sou · H5B375 · 2017-10-11 00:00:00 — Den centrala bestämmelsen avseende lagringsskyldighetens om- fattning finns i 6 kap. 16 a § LEK. Lagringsskyldiga är enligt den bestämmelsen de som bedriver anmälningspliktig verksamhet enligt 2 kap. 1 § samma lag. Därigenom omfattas leverantörer av allmänt tillgängliga kommunikationsnät av sådant slag som vanligen till- handahålls mot ersättning och av allmänt tillgängliga elektroniska kommunikationstjänster. Lagringsskyldigheten omfattar uppgifter som anges som nödvändiga för vissa preciserade syften. Dessa är formulerade som uppgifter som är nödvändiga för att kunna spåra och identifiera en kommunikationskälla, slutmålet för kommu- nikationen, datum, tid och varaktighet för kommunikationen, typ av kommunikation, kommunikationsutrustning samt lokalisering av mobil kommunikationsutrustning. Lagringsskyldigheten omfattar uppgifter som leverantören genererar eller behandlar i sin verksam- het. Det innebär att leverantören inte har någon skyldighet att in- förskaffa uppgifter som denne annars inte genererar eller behandlar. Däremot ska en uppgift lagras så fort den funnits hos leverantören, även om det bara rör sig om en ytterst (prop. 2010/11:46 s. 77). Omfattningen av lagringen är begränsad till uppgifter som genereras eller behandlas vid telefonitjänst, meddelandehantering, Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet internetåtkomst och tillhandahållande av kapacitet för att få inter- netåtkomst (anslutningsform). Telefonitjänst omfattar situationer då E.164-nummer (vanliga telefonnummer) används av någon av samtalsparterna. Det inkluderar fast och mobil telefoni och de flesta internettelefonitjänster. Inter- nettelefoni som bara använder andra adresser än E.164-nummer (exempelvis ip-adresser) omfattas inte. Med telefoni avses inte heller kommunikation som omfattas av begreppet meddelandehantering.1 (prop. 2010/11:46 s. 29–30) Meddelandehantering definieras i 6 kap. 1 § LEK som utbyte eller överföring av elektroniskt meddelande som inte är samtal och inte heller är information som överförs som del av sändningar av ljudradio- och tv-program. Begreppet innefattar elektroniska meddelanden som t.ex. e-post, sms och mms. Lagringsskyldigheten är inte begränsad till något speciellt kommunikationsprotokoll. 2010/11:46 s. 30) Internetåtkomst finns också definierat i 6 kap. 1 § LEK. Med internetåtkomst avses enligt bestämmelsen möjlighet till överföring av ip-paket som ger användaren tillgång till internet. Med ip-paket menas ett telekommunikationspaket med data som ska överföras, inklusive en titelrad med bl.a. sändarens namn och mottagarens ip- adress. I praktiken innebär internetåtkomst att användaren tilldelas en eller flera ip-adresser för kommunikation. Med ip-adress (Inter- net Protocol Adress) avses en unik adress som används för identi- fiering och kommunikation mellan två datorer på internet med hjälp av Internet Protocol-standarden (ip). Ip-adresserna kan vara fasta adresser, dvs. samma användare har alltid samma adress, eller dyna- miska adresser, dvs. de tilldelas användaren . När dynamiska ip-adresser används kan alltså samma användare ha olika adresser vid olika tillfällen och samma ip-adress kan användas av olika användare vid olika tillfällen. 2010/11:46 s. 30) Med anslutningsform avses själva tekniken eller kapaciteten som ger möjlighet till överföring av ip-paket för att få internetåtkomst, t.ex. DSL (), fiberoptiska anslutningar, (UMTS), GSM (GPRS), traditionella telefonmodem och WLAN (trådlöst nät), prop. 2010/11:46 s. 30–31 och 77. 1 Observera att definitionen av telefonitjänst i datalagringsdirektivet även innefattade meddelandetjänster, såsom sms och mms, artikel 2 c. Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet Besök på webbsidor och chattsidor samt användning av File Transfer Protocol (FTP, dvs. upp- och nedladdning av filer) är exem- pel på tjänster som faller utanför lagringsskyldighetens räckvidd (prop. 2010/11:46 s. 77, se även avsnitt 12.4.2). I 39–43 §§ FEK anges på en mer detaljerad nivå vilka uppgifter som ska lagras inom respektive teknikslag. PTS får också meddela närmare föreskrifter om de uppgifter som ska lagras (44 §). Av bestämmelserna i framgår följande. För telefonitjänst ska det lagras uppringande nummer, uppringt nummer och nummer som samtalet styrts till, uppgifter om upp- ringande och uppringd abonnent och, i förekommande fall, regist- rerad användare, datum och spårbar tid då kommunikationen på- börjades och avslutades samt uppgifter om den eller de tjänster som har använts. För mobiltelefoni ska det därutöver lagras uppringandes och uppringds abonnemangsidentitet och utrustningsidentitet, loka- liseringsuppgifter för kommunikationens början och slut samt datum, spårbar tid och lokaliseringsuppgifter för den första akti- veringen av en förbetald anonym tjänst (t.ex. oregistrerade kontant- kort). För ip-telefoni ska det därutöver lagras uppringandes och upp- ringds ip-adresser, datum och spårbar tid för på- och avloggning i den eller de tjänster som använts samt uppgifter som identifierar den utrustning där kommunikationen slutligt avskiljs från den lagrings- skyldige till den enskilda abonnenten. Vid meddelandehantering ska det lagras avsändares och mottaga- res nummer, ip-adress eller annan meddelandeadress, uppgifter om avsändande och mottagande abonnent och, i förekommande fall, registrerad användare, datum och spårbar tid för på- och avloggning i den eller de tjänster som använts, datum och spårbar tid för av- sändande och mottagande av meddelande samt uppgifter om den eller de tjänster som har använts.2 När det gäller internetåtkomst och anslutningsform ska det lagras användares ip-adress, uppgifter om abonnent och, i förekommande 2 Det kan särskilt noteras att lokaliseringsuppgifter inte ska lagras vid (mobil) meddelande- hantering. Varför denna skillnad, i förhållande till telefonitjänst, har gjorts finns inte närmare utvecklat i förarbetena, se SOU 2007:76, särskilt avsnitt 6.10, samt prop. 2010/11:46, särskilt s. 27–28 och 33–37. Någon sådan skillnad finns inte i 6 kap. 16 a § LEK och det kan disku- teras om det möjligen inte var så att datalagringsdirektivet ålade medlemsstaterna att införa en sådan lagringsskyldighet, se artikel 5.1 f) 1 i datalagringsdirektivet samt artikel 2 d) i direktiv /58, jfr dock artikel 2.2 e) i datalagringsdirektivet. Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet fall, registrerad användare, datum och spårbar tid för på- och av- loggning i tjänsten som ger internetåtkomst, den typ av kapacitet för överföring som har använts samt uppgifter som identifierar den utrustning där kommunikationen slutligt avskiljs från den lagrings- skyldige till den enskilda abonnenten. En fråga som varit föremål för diskussion är hur långt lagrings- skyldigheten sträcker sig avseende ip-adresser. Det är inte ovanligt att privatpersoner, företag eller operatörer använder sig av NAT- teknik, som enkelt uttryckt innebär att en publik ip-adress används och delas upp i flera privata ip-adresser, exempelvis genom en router. NAT-tekniken används även i stor skala, av t.ex. internetleveran- törer, och en publik ip-adress kan i teorin delas av omkring 65 000 abonnenter eller användare. PTS har gjort bedömningen att lag- ringsskyldigheten i dessa fall inte sträcker sig längre än till den privata ip-adressen, se PTS skrivelse till Eko- brottsmyndigheten, dnr 15-1185. (se även SOU 2015:31 s. 320) Som framgår ovan, ska det i flera fall lagras de tjänster som använts. Med tjänst avses exempelvis rösttelefoni, konferenssamtal, typ av meddelandetjänst (sms, mms, etc.) eller extratjänster som vidare- sändning och omstyrning av samtal (SOU 2007:76 s. 154). Av 6 kap. 16 a § LEK följer vidare att den svenska regleringen på två punkter går längre än vad datalagringsdirektivet krävde (avsnitt 8.1). Lagringsskyldigheten omfattar nämligen även uppgifter som behövs för att lokalisera mobil kommunikationsutrustning vid kommuni- kationens slut samt uppgifter som genererats eller behandlats vid misslyckad uppringning. En lagringsskyldig leverantör får enligt 6 kap. 16 a § tredje stycket LEK uppdra åt någon annan att utföra själva lagringen. Enligt 6 kap. 16 b § kan en leverantör, om det finns synnerliga skäl för det, undan- tas från lagringsskyldigheten. Lagringsskyldigheten gäller enligt 6 kap. 16 d § LEK från den dag då kommunikationen avslutades. Därefter ska uppgifterna utplånas, om det inte är så att de har begärts utlämnade men ännu inte hunnit lämnas ut. I sådana fall ska upp- gifterna i stället utplånas så snart de har lämnats ut. Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet 6.2Regleringen av tillgång till uppgifter Enligt 6 kap. 16 c § LEK får uppgifter som lagrats enligt 16 a § behandlas endast för att lämnas ut enligt 22 § första stycket 2, 27 kap. 19 § RB eller IHL. Härtill kommer de osjälvständiga hemliga tvångmedlen, dvs. de hemliga tvångsmedlen enligt 27 kap. RB som får användas enligt förutsättningarna preventivlag och LSU. De två sistnämnda hänvisar till om hemlig övervak- ning av elektronisk kommunikation. 6.2.1Begreppen abonnemangsuppgifter, trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter Av regleringen i 6 kap. LEK följer att trafikuppgifter som lagras av en leverantör med stöd av den tvingande regleringen i 16 a § i nämnda kapitel får behandlas – vid sidan av själva lagringen och den efter- följande raderingen – endast för att lämnas ut enligt 6 kap. 22 § första stycket 2 LEK, 27 kap. 19 § RB och enligt IHL. Villkoren för denna inhämtning av uppgifter, som alltså är uppdelad på tre olika regelverk, berörs mer ingående i det följande. De lagringsskyldiga leverantörerna ska enligt 6 kap. 16 f § LEK bedriva sin verksamhet så att uppgifterna kan lämnas ut utan dröjs- mål och så att det inte röjs att uppgifterna lämnats ut. Uppgifterna ska också göras tillgängliga på ett sådant sätt att informationen enkelt kan tas om hand av de brottsbekämpande myndigheterna. Det kan nämnas att uppgifter som inte lagrats med stöd av den tvingande regleringen i 6 kap. 16 a § LEK ändå kan finnas tillgängliga hos leverantören, exempelvis för att denne behöver uppgifterna för sin fakturering. Sådana uppgifter kan också hämtas in av de brotts- bekämpande myndigheterna enligt gällande regelverk (avsnitt 4.3). Reglerna om lagring är på så sätt frikopplade från reglerna om in- hämtning. Lagringsskyldigheten är alltså till för att underlätta in- hämtningen och säkerställa att alla operatörerna lagrar de uppgifter som omfattas, men reglerna om inhämtning är inte beroende av lagringsskyldigheten. Vidare finns, när det gäller andra uppgifter som rör leveran- törernas kunder än de uppgifter som lagras enligt 6 kap. 16 a § LEK, bestämmelser som genombryter leverantörens tystnadsplikt i situa- tioner som omfattar utlämnande för bl.a. delgivning i vissa fall, efter- Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet forskning av försvunna personer, identifiering vid olyckor och dödsfall samt underrättelse av vårdnadshavare till en underårig som misstänks för brott (6 kap. 22 § första stycket 1, 3, 6 och 7 LEK). I dessa fall genombryts tystnadsplikten – med ett undantag – enbart i fråga om uppgifter om abonnemang. För ändamålet att eftersöka försvunna personer ska även andra uppgifter som angår ett elektro- niskt meddelande, t.ex. lokaliseringsuppgifter, på begäran lämnas ut. Med uppgift om abonnemang i 6 kap. 20 § LEK avses t.ex. uppgifter om abonnentens nummer, namn, titel och adress (prop. 1992/93:200 s. 310). Till abonnemangsuppgifter brukar även räknas uppgifter om exempelvis avtal och fakturering. Vidare innefattas såväl fasta som dynamiska ip-adresser och IMSI-nummer (ett num- mer som är kopplat till abonnentens sim-kort och därmed telefon- nummer). Däremot har det påståtts att varken IMEI-nummer (ett id-nummer för kommunikationsutrustningen) eller PUK-kod om- fattas av begreppet, prop. 2011/12:55 s. 62, 69 och 101 (se dock det i propositionen redovisade remissyttrandet av Säkerhetspolisens ang. IMEI-nummer), SOU 2007:76 s. 64–66, SOU 2009:1 s. 70–73 och 95 samt , Straffprocessuella tvångsmedel, 3:e uppl., 2013, s. 485 (annan uppfattning ang. IMEI-nummer). Det kan ifrågasättas om det är lämpligt eller ens möjligt att defi- niera abonnemangsuppgifter endast utifrån vilken uppgift det är fråga om. Enligt utredningen är det mer relevant att som utgångspunkt definiera abonnemangsuppgifter som uppgifter som identifierar abonnenten eller den registrerade användaren bakom ett visst num- mer eller en viss adress, i motsats till uppgifter som redogör för hur numret eller adressen har använts. Utifrån en sådan definition utgör uppgift om vilken abonnent som är kopplad till ett visst IMSI- nummer en abonnemangsuppgift medan information om vilka andra nummer eller adresser som ett visst IMSI-nummer har kommunice- rat med inte gör det. En sådan definition stämmer väl överens med hur de olika uppgiftskategorierna exemplifierades i förarbetena till telelagen, varifrån begreppet ursprungligen härstammar, prop. 1992/93:200 s. 310 och prop. 2002/03:110 s. 271. Definitionen får också visst stöd av ett uttalande från Kammarrätten i i rättsfallet RK 2010:1. Kammarrätten ansåg att en begäran om upp- gifter som syftar till att identifiera ett abonnemang eller en abonnent i princip avser uppgifter om abonnemang. Kammarrätten gick emeller- tid ett steg längre och menade att om en sådan begäran även inne- Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet fattade en annan uppgift, i det fallet vilka IMSI-nummer som använts i kombination med ett visst känt IMEI-nummer, utgjorde det allt- jämt en fråga som syftade till att identifiera ett abonnemang och därmed en uppgift som skulle lämnas ut av operatören i enlighet med 6 kap. 22 § första stycket 2 LEK. För att ytterligare illustrera skillnaden mellan abonnemangs- uppgifter och andra uppgifter kan en jämförelse göras med uppgifter om ett fordon. Uppgift om vem som äger fordonet vid en viss tid- punkt skulle motsvara en abonnemangsuppgift medan frågor om var fordonet befunnit sig inte skulle göra det. Abonnemangsuppgifter finns tillgängliga för leverantören i elek- tronisk form. För att uppgifter om en fysisk person ska tas in i en abonnentförteckning som görs allmänt tillgänglig krävs att den enskilde lämnat sitt samtycke till det (6 kap. 16 § LEK). I den ut- sträckning uppgifter finns tillgängliga i sådana allmänt tillgängliga förteckningar omfattas de, till följd av abonnentens samtycke, i praktiken inte av tystnadsplikten. Bestämmelserna om skyldighet att lämna ut uppgifter om abonnenter får därför betydelse i första hand i fråga om uppgifter som rör abonnenter som inte har lämnat sitt sam- tycke till att uppgifterna offentliggörs och när det gäller uppgifter som normalt inte offentliggörs, t.ex. ip-adresser. Som framgår i avsnitt 6.1 är en ip-adress en unik adress som en dator eller ett lokalt nätverk tilldelas för att datapaket ska kunna skickas och tas emot över internet genom den tekniska kommuni- kationsstandarden Internet Protocol. Ip-adressen kan därför, något förenklat, liknas med ett postnummer för vanliga brevförsändelser. Ip-adressen är en teknisk uppgift som ingår i varje datapaket och som behövs för att datapaketet ska nå sin destination på internet. En ip-adress kan vara fast eller dynamisk och tilldelas en använ- dare via t.ex. en internetleverantör. Av praktiska skäl tilldelas privat- personer vanligen dynamiska ip-adresser. Dessa är inte knutna till specifika datorer eller annan utrustning som kommunice- rar över internet utan tilldelas olika datorer beroende på vilka en- heter som vid varje given tidpunkt är uppkopplade mot internet. Eftersom ip-adressen hänför sig till internetuppkopplingen som sådan och inte uteslutande rör ett visst elektroniskt meddelande kan ip-adressens huvudsakliga syfte sägas vara att identifiera abonnenten. Mot den bakgrunden anses ip-adressen, oberoende av om den är fast eller dynamisk, vara en uppgift om abonnemang (prop. Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet s. 101). Utredningen delar denna bedömning. Även de flesta med- lemsstater i den informella rådsarbetsgrupp i EU som behandlar datalagringsfrågan efter Tele2-domen har preliminärt kommit till slutsatsen att ip-adresser är abonnemangsuppgifter (som inte om- fattas av domen, se även avsnitt 12.2). Det existerar emellertid även andra uppfattningar, enligt vilka de uppgifter som krävs för att identifiera abonnenten bakom en ip-adress inte ska anses vara upp- gifter om abonnemang, bl.a. eftersom det kan röra sig om tidsloggar för internetåtkomst (avsnitt 12.2). Med trafikuppgifter avses i detta sammanhang enkelt uttryckt de uppgifter som behövs för att förmedla ett elektroniskt meddelande i ett elektroniskt kommunikationsnät eller för att fakturera ett sådant meddelande (6 kap. 1 § LEK). De trafikuppgifter som genereras vid elektronisk kommunikation kan avslöja t.ex. vilken typ av kom- munikation som förekommit (telefoni, sms, etc.), vilken utrustning som använts, vilka nummer eller adresser som kommunicerat med varandra samt när och hur länge kommunikationen pågått. Utanför begreppet trafikuppgifter faller information som avslöjar medde- landets innehåll. En uppgift om vilket abonnentnummer som har använts för att skicka eller ta emot ett visst meddelande utgör en trafikuppgift då uppgifterna behövs för att överföra meddelandet. En uppgift om vem som innehar detta nummer är däremot en abonnemangsuppgift. Dessa uppgifter finns normalt tillgängliga i leverantörernas kund- och faktureringssystem som de behövs för att t.ex. fakturera för utnyttjade tjänster eller erbjuda andra mervärdes- tjänster. Vid sidan av begreppet trafikuppgifter används även uttrycket lokaliseringsuppgifter för att beteckna uppgifter som genereras vid elektronisk kommunikation och som är knutna till lokaliseringen av den kommunikationsutrustning som används vid överföringen av ett elektroniskt meddelande. Det kan t.ex. vara fråga om vilken cell (antenn på basstation) som utrustningen kopplat upp sig mot eller en gps-position. 2002/03:110 s. 261–262 och SOU 2009:1 s. 71–72) Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet Som framgår ovan, har en leverantör tystnadsplikt för uppgifter om abonnemang, innehållet i ett elektroniskt meddelande och andra uppgifter som angår ett särskilt elektroniskt meddelande – med vissa undantag i förhållande till innehavaren av ett abonnemang och den som tagit del i utväxlingen av meddelandet (6 kap. 20 § LEK). Upp- gifter som angår ett särskilt elektroniskt meddelande anses enligt praxis vara uppgifter om vilka som har deltagit i utväxlingen av ett elektroniskt meddelande, uppgifter om när och utväxlingen ägde rum och uppgifter om positionen hos den utrust- ning som använts vid kommunikationen. Tystnadsplikten omfattar i förekommande fall även information om att uppgifter i hemlighet har inhämtats av de brottsbekämpande myndigheterna (6 kap. 21 § LEK). En åklagarmyndighet, , Säkerhetspolisen eller annan myndighet som ska ingripa mot brott (, Kustbevak- ningen och ) har trots tystnadsplikten rätt att få tillgång till abonnemangsuppgifter, om uppgiften gäller misstanke om brott som myndigheten ska ingripa mot (6 kap. 22 § första stycket 2 LEK). Regleringen innebär att de brottsbekämpande myndigheterna i princip har rätt att inhämta abonnemangsuppgifter för att beivra alla typer av brott utom sådana som åtalas enbart av målsäganden. In- hämtning av sådana uppgifter får även göras i underrättelseverksam- het (SOU 2015:31 s. 198–199, med förslag till förtydligande i denna del). En begränsning av tillgången följer dock av behovs- och proportionalitetsprincipens krav. Det är emellertid svårt att se att en inhämtning av abonnemangsuppgifter i praktiken skulle utmana någon av de nämnda principerna. Som nämnts ovan anses inte inhämtning av uppgifter om abonnemang enligt LEK nå upp till den nivå av integritetsintrång att det har bedömts vara ett hemligt tvångsmedel (prop. 2013/14:237 s. 134). Uppgifterna är typiskt sett inte heller särskilt integritetskänsliga (SOU 2015:31 s. 186 och Ds 2014:23 s. 66 och 69). Däremot är uppgifterna ändå skyddsvärda, eftersom de utgör en länk mellan förhållandevis anonyma uppgifter och en fysisk person. Fram till gällde att tystnadsplikten för abonne- mangsuppgifter genombröts bara om fängelse var föreskrivet för brottet och det enligt myndighetens bedömning kunde föranleda annan påföljd än böter. På grund av denna begränsning kunde Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet abonnemangsuppgifter i realiteten inte hämtas in för många brott av normalgraden med böter i straffskalan. I förarbetena till ändring i LEK konstaterade regeringen bl.a. att det hade skett en betydande teknisk utveckling och förändring av i vilken omfattning enskilda använder bl.a. datorer och mobiltelefoner (prop. 2011/12:55 s. 102). Trakasserier via internet av olika slag, nätmobbning och för- tal, liksom vuxnas kontakter med barn i sexuella syften (grooming) bedömdes ha blivit ett allt större problem. Regeringen framhöll att när sådant beteende misstänktes utgöra brott hade de brottsutredande myndigheterna ofta begränsade möjligheter att utreda brotten, bl.a. eftersom möjligheterna att identifiera den som stått bakom kom- munikationen var små på grund av begränsningarna i rätten att få tillgång till abonnemangsuppgifter. Detsamma ansåg regeringen gälla i fråga om de reella möjligheterna för polisen att ingripa mot internetrelaterade immaterialrättsbrott. Vid bedöm- ningen av det intrång som ett enskilt utlämnande av uppgifter om en abonnent innebär beaktade regeringen särskilt att privatpersoner vanligen använder dynamiska ip-adresser. Möjligheterna till kart- läggning av en abonnents kontakter via internet vid andra tillfällen bedömdes därmed bli begränsade vid ett enstaka utlämnande. Vidare menade regeringen att de brottsbekämpande myndigheternas intresse av tillgång till uppgifter om abonnemang hade förändrats på grund av utvecklingen av den internetrelaterade brottsligheten. Regeringen ansåg att intresset av att lämna ut abonnemangsuppgifter för att bekämpa brott vägde tyngre än det motstående intresset av att skydda enskildas integritet och föreslog därför att kravet på fängelse i straff- skalan och det särskilda kravet i fråga om brottets straffvärde skulle tas bort (prop. 2011/12:55 s. 103). ställde sig bakom denna bedömning (bet. 2011/12:JuU8 och rskr. 2011/12:212). 6.2.3Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation innebär att upp- gifter i hemlighet hämtas in om meddelanden (dvs. både samtal och skriftliga meddelanden) som i ett elektroniskt kommunikationsnät överförs eller har överförts till eller från ett telefonnummer eller annan adress (t.ex. en ip-adress), vilka elektroniska kommunikations- utrustningar som har funnits inom ett visst geografiskt område (s.k. Uppgifter om elektronisk kommunikation i brottsbekämpande verksamhet basstationstömning) eller i vilket geografiskt område en viss elek- tronisk kommunikationsutrustning finns eller har funnits (27 kap. 19 § första stycket RB). De uppgifter som kan hämtas in genom tvångsmedlet är alltså trafikuppgifter och lokaliseringsuppgifter. Tvångsmedlet ger inte tillgång till uppgifter om innehållet i med- delanden. Hemlig övervakning av elektronisk kommunikation om- fattar såväl inhämtning av uppgifter från telefoni- och internet- operatörer som inhämtning genom egna tekniska medel som de brottsbekämpande myndigheterna förfogar över. Tvångsmedlet kan användas också för att hindra meddelanden som överförs i ett elek- troniskt kommunikationsnät från att nå fram.