sou · H5B326 · 2017-04-03 00:00:00 — Om en tjänsteleverantör utövar ett reglerat yrke ska information även lämnas om exempelvis yrkestitel och det land där denna erhållits samt, när det är tillämpligt, även den yrkesorganisation eller liknan- de där tjänsteleverantören är registrerad. Informationen ska finnas lätt tillgänglig för tjänstemottagaren på platsen för avtal eller ut- förande, på elektronisk väg eller i informationshandlingar om tjänst- en. Den ska ges på ett klart och entydigt sätt och innan avtalet ingås, eller om skriftligt avtal inte finns, innan tjänsten utförs. En tjänsteleverantör ska vidare besvara klagomål från en bestäl- lare och skyndsamt försöka finna en tillfreds- Slutligen anges att en tjänsteleverantör inte får tillämpa allmänna villkor som diskriminerar tjänstemottagare på grund av nationalitet eller bosättningsort, om det inte kan motiveras på objektiva grunder. I varje EU-land ska finnas en kontakpunkt för leverantörer och köpare av tjänster, som bl.a. informerar om gällande regler och väg- leder parterna vid tvist. I har tillsammans med och byggt upp den svenska kontaktpunkten. Kontaktpunkten för tjänster på den inre markna- den är webbaserad och finns på . När det gäller tvistlös- ning i konsumenttvister med en EU-dimension utgör Konsument- verkets enhet kontaktpunkt. Vi återkommer nedan till denna funktion. Produktsäkerhetslagen gäller för varor och tjänster som företag erbjuder konsumenter, dvs. Lagens syfte är att förebygga personskador genom att förhindra att farliga varor och tjänster når konsumenterna. Genom lagen har Europaparla- mentets och rådets direktiv /95/EG av om allmän produktsäkerhet genomförts. Lagen gäller inte begagna- de varor som tillhandahålls som antikviteter. Undantag gäller även för varor som ska repareras eller renoveras innan de kan tas i bruk, förutsatt näringsidkaren tydligt informerat konsumenten om att det rör sig om en sådan vara. I 7 § stadgas att varor och tjänster ska vara säkra. Så är fallet om produkten vid normal eller rimligen förutsebar användning och livslängd inte medför risk för människors hälsa och säkerhet eller när endast låg risk föreligger. Risken måste dock vara godtagbar med hänsyn till hur varan eller tjänsten används och ska vara förenlig med en hög skyddsnivå när det gäller människors hälsa och säker- het. En vara eller tjänst ska enligt lagen definieras som farlig, om den inte motsvarar dessa krav. En tillverkare som tillhandahåller en vara eller en näringsidkare som tillhandahåller en tjänst ska lämna säkerhetsinformation om den behövs för att konsumenterna ska kunna bedöma riskerna med varan eller tjänsten och skydda sig mot dem. Säkerhetsinformation behöver dock inte lämnas vid uppenbara risker. Om en näringsidkare får kännedom om att en farlig vara har sålts ska konsumenterna informeras om skaderiskerna. Information- en ska hjälpa konsumenter att undvika skador. Sådan information brukar ske genom t.ex. annonsering i tidningar och på internet. Även direkt information till konsumenter som köpt produkten kan bli aktuell. En tillverkare som har tillhandahållit en farlig produkt ska utan dröjsmål återkalla den från de distributörer som innehar den, om det behövs för att förebygga skadefall. Är denna åtgärd inte tillräcklig, ska tillverkaren utan dröjsmål återkalla varan även från de konsu- menter som innehar den. Återkallelsen skall ske i en omfattning som är skälig med hänsyn till behovet av att förebygga skadefall. Näringsidkaren är också skyldig att informera berörda tillsyns- myndigheter, t.ex. , om den farliga produkten och vilka åtgärder som vidtagits för att förebygga att konsumenter skadas. Tillsyn över lagens efterlevnad utövas av de myndigheter reger- ingen bestämmer inom olika områden, t.ex. , El- säkerhetsverket och Kemikalieinspektionen. En tillsynsmyndighet får meddela de förelägganden och förbud som behövs i ett enskilt fall för att lagen och föreskrifter som har meddelats med stöd av lagen ska efterlevas. Förelägganden kan t.ex. avse varningsinforma- tion eller återkallelse av en produkt. Vidare får en tillsynsmyndig- het besluta att en farlig vara tillsvidare inte får tillhandahållas eller ställas ut. Ett sådant beslut får inte gälla än vad som är nödvändigt för att utföra de kontroller och bedömningar som behövs. Diskrimineringslagens (2008:567)syfte är att motverka diskrimine- ring och främja lika rättigheter och möjligheter oavsett människors kön, etnisk tillhörighet, religion, m.m. Lagen är tvingande. Det innebär att lagreglerna inte kan sättas ur spel genom avtal. Lagen innehåller ett stort antal regler som indelas utifrån sam- hällsområden såsom arbetsliv, skola och utbildning, försvar och civil- försvar, hälso- och sjukvård samt kommersiella relationer vid om- sättning av varor, tjänster och bostäder. Diskriminering kan avse ett antal andra egenskaper än kön och etnisk tillhörighet. I lagen anges även som diskrimineringsgrunder könsöverskridande identitet eller uttryck, religion eller annan trosuppfattning, Av störst betydelse i utredningens perspektiv är de regler som avser diskriminering inom området varor, tjänster och bostäder. Av 2 kap. 12 § framgår att diskriminering är förbjuden för den som utanför privat- och familjelivet tillhandahåller sådana nyttigheter till allmän- heten. Vidare är diskriminering otillåten för den som anordnar en allmän sammankomst eller en offentlig tillställning. Förbudet i denna del gäller, förutom anordnaren, även den som i förhållande till all- mänheten företräder anordnaren, t.ex. ordningsvakter som anord- naren anlitat via ett fristående vaktbolag. Det är uppenbart att diskriminering är otillåten i näringsverk- samhet. Frågan är emellertid vad som ska avses med privat- och familjelivet, dvs. de sammanhang och den krets av personer i vilken diskriminering inte är olaglig? Formuleringen innebär en klar skärp- ning i förhållande till den äldre diskrimineringslagen. Motsvarande bestämmelse i äldre lag avsåg förbud mot diskriminering vid yrkes- mässigt tillhandahållande av varor, tjänster och bostäder. Det inne- bar i praktiken näringsverksamhet. Den nya bestämmelsen har en spegelvänd formulering; diskriminering är alltid otillåten när varor m.m. tillhandahålls utanför privat och familjelivet. Regeringen bedöm- de att den äldre formuleringen skulle strida mot . Det är mot den bakgrunden utvidgningen av det sanktionerade området diskrimineringslag ska ses. I förarbetena till diskrimineringslagen uttalas att diskriminerings- förbudet inte bör omfatta vad som kan kallas den enskildes privata sfär, eller privat- och familjelivet. Inom privat- och familjelivet bör, enligt regeringen, falla transaktioner avseende varor, tjänster och bostäder, som privatpersoner gör vid enstaka tillfällen och som typiskt sett kan sägas höra hemma i den personnära sfären. Här märks sådant som enstaka fall av uthyrning eller försäljning av den egna bostaden, försäljning av föremål med särskilt affektionsvärde såsom arvegods, sällskapsdjur, egendom av personlig karaktär eller före- mål, som används i det egna hushållet. Stor betydelse bör tillmätas hur ofta och på vilket sätt den enskilde hyr ut eller försäljer egendom eller erbjuder tjänster av liknande slag. Den som erbjuder varor eller tjänster till allmänheten vid mer än enstaka tillfällen eller som kan sägas bedriva en mer stadigvarande verksamhet, bör inte kunna åberopa undantagsregeln. Vissa ytterligare undantag från diskrimineringsförbudet finns inom området tjänster och bostäder. Förbudet mot diskriminering som har samband med kön hindrar inte att kvinnor och män behand- las olika i fråga om tjänster eller bostäder, om det har ett berättigat syfte och de medel som används är lämpliga och nödvändiga för att uppnå syftet. För försäkringstjänster gäller dock att enskilda per- soners försäkringspremier eller försäkringsersättningar inte får skilja sig åt mellan kvinnor och män utifrån beräkningar baserade på kön. Förbudet mot diskriminering i form av bristande tillgänglighet gäller inte i fråga om bostäder och generellt inte heller för privat- personer och små företag med färre än 10 anställda. Tvistlösning sker i kommersiella förhållanden primärt i domstol eller genom skiljeförfarande. Att få en tvist prövad i domstol är emellertid i många fall kostsamt. Det gäller möjligen i ännu högre grad vid förfarande inför skiljenämnd. Mot den bakgrunden är det vanligt att parter förlikas, dvs. utom domstol träffar en överens- kommelse om hur tvisten ska lösas. De delningsekonomiska transaktionerna kan dock antas i de flesta fall gälla smärre belopp, som sannolikt till övervägande del är lägre än . Det är en vanlig värdegräns för att en konsument- tvist ska kunna prövas i (). Vi återkommer nedan till förfarandet i . Emellertid är hyra av bostäder för fritidsändamål f.n. den vanligaste typen av delnings- ekonomisk transaktion. Det är också sannolika den nyttighet i del- ningsekonomin där priserna för transaktionerna generellt sett är högst. Tvistemål om mindre värden Tvistemål om mindre värden kan handläggas i domstol enligt ett förenklat förfarande. Reglerna ska, enligt 1 kap 3 § (RB) tillämpas i tvistemål där förlikning är tillåten, och förutsatt att värdet av det som yrkas uppenbart inte överstiger ett halvt basbelopp enligt lagen om allmän försäkring. Basbeloppet bestäms och uppgår till . Det förenklade förfarandet kan således tillämpas om tvisteföre- målets värde uppenbart inte överstiger . Bestämmel- sen innebär också att ett mål inte kan handläggas enligt det för- enklade förfarandet om det inte går att värdera tvisteföremålet, eller om det är oklart huruvida värdet är lägre än hälften av basbeloppet. Om det däremot står klart att beloppsgränsen inte är uppnådd ska målet handläggas enligt det förenklade förfarandet. Rätten kan alltså inte välja ett ordinarie förfarande även om det i ett enskilt fall vore önskvärt, exempelvis på grund av att målet innehåller en svår rätts- fråga. Däremot har parterna möjlighet att under vissa förutsätt- ningar yrka att det ordinarie förfarandet tillämpas. Frågan är då på vilket sätt förfarandet i dessa, s.k. småmål, skiljer sig från det ordinarie tvistemålsförfarandet. En första viktig skill- nad är att småmålen handläggs av en ensam juristdomare. Ordinarie tvistemål handläggs normalt av tre juristdomare. Vidare finns betydande begränsningar i vilka rättegångskostna- der som får tas ut. Förfarandet har tillkommit för att göra det lättare för enskilda att få en tvist prövad i domstol. Risken att drabbas av höga rättegångskostnader, både egna och motpartens, kan annars vara ett betydande hinder, i synnerhet vid små tvister. Enbart skäliga kostnader för att en part ska kunna ta tillvara sin rätt är ersättnings- gilla. Vilka kostnadsposter som, med denna restriktion, kan ersättas framgår av 18 kap. 8 § a RB, bl.a. viss rådgivning enligt rättshjälps- lagen, ansökningsavgift, resa till förhandling och skälig kostnad för vittnesbevisning. Det är således meningen att parterna ska föra sin talan utan bi- stånd av ombud. Det åligger å andra sidan domstolarna att vägleda parterna i hur förfarandet går till. Slutligen bör påpekas att möjlig- heten att överklaga domar i tvistemål begränsats från . krävs, enlighet 49 kap. 12 § RB, prövningstillstånd i Det gäller såväl mål om mindre värden som ordinarie tvistemål. 5.10.2 Tvister i konsumentförhållanden Tvister i konsumentförhållanden, dvs. mellan näringsidkare och kon- sument kan, förutom i domstol, prövas även i Allmänna reklamations- nämnden (). Dessutom finns ytterligare några, branschspecifika, instanser som har officiell ställning som prövningsorgan för konsumenttvister. ARN:s verksamhet regleras i förordning (2015:739) med in- struktion för . Förfarandet i skiljer sig på några väsentliga punkter från domstolsförfarandet i tvistemål. En viktig skillnad är att processen är skriftlig. Vittnen kan inte höras. Däremot kan intyg ges in. Vidare utgör ARN:s be- slut endast rekommendationer till parterna om hur tvisten ska lösas. En konsument kan alltså inte anlita kronofogden för att få ARN:s beslut verkställt genom t.ex. utmätning. är däremot verk- ställbara på detta sätt, när de vunnit lag kraft. Ett ärende hos inleds med att en klagande konsument gör en anmälan. För att ärendet ska tas upp till prövning krävs att kon- sumenten har framfört ett krav till företaget, som helt eller delvis avvisats. Anmälan ska vara skriftlig; erbjuder på sin hemsida ett elektroniskt formulär för anmälan. I anmälan ska anges vad som yrkas och grunderna för yrkandet. Anmälan ska vidare åtföljas av den skriftliga bevisning som konsumenten åberopar. Det är bara konsumenter som kan starta ett ärende i . Vissa begränsningar, utöver de nämnda, finns när det gäller vilka typer av ärenden prövar. Exempelvis kan avslå en ansökan om prövning om ärendet är mycket komplicerat. Vidare finns, liksom i domstolarnas småmål, viss värdegränser, som varierar mellan olika varu- och tjänsteområden. Om värdet av det som kon- sumenten yrkar inte når upp till respektive värdegräns avvisas an- sökan. ARN:s värdegränser framgår av tabell 5.1. Gällande rättsregler SOU 2017:26 Sko, textil, elektronik, ärenden vid allmänna avdelningen samt ärenden som rör flyg-, tåg-, båt- och busspassagerares rättigheter Motor, resor, möbler, tvätt, spel eller lotter Bank, bostad, båt, fastighetsmäklare eller försäkring tillämpar också en tidsgräns, som innebär att anmälan avvisas om det gått från den tidpunkt då konsumenten först framförde sitt krav till näringsidkaren. Det finns också ett antal speci- fika undantag från vilka typer av ärenden prövar. prövar inte ärenden som gäller hälso- och sjukvårdstjänster, köp av fast egendom t.ex. småhus, upplåtelse eller överlåtelse av bostadsrätt, tomträtt, arrende eller hyra av lägenhet om tvister gäller något annat än fordran i pengar, tvister som kan prövas, eller har prövats, av en nativ tvistlösning som godkänts enligt lagen (2015:671) om alter- nativ tvistlösning i konsumentförhållanden, tvister som handläggs i eller är avgjorda av en domstol, av Krono- fogdemyndigheten eller av en hyres- och arrendenämnd, tvister som redan prövats av eller som omfattas av en re- kommendation som getts i ett ärende om grupptalan samt ärenden som anhängiggjorts av någon annan än en konsument eller, när det gäller grupptalan enligt 9 § i ARN:s instruktion, någon annan än eller en samman- slutning av konsumenter. Normalt prövas inte heller ärenden där näringsidkaren försatts i kon- kurs, eftersom möjligheten för konsumenten att få ersättning i regel är praktiskt taget obefintliga. Undantag kan dock göras i enskilda fall. Däremot prövas ärenden där näringsidkarens konkursbo fram- ställer krav mot en konsument om ärendet i övrigt är av sådant slag att är behörig instans. Som framgått kan också pröva ärenden i s.k. grupp- talan. En sådan förs av . Om Konsument- ombudsmannen har beslutat att inte göra någon anmälan får en av en sammanslutning av konsumenter föra grupptalan i . En förutsättning för grupptalan är att det finns flera konsumenter som kan antas ha anspråk mot näringsidkaren på väsentligen likartade grunder. I övrigt gäller även för grupptalan de redovisade förut- sättningarna. prövar omkring 10 000 konsumenttvister . Den genomsnittliga handläggningstiden uppgår . Förutom att pröva konsumenttvister ska även informera kon- sumenter och näringsidkare om myndighetens praxis, stödja den kommunala konsumentverksamhetens hantering av tvister genom utbildning och information samt genomföra förtroendeskapande åtgärder i förhållande till näringslivet. Information om praxis sker bl.a. genom att publicerar vissa beslut på sin hemsida. Det gäller beslut i ärendetyper som är särskilt vanliga, men också beslut i ärenden som är bedöms vara vägledande genom att vara princi- piellt intressanta. Ärenden kan exempelvis bli vägledande när ny lag- stiftning har tillämpats, när tvisten rör en ny typ av vara eller tjänst eller om beslutet kan få betydelse för liknande ärenden . ska vägleda konsumenterna i frågor som gäller handlägg- ning och andra frågeställningar om formalia. ska också verka för att parterna kommer överens. Däremot kan inte ge råd i materiella, rättsliga angelägenheter eftersom myndigheten ska vara opartisk. Vid sådana frågor hänvisas till exempelvis Hallå Konsument, till konsumentvägledning eller till de rådgivningsbyråer som etablerats inom vissa områden, t.ex. . Alternativ tvistlösning och internationella konsumenttvister gäller lagen (2015:761) om alter- nativ tvistlösning i konsumentförhållanden.15 Lagen innebär att orga- nisationer kan ansöka hos Kammarkollegiet om att bli ett godkänt alternativt tvistlösningsorgan. 2015/16:128. begravningsbyråers förbunds reklamationsnämnd samt godkänts av Kammarkollegiet för alternativ tvistlösning i konsu- mentförhållanden inom sina respektive områden. Tvistlösning vid konsumenttvister inom EU Som framgått i det föregående bygger bl.a. reglerna om distans- handel och elektronisk handel på EU-direktiv. Syftet är främja den inre marknaden för varor och tjänster genom att så långt möjligt in- föra liknande regler för handel med sådana nyttigheter. Det innebär att regler och rutiner för tvistlösning i konsumenttvister har sam- ordnats inom områden som gäller distansförsäljning av varor och tjänster mellan näringsidkare och konsumenter i olika EU-länder. Förfarandet kan dock inte användas vid konsumenttvister med räck- vidd utanför EU och inte heller vid tvister mellan privatpersoner. infördes nya rutiner i EU för att underlätta tvistlösning i tvister där konsumenten och näringsidkare har hemvist i olika EU-länder. Det innebär ett system med tvistlösning online i form av en så kallad ODR-plattform, som kommissionen upprättat.16 Syftet är att ge konsumenter och företagare en ingång för prövning utanför domstol av tvister som uppstått vid gränsöverskridande e- handel. För företagen innebär detta bl.a. att E-handelsföretag som är etablerade i ett EU-land ska ha en länk till ODR-plattform och ange sina e-post- adresser på sin webbplats, E-handelsföretag som har åtagit sig eller är skyldiga att använda alternativ tvistlösning för att lösa tvister med konsumenter ska tillhandahålla länken till ODR-plattformen på sina webbplatser 16 ODR står för Online Dispute Resolution. och, om erbjudandet görs via e-post, även i e-postmeddelandet samt att informationen, i tillämpliga fall, också ska tillhandahållas i de all- männa villkoren för köpeavtal och tjänsteavtal online. I alla EU-länder ska det finnas en organisation som är kontaktpunkt för ODR. I har genom den fristående enheten i uppdrag att vara sådan kontaktpunkt. svarar också för information till allmänheten om hur ODR fungerar och ger vägledning vid problem i konsument- förhållanden som har en europeisk dimension. Figur 5.1 Kommissionens webbplats för ODR Skatterättsliga och skattetekniska frågor med koppling till delnings- ekonomi har , på uppdrag av regeringen, utretts av Skatte- verket.17 Utredningen ser inte skäl att närmar redovisa innebörden av de regler om t.ex. inkomst- och mervärdesskatt, som kan bli tillämpliga i samband med delningsekonomiska transaktioner. Emel- lertid ska utrednigen närmare anlysera det marknadsrättsliga regel- verket i konsumenträttsliga delar. I kapitel 3 har framgått att de 17 rapporter Kartläggning och analys an delningsekonomins påverkan på skatte- systemet, delrapport samt slutrapport . delningsekonomiska plattformarna av utredningen bedöms fattiga på information om frågor som kan vara väsentliga för användarna. En sådan fråga gäller skattekonsekvenser av delningsekonomiska transaktioner. Mot den bakgrunden finns skäl att kort beröra några grundläggande regler om beskattning. De inkomstslag som i huvudsak kan vara aktuella i delningsekono- min är inkomst av näringsverksamhet, tjänst och kapital. Arbets- prestationer som utförs genom en delningsekonomisk transaktion deklareras i inkomstslagen näringsverksamhet eller tjänst beroende bl.a. på hur omfattande och varaktig verksamheten är. Inkomst av tjänst eller näringsverksamhet En verksamhet som en privatperson bedriver ska anses utgöra närings- verksamhet om den bedrivs självständigt, i vinstsyfte och med varak- tighet. Om något av dessa villkor inte är uppfyllt är verksamheten inte näringsverksamhet i skatteteknisk mening. Inkomster som en privatperson får av tjänsteutövning i delningsekonomin, såsom träd- gårdsarbete, snöskottning eller målning, ska i så fall deklareras i inkomstslaget inkomst av tjänst. Sådana inkomster kan i huvudsak utgöra antingen uppdrags- inkomst eller inkomst av hobbyverksamhet. Om exempelvis en hobby- fotograf, inom ramen för sin hobby, säljer bilder som framställts i ett tidigare skede, ska inkomsten av försäljningen deklareras som inkomst av hobbyverksamhet under inkomstslaget inkomst av tjänst. Om hobbyfotografen däremot, mot betalning, fotograferar på upp- drag av t.ex. en granne, ska inkomsten av uppdraget deklareras som uppdragsinkomst i samma inkomstslag. Avdrag kan, förutom grund- avdraget, göras för utgifter som överstiger . Inkomst- erna, med avdrag för kostnader, adderas således till eventuell lön eller pension och beskattas samlat med sådana inkomster. Hur stor skatten blir beror på vilken marginalskatt som gäller för den skatt- skyldige. När tar ställning till om en verksamhet däremot är näringsverksamhet prövas alla tre villkor om självständigt, vinstsyfte och varaktighet vid en samlad, individuell bedömning. Några be- loppsgränser eller tröskelvärden används alltså inte här. Det som sagts gäller fysiska personers verksamhet. Verksamhet som en fysisk person bedriver i t.ex. ett aktiebolag eller ett handelsbolag är regel- mässigt näringsverksamhet. Vid bedömningen av om verksamheten bedrivs självständigt, och inte i ett anställningsförhållande, tas särskild hänsyn till vad upp- dragsgivaren och uppdragstagaren har avtalat, i vilken grad uppdrags- tagaren är beroende av uppdragsgivaren och i vilken omfattning uppdragstagaren är inordnad i uppdragsgivarens verksamhet. Syftet med verksamheten ska vara att den ska gå med vinst om näringsverksamhet ska vara aktuell. Det finns inget krav på att vinst ska uppkomma första året, exempelvis om stora investeringar krävs, men verksamheten ska kunna beräknas ge ett ekonomiskt överskott . Hobbyverksamhet, såsom försäljning av produkter från hemslöjd, biodling eller fritidsfiske, saknar ofta förutsättning att ge vinst. Sådan verksamhet deklareras i så fall som inkomst av tjänst. För att en verksamhet ska bedömas som näringsverksamhet krävs också att den är yrkesmässig, dvs. att den bedrivs regelbundet och varaktigt. En verksamhet som bara omfattar enstaka uppdrag anses inte som näringsverksamhet. Det gäller även om uppdragen är själv- ständigt utförda och vinstsyfte finns. Sådana tillfälliga inkomster deklareras normalt som inkomst av tjänst enligt vad som sagts. För att en privatpersons tjänsteutövning i delningsekonomin ska anses vara näringsverksamhet krävs alltså att den bedrivs i syfte att tjäna pengar, dvs. generera vinst när kostnader är betalda, att den bedrivs självständigt i förhållande till exempelvis ett företag, som i annat fall skulle kunna ses som arbetsgivare, och att den har viss varaktighet. Näringsverksamhet i skattekniskt hänseende ska inte förväxlas med att vara näringsidkare i konsumenträttslig mening. Regler om det konsumenträttsliga begreppet näringsidkare har belysts i det föregående vid beskrivning av konsumentköplagen. Tröskeln till en ställning som näringsidkare i ett konsumentförhållande, och som innebär att den tvingande konsumenträtten blir tillämplig, är betyd- ligt lägre än vad som gäller för näringsverksamhet i skatteteknisk mening. Bland annat krävs inte att verksamheten har ett vinstsyfte. Normalt är en person som bedriver näringsverksamhet skatteteknisk mening också näringsidkare i konsumenträttslig mening, då trans- aktioner genomförs med en enskild konsument som motpart. Det omvända förhållandet behöver däremot inte alltid gälla.