständiga eller genomföra en förundersökning, om det behövs för att målet vid huvudförhandlingen ska kunna slutföras i ett sammanhang. Domstolarnas s.k. materiella processledning, som innebär att rätten ska se till att målet blir utrett efter vad dess beskaffenhet kräver och att inget onödigt dras in i målet, är ett annat exempel. Även reglerna om domstolens befogenhet att kalla vittnen på eget initiativ, att besluta om utvisning och häktning utan yrkande från åklagaren och att ansvara för påföljdsbestämningen oberoende av parternas yrkanden utgör exempel på befogenheter som är främmande i ett renodlat processuellt tvåpartssystem. Domstolens uppgift att bedöma tilltalades erkännanden och medgivanden i förhållande till annan bevisning är också ett avsteg från en helt partsstyrd process. Under förundersökningen är på motsvarande sätt åklagarens skyldighet att vara objektiv och tillvarata även omständigheter som talar till den misstänktes fördel ett uttryck för att statens representant getts ett särskilt ansvar för att garantera en materiellt riktig prövning av brottmålet. Svensk straffrättsprocess kan sammantaget beskrivas som ackusatorisk med tydligt inkvisitoriska inslag. Övergången till en processordning med ett större ansvar för parterna kunde i praktiken inte ske vid ikraftträdande. Först i takt med framväxten av ett professionellt försvararkollektiv och en juridiskt skolad åklagarkår har förutsättningarna för tvåpartsreform bättre kommit på plats. Brottmålsprocessen har successivt anpassat sig efter samhällsutvecklingen och den nuvarande processrätten har i den meningen växt fram efter införande. Utvecklingen har, understödd av lagstiftarens reformer, gått mot en alltmer ackusatorisk process. En del av de uppgifter som traditionellt tillhör domstolen har successivt överförts till åklagaren. Detta gäller exempelvis beslut som innefattar straffvärdebedömningar vid strafföreläggande, förundersökningsbegränsning och hemliga tvångsmedel. Parallellt har, inte minst som en följd av etableringen av de internationella regelverken om mänskliga rättigheter, den misstänktes rättigheter i brottmålsprocessen tydliggjorts. Domstolen förlitar sig på ett helt annat sätt än vid tiden för ikraftträdande på att parterna tar ansvar för yrkanden, inställning och bevisning. Det är svårt att tänka sig en domstol som skulle använda sig av möjligheten att på helt eget initiativ kalla vittnen eller begära förundersökningsåtgärder som har betydelse för skuldfrågan i en modern brottmålsrättegång. Domstolen bör, med hänsyn till rätten till en rättvis rättegång, inte döma för en annan brottsrubricering än den åklagaren har angett utan att först ge den tilltalade tillfälle att lämna synpunkter i frågan6. Domaren tar normalt inte heller del av utredningsmaterialet i större utsträckning än vad som åberopas av parterna. De flesta domare är på motsvarande sätt förmodligen obenägna att döma till en strängare påföljd än vad åklagaren har yrkat. innebar stora förändringar när det gäller reglerna om domstolens beslutsunderlag. Före grundade sig domstolarnas avgöranden på den skriftliga uppteckningen av processmaterialet (s.k. muntligt-protokollistiskt förfarande). Det medförde ofta mycket långa och svårhanterliga processer. Som en reaktion på detta infördes principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration i domstol och den fria bevisprövningen för att domstolen skulle få ett bättre beslutsunderlag med möjlighet att överblicka och värdera bevismaterialet i ett sammanhang. Förändringarna medförde att brottmål bara kan prövas i sak på grundval av vad som förekommit vid huvudförhandlingen. Rätten får enligt omedelbarhetsprincipen endast fästa avseende vid bevisfakta som direkt har iakttagits av rätten under huvudförhandlingen eller bevisfakta som man kan sluta sig till från vad som direkt har iakttagits. Om en part framför något under förberedelsen får alltså inte rätten ta hänsyn till detta om det inte upprepas under huvudförhandlingen. Koncentrationsprincipen, som hänger samman med omedelbarhetsprincipen, innebär att huvudförhandlingen ska ske utan av- 6 NJA 2004 s. 757. Muntlighetsprincipen ställer krav på att vittnen och parter ska höras muntligen, och att parterna som huvudregel inte får ge in eller läsa upp skriftliga inlagor. Uppgifter från ett tidigare förhör får läsas upp och åberopas vid huvudförhandlingen bara om den person som hörs avviker från vad han eller hon har berättat eller inte vill eller kan yttra sig. En följd av reglerna om muntlighet och omedelbarhet är att brottsutredningen, t.ex. uppgifterna från målsäganden och vittnen, kan behöva skyddas från påverkan utifrån. Det sker ofta genom att den misstänkte eller tilltalade häktas och åläggs restriktioner som bl.a. begränsar hans eller hennes möjligheter till kontakt med förhörspersonerna. En konsekvens av vår rättsordning är att en viss kollusionsfara, dvs. risk att den misstänkte förstör utredningen, ofta består fram till huvudförhandlingen vilket i sin tur påverkar omfattningen av restriktionsanvändningen. Ambitionen att bryta med den äldre rättsordningen medförde att processprinciperna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration upprätthölls förhållandevis strikt vid ikraftträdande. Undantagsbestämmelserna från huvudprinciperna var inledningsvis få. De första mer omfattande reformer av brottsmålsprocessen som genomfördes efter tillkom . Som ett resultat av arbete infördes ett antal lagändringar som innebar en uppmjukning av de relativt strikt vidmakthållna principerna om muntlighet och omedelbarhet7. Huvudsyftet med förslagen var att det skulle bli möjligt att i högre grad anpassa rättegångarna till vad det enskilda målet kräver. Det infördes då en möjlighet för domstolarna att förelägga den tilltalade att skriftligen redovisa sin inställning till åtalet och grunden för den. Det infördes också en uttrycklig möjlighet för rätten att hålla ett förberedande sammanträde i brottmål. Vidare reglerades vissa förändringar i de då befintliga möjligheterna att närvara per telefon i rättegången. 1986/87:89. gavs en möjlighet att före åtal hålla ett särskilt sammanträde med den misstänkte eller hans eller hennes försvarare om detta kunde antas vara till fördel för åtalsbeslutet eller för sakens fortsatta handläggning i övrigt. Det infördes också en bestämmelse om att åklagare bör rensa bort sådant ur förundersökningsprotokollet som inte föranlett åtal innan åtalet ges in till rätten. jämkades principen om en koncentrerad rättegång något genom utökade möjligheter att låta en huvudförhandling fortsätta efter uppehåll8. Inom ramen för lagstiftningsarbetet om en modernare rättegång (EMR) har ytterligare lagändringar genomförts som reviderat principerna om muntlighet, omedelbarhet och koncentration. infördes ett förenklat förfarande för att avgöra brottmål utan huvudförhandling i vissa fall då det inte finns anledning att döma till annan påföljd än böter9. infördes en möjlighet för parter och andra personer att delta i ett sammanträde inför rätten genom videokonferens. Det gavs utökade möjligheter att hänvisa till skriftlig bevisning och att ta upp bevisning utom huvudförhandling. Reformen har medfört att hovrätten numera tar del av muntlig bevisning genom uppspelning av de förhör som har hållits i tingsrätten. Som en följd av de överväganden som skett inom ramen för infördes en bestämmelse om ökad användning av förberedelsesammanträden i omfattande brottmål för att klargöra domstolens ansvar för förberedelsen inför huvudförhandling10. Domstolens ansvar för att bedöma om flera åtal ska hanteras var för sig tydliggjordes också då. Det har vidare efter ikraftträdande genomförts ett antal lagändringar för att åstadkomma en tydligare prioritering av rättsväsendets resurser. En fortlöpande avkriminalisering har skett, ibland i samband med avgiftsbeläggning (t.ex. parkeringsavgift, skattetillägg och miljöskyddsavgift), som inneburit att rättsväsendet avlastats hanteringen av vissa brott. Dessutom har det införts flera undantag från den annars obligatoriska åtals- och förundersökningsplikten. Utrymmet att underlåta åtal har utvidgats11. 1999/2000:26. 2004/05:131. 2013/14:170. 1964:10, prop. 1971:100, prop. 1984/85:3, jfr även prop. 2015/16:151. Befogenheter att besluta om förundersökningsbegränsning har införts och en möjlighet att låta bli att inleda förundersökning om det är uppenbart att ett brott inte går att utreda har lagreglerats12. Vidare har vissa möjligheter till avsteg från rättegångsordningen införts. Det har t.ex. tillkommit en möjlighet för att förelägga ordningsbot för bötesbrott13. Området för åklagares befogenhet att besluta om strafföreläggande har utvidgats vid ett flertal tillfällen14. I förhållande till den genomgripande samhällsutveckling som skett har bestämmelser stått sig relativt väl. Det är ändå tydligt att reglerna utarbetades vid som i väsentliga avseenden skiljer sig från dagens. En stor samhällsförändring är den höjda utbildningsnivån i samhället i allmänhet och för de professionella aktörerna i synnerhet. En ny kompetent åklagarkår har utvecklats i takt med att åklagarväsendet har reformerats. Advokatfunktionen har vässats med särskilda behörighetskrav och ett reglerat samfund. har genomgått organisatoriska och kompetenshöjande förändringar. Även domarrollen har utvecklats bl.a. när det gäller en ökad ambition att bemöta parter, vittnen och allmänhet. Samtliga aktörsgrupper har också specialiserats. Förmågan hos enskilda personer att förstå och delta i samhällsprocesserna har förbättrats med kunskapsutvecklingen. Detta har bl.a. inneburit att enskilda ställt alltmer uttalade krav på insyn och deltagande i straffprocessen. Brottsoffrets stärkta position är ett exempel på utvecklingen i det avseendet liksom de förtydliganden 1981/82:41, prop. 1984/85:3, prop. 1994/95:23 och prop. 2011/12:10. 1968:82, prop. 1975/76:148, prop. 1982/83:41, prop. 1994/95:23, prop. 1996/97:8. om vad en rättvis rättegång för den misstänkte ska innebära som utformats inom ramen för arbetet med mänskliga rättigheter. Professionaliseringen av samhället generellt har även tagit sig uttryck i att rättsväsendet efter hand har blivit föremål för en mer kvalificerad och genomgripande granskning. Den fria pressen har också bidragit till att myndighetsutövningen granskas hårdare. Allt detta sammantaget har gett förutsättningar för att inom ramen för gällande rättsordning successivt stärka parternas ställning i processen. Parallellt med kunskapsutvecklingen har också en närmast explosionsartad teknikutveckling skett. Möjligheterna att bevissäkra, delta, kommunicera, presentera och dokumentera inom ramen för brottmålsprocessen har i hög grad påverkats av modern teknik. Processrätten har i viss utsträckning anpassat sig till teknikutvecklingen, inte minst genom EMR-reformen15. Ny teknik har också bidragit till att nya former av kriminalitet har kunnat utvecklas. Brottsligheten har förändrats under . Som en följd av bl.a. ökad internationalisering och utvecklad internetanvändning har en mer sammansatt och komplicerad kriminalitet växt fram som är svårare att utreda och lagföra. Ny strafflagstiftning, t.ex. avseende terrorism och förmögenhetsbrott, har införts för att hålla jämna steg med utvecklingen. Möjligheterna att säkra bevisning, t.ex. i digitala miljöer eller slutna grupperingar där benägenheten att vittna är låg, är typiskt sett mer resurskrävande vid denna typ av brottslighet. De internationella kopplingar som följer av en ökad rörlighet över nationsgränser komplicerar bevissäkringen ytterligare. Myndigheternas arbetsmetoder har reviderats i takt med utvecklingen. De nämnda bevissvårigheterna har i kombination med ökade ambitioner att utreda samband mellan brott eller misstänkta 15 SOU 2001:103, Ds 2001:36, prop. 2004/05:131, SOU 2012:93, prop. 2015/16:39. personer för att kunna komma åt systemhotande eller annars avancerad brottslighet påverkat hur förundersökningar bedrivs. Brottsbekämpningen utgår i högre grad än tidigare från underrättelsebaserad information vilket också leder till att allvarlig brottslighet upptäcks i ett tidigare skede. Samhällssatsningen mot grov organiserad brottslighet har lett till ett mer långsiktigt och därmed resurskrävande arbete. Förmågan att säkra bevis, exempelvis när det gäller it-forensik, har skärpts vid de brottsbekämpande myndigheterna. Föresatsen att parallellt med utredning av själva brottmisstanken säkra vinster av brott i större utsträckning innebär att förundersökningsresurser avsätts för att genomföra ibland mycket omfattande tillgångsutredningar. Brottmålsprocesserna har som ett resultat av utvecklingen vuxit i omfattning. 2.1.3Vad är ett stort brottmål? Bedömningen att antalet stora och komplicerade brottmål ökar är tillbaka väl förankrad inom rättsväsendet, vilket inte minst manifesteras i de olika projekt i frågan som initierats vid flera domstolar och myndigheter16. Någon entydig definition av vad som avses med stora brottmål finns dock inte. Begreppet inkluderar i en mer allmän mening brottmål som antingen har ett mycket omfattande processmaterial eller annars är särskilt komplexa exempelvis för att de innefattar svåra bevis- eller rättsfrågor. tingsrätts projekt om stora mål, som redovisades i en rapport , utgår från att mål med 15 dagars förhandlingstid är att beakta som ett stort brottmål17. Utöver antalet förhandlingsdagar finns det enligt rapporten en rad andra faktorer som kan leda till att brottmål kan anses vara stora och/eller komp- 16Exempelvis projekt om handläggningen av stora och komplicerade mål, se rapporten skräddarsydd rättegång – och vägen dit (2015); tingsrätts projekt om stora mål, se Rapport från arbetsgruppen för en effektivare hantering av stora och komplicerade mål (2015); program för hanteringen av stora och komplicerade ärenden, se rapporten av stora och komplicerade ärenden (2016); 2006:1; interna förstudie om stora brottmål avslutade –2014, promemoria (2016) och Operativa rådets rapport i stora brottmål (2015). 17Rapport från arbetsgruppen för en effektivare hantering av stora och komplicerade mål, (2015). Exempelvis kan målet vara massmedialt uppmärksammat, innehålla stora och komplicerade frågor av tvistemålskaraktär, ha ett stort antal tilltalade eller målsägande eller ett stort skriftligt material. Rapporten utgår därför från att en bedömning i det enskilda fallet alltid måste ske. På motsvarande sätt drar slutsatsen i sin rapport om stora brottmål att det krävs en sammanvägd bedömning av ett antal exemplifierade kriterier för att avgöra om ett ärende ska anses som stort och komplicerat18. Att ett ärende är baserat på mer omfattande underrättelser från polisen, innefattar en omfattande användning av hemliga tvångsmedel, innehåller ett stort antal brottmisstankar eller personer, har ett stort antal förväntade huvudförhandlingsdagar i domstol eller innehåller många komplicerade rätts- och bevisfrågor är sådana kriterier som kan avgöra om ett ärende ska anses vara stort och komplicerat och därmed hanteras i en särskilt föreslagen ordning vid myndigheten. har delat upp sina ärenden i kategorierna mängdmål, projektmål och särskilt krävande mål19. Riktlinjerna för hur särskilt krävande mål ska identifieras anges med exempel. Det kan vara ärenden med många misstänkta personer och svåra frågor om förundersökningsbegränsning och ärenden med internationell anknytning som kräver komplicerade utredningsåtgärder eller hemliga tvångsmedel. Det kan också vara ärenden som initierats av de polisoperativa enheternas underrättelseverksamhet eller Operativa rådet. Även ärenden som är särskilt farliga ur ett omvärlds- och hotbildsperspektiv bör enligt myndigheten handläggas som ett särskilt krävande mål. Det framstår, i enlighet med de överväganden som gjorts vid domstolar och myndigheter, som rimligt att definitionen av vad som utgör ett stort och komplicerat brottmål måste avgöras av omständigheterna i de enskilda fallen utifrån vissa riktmärken om ärendets omfattning och komplexitet. Detta är också vår utgångspunkt för den vidare analysen inom ramen för utredningens arbete. Någon mer preciserad definiton av vad som utgör ett stort brottmål är inte nödvändig för genomförandet av vårt uppdrag. De processuella förutsättningarna för brottmålsförfarandet, som vi har 18Åklagarmyndighetens rapport av stora och komplicerade ärenden (2016). 19Ekobrottsmyndighetens projekthandbok, EBM 2006:1. i uppdrag att överväga, måste vara utformade så att de kan anpassas till förhållandena i varje enskilt brottmål dvs. för såväl stora som små mål. Med en utgångspunkt att begreppet stora mål måste definieras genom en sammanvägning av flera olika omständigheter säger det sig själv att det behövs en närmare granskning för att avgöra hur utvecklingen av stora förundersökningar och förhandlingar kan beskrivas. BRÅ har regeringens uppdrag att kartlägga och analysera utvecklingen av förundersökningarnas och brottmålens omfång och komplexitet under de senaste tio åren20. I uppdraget ingår att kartlägga karaktären på särskilt stora förundersökningar och brottmål, att uppskatta resursåtgången för dessa samt att bedöma vad som ligger bakom utvecklingen. Vidare ingår att analysera utvecklingens eventuella påverkan på resultatutvecklingen så som den kommer till uttryck i kvantitativa indikatorer. Redovisningen från BRÅ kommer att innehålla detaljerade uppgifter i flera avseenden om brottmål med över 60 timmars huvudförhandlingstid i tingsrätten. Uppdraget ska redovisas . Vissa uppgifter som kan ge en bild av hur situationen ser ut inom rättsväsendet när det gäller stora och komplicerade mål finns . har tagit fram statistik för åren 2006–2016 som beskriver antalet brottmål som avgjorts i tingsrätt och hovrätt med . Statistiken innehåller en särredovisning av antalet sådana brottmål med . I den kategorin särredovisas i sin tur brottmål med 100– och brottmål med . Det ska understrykas att diskussionen om problemen med stora brottmål vid myndigheter och domstolar ofta avser mer omfattande ärenden än sådana som föranleder . Fullständig statistik finns i bilaga 5. Siffrorna, som ger en uppfattning om förekomsten av större mål i domstol , speglar med stor sannolikhet i vart fall en lägstanivå av stora och komplexa förundersökningar vid 20 Regleringsbrev för avseende BRÅ. polis- och åklagarmyndigheterna. Ett mål som kräver att presentera koncentrerat för rätten har med nödvändighet krävt stora förundersökningsresurser. statistik bör därför ge en viss uppfattning om förekomsten av stora och komplicerade ärenden också vid de brottsbekämpande myndigheterna. Av statistiken kan bl.a. utläsas att det totala antalet brottmål som har avgjorts med förhandlingar i tingsrätt och hovrätt har minskat medan antalet stora mål har ökat. avgjordes 65 338 brottmål med förhandlingar i tingsrätt och hovrätt och siffran har, med några fluktuationer, stadigt minskat fram då motsvarande siffra var 48 902 mål. ökade antalet mål med 18 eller fler förhandlingstimmar från 471 mål till 666 mål år 201621. När det gäller antalet av dessa med 100 eller fler förhandlingstimmar tycks utvecklingen gå kraftigt uppåt. Antalet sådana mål uppgick till 2006 och 2016. har det totala antalet förhandlingstimmar i tingsrätt och hovrätt varierat mellan som lägst () och som högst (). uppgick det totala antalet förhandlingstimmar i tingsrätter och hovrätter till 121 267. Antalet förhandlingstimmar i mål med 18 eller fler respektive 100 eller fler förhandlingstimmar har ökat vid domstolarna (mål ) respektive (mål ). 21 I denna siffra ingår samtliga mål med 18 eller fler förhandlingstimmar, dvs. även de mål med 100 eller fler förhandlingstimmar som särredovisas i statistiken. Med reservation för de begränsningar att dra slutsatser som följer med ett litet statistiskt underlag kan ändå konstateras en brant ökning av målen med en förhandlingstid motsvarande 100–i tingsrätt och hovrätt . –2012 avgjordes 5 (2006), 2 (2007), 7(2008), 9 (2009), 6 (2010), 6 (2011) respektive 6 (2012) mål med 100–i tingsrätt och hovrätt medan antalet sådana mål –2016 har uppgått till 14 (2013), 12 (2014), 12 (2015) respektive 11 (2016). uppgick antalet mål med 140–i tingsrätt och hovrätt till 2 (2013), 7 (2014), 4 (2015) respektive 6 (2016) och fler än till 7 (2013), 10 (2014), 5 (2015) respektive 7 (2016). har inom ramen för en myndighetsintern förstudie granskat stora brottmål med i tingsrätt –201422. I förstudien har all förhandlingstid räknats in, dvs. inte enbart huvudförhandlingstid. Av granskningen framgår bl.a. att av dessa mål innefattar häktade personer. I de tio största brottmålen rör det sig om i genomsnitt 8,4 häktade personer per mål. En relevant faktor vid en diskussion om åtgärder för en bättre hantering av stora brottmål är vilka brottskategorier som framför allt leder till stora förundersökningar och huvudförhandlingar. Av BRÅ:s preliminära slutsatser inom ramen för det pågående regeringsuppdraget om stora brottmål framgår beträffande målen i domstol att för av brottmålen med minst 60 timmars huvudförhandling i tingsrätt –2015 var ekonomisk brottslighet den dominerande brottstypen (104 mål). Det rörde sig främst om skattebrott, bokföringsbrott och bedrägeribrottslighet. Övriga brottstyper fördelades i lägre andelar. 22 Uppgifter från interna förstudie om stora brottmål avslutade –2014, promemoria . Av årsredovisning för framgår att förhandlingstiden per brottmål (alla brottmål) som avgjorts genom förhandling vid tingsrätterna har ökat mellan åren 2008–2014, för att minska svagt år 201523. Även vid hovrätterna har den genomsnittliga förhandlingstiden per brottmål som avgjorts genom förhandling ökat åren mellan åren 2012–2014. 2.1.4Exempel på stora brottmål24 För att mer konkret åskådliggöra varför det pågår en så intensiv diskussion om processrätt och stora brottmål inom rättsväsendet kan ett antal exempel från hanteringen av stora förundersökningar och huvudförhandlingar vid myndigheter och domstolar vara belysande. I samtliga fall har åtalen bifallits helt eller huvudsakligen. I tre angivna fall har domen inte vunnit laga kraft. Att beskriva ärenden med utgångspunkt i kvantitativa faktorer på det sätt som görs i exemplen har sina begränsningar. För att förstå orsakerna till ärendenas omfattning behövs enligt vad som redan sagts en sådan närmare analys som BRÅ genomför inom ramen för sitt pågående regeringsuppdrag. Exemplen ger dock en uppfattning om hur vissa brottmål utmärker sig bl.a. i fråga om processmaterialets storlek, handläggningstider, resursåtgång, omfattning av frihetsberövanden och restriktionsanvändning samt processkostnader. De stora brottmålen tar omfattande resurser i anspråk även från andra myndigheter än de som nämns i exemplen. Detta gäller inte minst Kriminalvården och . För är stora brottmål alltid förenade med betydande arbetsinsatser innan en förundersökning inleds då arbetet är inriktat mot underrättelsespaning och informationsinhämtning. 23Domstolsverkets årsredovisning 2015, s. 109. 24Exemplen i avsnittet bygger i huvudsak på inhämtade uppgifter från handläggande åklagare i ärendena. Södertäljemålet – mord, människorov och utpressning25 Åtal väcktes mot 20 personer som påstods ha kopplingar till ett kriminellt nätverk för bl.a. mord i tre fall, människorov och utpressning. Förundersökningen omfattade inför åtal cirka 31 000 sidor. Under huvudförhandlingen tillkom 94 tilläggsprotokoll om sammanlagt 25 000 sidor. Totalt kom alltså förundersökningen att omfatta cirka 56 000 sidor. Polisens resursavsättning uppgick första året (motsvarande 41 personer), andra året (motsvarande 34 personer) och tredje året (motsvarande 21 personer). Mellan fem och åtta åklagare arbetade på heltid med målet under rättegången. Huvudförhandlingen i första instans pågick (). Kostnaderna för brottsutredningen och denna första rättegång uppgick till inklusive försvararkostnader om .