sou · H5B317 · 2017-02-23 00:00:00 — Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … tillåtit uttalanden som erhållits genom tortyr eller annan misshandel som strider mot artikel 3 i (förbud mot tortyr) för att fastställa relevanta fakta i ett straffrättsligt förfarande. I ingressen hänvisas vidare till FN:s konvention mot tortyr och annan grym, omänsklig eller förnedrande behandling eller bestraffning. Det anges att, enligt den konventionen, bör inget uttalande som konstaterats ha gjorts till följd av tortyr åberopas som bevisning för att uttalandet gjorts.13 8.3.1Direktivets bestämmelser i förhållande till praxis Det är tydligt att direktivet, när det gäller rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv, lutar sig mot praxis. Detta märks inte minst genom att direktivet, i ingressen, hänvisar medlemsstaterna till att konsultera praxis från vid bedömningen av huruvida rättigheterna har kränkts. Nedan görs därför några nedslag i praxis. Enligt synsätt har alltså rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv nära beröringspunkter med både rätten till en rättvis rättegång och oskuldspresumtionen. 13Sådan bevisning får enbart användas mot en person som är åtalad för tortyr. 14En redogörelse för rättigheterna som utförligt beskriver olika myndighetsåtgärders inverkan på rättigheterna och praxis finns t.ex. i SOU 2015:49, s. 379 ff. och i rättsutlåtande av , och , , bilaga 6 till a. SOU, s. 788 ff. En redogörelse av praxis när det gäller rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv finns också i flera lagstiftningsarbeten (se t.ex. 2015:62 s. 131) och har också berörts i flera domar, se t.ex. NJA 2015 s. 811 och dom från , mål B 3962-16. Rättigheterna och praxis berörs också i litteraturen, se t.ex. , Hans, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis (2015), s. 299 ff. Redovisningen i detta avsnitt bygger, förutom på de redovisade rättsfallen från , bl.a. på detta material. Redovisningen är också delvis hämtad ur SOU 2005:86, s. 86 ff. och 256 ff. Den framställningen bygger i sin tur bl.a. på , Hans. Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2 uppl., (2002), s. 151 f. och på , a.a., s. 195 f. I texten görs också särskilda hänvisningar. Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … har understrukit att rättigheterna är viktiga garantier för att skydda den enskilde mot tvång och rättsövergrepp.15 Det finns flera rättsfall som behandlar rättigheterna och som gör det lättare att förstå bakgrunden till artiklarna i direktivet. Rättsfallen från har dock ofta skilda angreppssätt, något som lett till att praxis inte alltid framstår som helt entydig. Av grundläggande betydelse är dock hur ser på sambandet mellan rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv. De båda rättigheterna behandlas nästan aldrig separat. Rätten att vittna mot sig själv förutsätter, enligt domstolen, att det är åklagaren som ska bevisa den tilltalades skuld och att detta ska ske utan hjälp av bevisning som åtkommits genom tvång.16 Därigenom är rätten att inte vittna mot sig själv nära besläktad med oskuldspresumtionen. Emellertid är rätten att inte vittna mot sig själv, enligt domstolen, i första hand avsedd att säkerställa den anklagades rätt att tiga. Om en myndighet tvingar någon att vittna mot sig själv kränks också rätten att tiga. Särskilt om anklagelse för brott och tvingande åtgärder En annan mycket viktig fråga är när – och i vilka situationer – rättigheterna träder in. utgångspunkt är att rättigheterna aktualiseras när någon blir anklagad för brott i konventionens mening (dvs. misstänkt eller tilltalad enligt direktivet). syn på när någon ska vara att anse som anklagad för brott har berörts i avsnitt 4.3.3. Frågan är, som framkommit, inte helt enkel att avgöra och rättsfallen från domstolen är många till antalet. Av stor betydelse är dock att rättigheterna inte är begränsade till att gälla endast i själva brottsmålsrättegången. Utifrån den praxis som utvecklats i krävs att de uppgifter som efterfrågats har samband med det brott som den enskilde misstänks för. Rättigheterna anses vanligtvis träda in när en behörig myndighet har underrättat den enskilde om anklagelsen om brott. Alternativt ska myndigheten ha vidtagit en annan åtgärd som gör att den enskildes situation väsentligen har påverkats av att 15Se bl.a. dom i målet J.B. 16Se dom i målet mot . Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … det finns en misstanke mot honom eller henne (jfr även ovan, avsnitt 4.3.3). Ett illustrerande exempel är målet Serves mot Frankrike.17 Målet rörde en fransk militärofficer, , som åtalades för att ha mördat en man under sin tjänstgöring i . En tid senare ägde rättegång rum mot några andra soldater vid Serves förband avseende samma händelse. Serves kallades som vittne. Han vägrade att avlägga vittnesed, vilket utmynnade i att han dömdes till böter. fann att Serves hade haft anledning att frukta att hans vittnesmål skulle ha kunna leda till att han tvingats vittna mot sig själv. Han hade därför skälig anledning att vägra att besvara frågor som skulle kunna antas få sådana konsekvenser. uttalade att Serves fick anses vara anklagad för brott eftersom hans situation väsentligt påverkats av förfarandet. Dock ansåg inte att någon kränkning av artikel 6 hade skett. har emellertid också gett uttryck för att en anklagelse, eller rättare sagt en hypotetisk anklagelse, inte får ligga för avlägsen i tiden. I målet Weh mot 18 berörs denna fråga. En bil som var registrerad i Wehs namn hade körts för fort. Som en första åtgärd ålades Weh att lämna fullständiga upplysningar om förarens namn och adress. Weh uppgav då en annan persons namn och adress, vilket ledde till att han bötfälldes för att inte ha lämnat tillräckligt precisa uppgifter. Ingen ytterligare utredning gjordes för att ta reda på vem som var skyldig till själva trafikförseelsen och något åtal väcktes aldrig. Minoriteten ansåg att rättigheterna hade kränkts. Anledningen var att Weh befann sig i en situation där han tvingades att antingen ange sig själv och därmed riskera att bli åtalad eller att tiga och dömas för brott mot upplysningsplikten. Majoriteten i ansåg dock att ägaren enbart hade straffats för att ha lämnat ofullständiga uppgifter om vem som kört hans fordon vid ett visst tillfälle. Weh hade inte gjort gällande att det var han själv som kört bilen. Det fanns ingen anklagelse för brott mot honom. Sambandet mellan uppgiftsskyldigheten och ett eventuellt framtida åtal mot Weh för hastighetsöverträdelse ansågs alltför avlägset. uttalanden i fallet låg också till grund för Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … bedömningen i målet mot Österrike19 där omständigheterna var snarlika. För att rättigheterna ska träda in måste alltså den enskilde vara anklagad för brott. Det krävs också att det är fråga om uppgifter som myndigheterna kan utkräva med någon form av tvångsmedel (såsom vites-, fängelse eller annat sanktionshot). I fallet mot var klaganden misstänkt för valutabrott.20 En husrannsakan hos ledde dock inte till något åtal. I stället ålade tullmyndigheterna honom att vid äventyr av vite överlämna vissa uppgifter. ansåg att viteshotet, i den situationen där en brottsutredning pågick, var oförenligt med rätten till en rättvis rättegång. En myndighet får inte heller lura till sig uppgifter och på så sätt kringgå rätten att tiga och rätten att inte vittna mot själv. I målet mot filmades och spelades in i sin cell en person, som var misstänkt för brott och som hade vägrat svara på frågor.21 En informatör hade också anlitats för att få ut information från den misstänkte. ansåg att rättigheterna att tiga och att inte vittna mot sig själv hade kränkts. Åtgärderna ska dock inte endast vara av det slaget att den enskilde själv kan bestämma om han eller hon vill lämna de uppgifter som efterfrågas. I de fallen aktualiseras inte rättigheterna. Domstolen har också konstaterat att rättigheterna vanligtvis inte omfattar användandet av material som kan anskaffas genom användningen av lagliga tvångsmedel och som existerar oberoende av den misstänktes eller tilltalades vilja – t.ex. dokument som erhållits i samband med husrannsakan och blodprov.22 Rättigheterna kan inte heller anses förhindra att uppgifter får efterfrågas, eller inhämtas, från annat håll än från den enskilde. 20Se dom , jfr även domar i målet Heaney och McGuinness mot och i målet J.B. 22Jfr t.ex. dom i målet mot . Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … Rättigheterna är inte absoluta Som återspeglas i direktivet är varken rätten att tiga eller att inte vittna mot sig själv absoluta. Rättigheterna kan begränsas och inskränkas. De kan t.ex. påverkas av vilka syften den aktuella regleringen har och vad som står på spel i det enskilda fallet. Ett exempel som visar på rättigheternas tillämpningsområde finns i målet O´Halloran och mot Förenade kungariket.23 O’Halloran och ägde bilar som hade iakttagits köras för fort. I enlighet med gällande lagstiftning hade de tvingats att lämna uppgift om förarna. O’Halloran svarade att det var han själv som hade kört bilen, vilket ledde att han dömdes till hastighetsöverträdelse. , däremot, lämnade inte någon uppgift om föraren. Han dömdes till böter för sin underlåtenhet att lämna uppgifter. fann att det var rimligt att bilförare, i trafiksäkerhetssäkerhetens intresse, ålades en skyldighet att upplysa om förarens identitet. De ansåg därmed att rättigheterna att tiga och att inte vittna mot sig själv kunde inskränkas. Fordonstrafikanter har underkastat sig vissa skyldigheter. Det fanns också andra bevis mot dem. Domstolen kom följaktligen fram till att rätten till en rättvis rättegång inte hade kränkts. Rättigheterna har också ansetts kunna ge vika när det är fråga om att avvärja fara mot liv och hälsa. I fallet O’Halloran och mot vidareutvecklade bl.a. det resonemang som förts i ett tidigare mål; Jalloh mot Tyskland.24 I det fallet hade domstolen utvecklat några kriterier för när rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv har kränkts. Dessa faktorer var graden och arten av det tvång som använts för att få fram bevisningen, allmänintressets betydelse för utredningen och sanktionering av den aktuella frågan, tillgången till rättsliga garantier i nationell rätt och hur den framtvingade bevisningen används i ett straffrättsligt förfarande.25 En redovisning av avgörandet finns bl.a. i tingsrätts dom , i mål B 3962-16. 24Se dom , se även , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis (2015), s. 302. , och , , bilaga 6 till SOU 2015:49, s. 792. Kriterierna redovisas också bl.a. i dom från i mål B 3962-16. Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … Värdering av bevisning när en misstänkt eller tilltalad utnyttjar sina rättigheter Frågan om att en domstol vid sin bevisvärdering har dragit vissa – för den misstänkte eller tilltalade negativa – slutsatser av dennes vägran att yttra sig vid förundersökningen eller under huvudförhandlingen har varit föremål för särskilda överväganden. Två mål där saken belyses är mot Förenade kungariken26 samt mot Förenade kungariket27.28 Av praxis i dessa fall kan utläsas att det är tillåtet med nationella bestämmelser om bevisverkan av en misstänkts eller tilltalads passivitet, under förutsättning att rätten till en rättvis rättegång och oskuldspresumtionen respekteras. Detta innebär att den misstänktes eller tilltalades tystnad inte ensamt kan användas som bevis för den tilltalades skuld, utan det krävs även annan mera tungt vägande utredning. praxis och regler om bevistillåtlighet Viktigt är att inte sett det som sin uppgift att avgöra om en viss typ av bevisning ska tillåtas eller inte, något som slagit igenom också i direktivet. Tvärtom framgår det av praxis att frågan om vilken utredning som får läggas fram för en nationell domstol är en angelägenhet för den nationella rättsordningen.29 Det kan således vara legitimt att åberopa även sådan utredning som skaffats fram på ett sätt som inte är förenligt med Europakonventionen.30 Ytterst ankommer det på domstolen att beakta den tilltalades rätt till en rättvis rättegång enligt artikel 6 i konventionen, och i det sammanhanget finns det skäl att väga in hur bevisningen har skaffats fram.31 Vad domstolen bedömer är således om rätten till 28Se även , Mänskliga rättigheter i europeisk praxis (2015), s. 302. 29Jfr t.ex. domar i målet A.M. 13september 2016 i målet m.fl. mot (stor kammare). Se även , Hans, domar –, Europarättslig tidskrift nr 1 2015, s. 249 f., där den dom som i vanlig sammansättning meddelade tidigare, , i fallet m.fl. mot redovisas. 30Se t.ex. dom i målet Schenk mot , jfr också dom i målet P.G. För svenskt vidkommande, se bl.a. NJA 2011 s. 638. 31Se t.ex. i målet mot . Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … en rättvis rättegång kränkts. Enligt praxis är det t.ex. av betydelse om rätten till försvar respekteras och upprätthålls.32 Vissa typer av bevisning, som t.ex. sådan som fåtts fram genom tortyr eller annan omänsklig och förnedrande behandling, anser också gör ett helt förfarande orättvist.33 Den typen av bevisning leder alltså, i sig, till att rätten till en rättvis rättegång ska anses kränkt. Användningen av material som tvingats fram innan det att den enskilda kan anses vara anklagad för brott i konventionens mening kan senare också påverka rätten till en rättvis rättegång.34 På det sättet kan praxis, om än indirekt, få betydelse för bevistillåtlighet. 8.4Våra överväganden och förslag När det gäller att bedöma svensk rätt i ljuset av direktivet handlar det – först och främst – om att säkerställa att gällande rätt gör det möjligt för en misstänkt eller tilltalad att åberopa sina rättigheter. Lika viktigt är det emellertid också att säkerställa att myndigheterna kan agera efter den rättsliga ram som direktivet uppställer. Den största delen av den bedömningen ligger i att analysera de processrättsliga reglerna. Det är även relevant att fråga sig om direktivet för med sig några andra krav på lagstiftningsåtgärder. Vår bedömning när det gäller artikel 7.6, som tar sikte på skriftliga förfaranden, redovisas inte i detta sammanhang utan särskilt i kap. 10. 32Jfr t.ex. uttalanden i målet m.fl. mot . 33Jfr t.ex. resonemangen i domar i målet Gäfgen mot och i målet El Haski mot , jfr även dom i målet Harutyunyan mot . 34Se t.ex. dom i målet mot . Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … 8.4.2Utgångspunkt; den svenska rättsordningen ligger i linje med direktivet Bedömning: Som utgångspunkt får svensk rätt, när det gäller rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv, sägas ligga väl i linje med direktivets krav. Vissa frågor kräver dock särskilda överväganden, vilka behandlas i kommande avsnitt. En utgångspunkt i brottmål är att den misstänkte eller tilltalade har rätt att tiga under hela förfarandet. Det finns också flera regler i som bidrar till att upprätthålla rättigheterna. Som vittnen får t.ex. höras var och en som inte är part i målet, med undantag av målsägande som inte för talan i brottmål, se 36 kap. 1 § RB. Den misstänkte eller tilltalade får med andra ord inte vittna. I brottmål får vittnesförhör inte heller äga rum med någon som har åtalats för medverkan till den gärning som förhöret gäller eller för någon gärning som har samband med den gärningen. Med åtalad i angiven bemärkelse jämställs den som är skäligen misstänkt och har underrättats om misstanken enligt 23 kap. 18 § RB, den som har meddelats strafföreläggande eller föreläggande om ordningsbot eller som till följd av beslut enligt bestämmelser om åtalsunderlåtelse, straffvarning eller särskild åtalsprövning inte har åtalats. Inte heller någon av dessa personer får således höras för vittnen. Stadgandet innebär dock inte något förbud mot att förhör med dessa personer äger rum, utan bara att reglerna om avläggande av vittnesed m.m. inte är tillämpliga. Den som är misstänkt för ett brott omfattas inte heller av någon editionsplikt, se 38 kap. 2 § RB. I 23 kap. 12 § RB anges vidare att under förhör får inte användas medvetet oriktiga uppgifter, löften, tvång, hot, uttröttning eller andra otillbörliga åtgärder för att framkalla erkännande eller uttalande i viss riktning. I 36 kap. 6 § RB stadgas att ett vittne rent allmänt har rätt att vägra yttra sig om en omständighet vars yppande skulle avslöja att vittnet eller någon närstående till honom eller henne skulle ha förövat en brottslig handling. Rätten gäller handlingar som enligt vittnets egen uppfattning faktiskt har ägt rum och oavsett om en rättegång rör ett mycket allvarligt brott eller en bagatellförseelse. Allt vad som redovisas får anses ligga väl i linje med direktivets krav i fråga om rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … En rimlig utgångspunkt är därför att svensk rätt i flera avseenden uppfyller direktivets krav. Det kan t.o.m., på goda grunder, hävdas att den svenska rättsordningen i vissa fall går längre än vad direktivet förutsätter. De lagliga tvångsmedel – kroppsvisitation, kroppsbesiktning, husrannsakan, hemliga tvångsmedel m.m. – som reglerar står inte heller i strid med direktivet. Några frågor har dock gett upphov till särskilda överväganden och förslag, vilka redovisas i det följande. 8.4.3Rättigheternas tillämpning i samband med utredning av ett brott eller ett eventuellt brott Förslag: Enligt gällande rätt ska den som är skäligen misstänkt för brott, i samband med att han eller hon underrättas om misstanken, också underrättas om sin rätt att inte behöva yttra sig över denna. Bestämmelsen, som finns i 12 § förundersökningskungörelsen (1947:948), kompletteras med ett stadgande om att den misstänkte också ska informeras om att han eller hon inte heller i övrigt behöver medverka till utredningen av sin egen skuld. Om det, enligt 23 kap. 22 § RB, inte har genomförts en förundersökning ska den misstänkte underrättas om rättigheten senast när åtal väcks eller i samband med att en klagan om undanröjande av ett strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsbot ges in till domstol. omfattade svensk författning inte något uttryckligt stadgande om att misstänkta ska ges information om sin rätt att tiga m.m. gäller att den som skäligen misstänks för brott, i samband med underrättelsen om misstanken, även ska underrättas om rätten att inte behöva yttra sig över denna (se 12 § förundersökningskungörelsen). Ändringen är, som framkommit, en följd av genomförandet av EU-direktivet om rätt till information. Information om rätten att inte behöva yttra sig lämnas oavsett om personen är frihetsberövad eller inte (om personen är frihetsberövad, se 12 a § förundersökningskungörelsen). Oskuldspresumtionsdirektivet förordar att den misstänkte eller tilltalade även informeras om sin rätt Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … att inte vittna mot sig själv. Klart är att direktivet inte förordar annat än att han eller hon bör upplysas om sin rätt att inte vittna mot sig själv när han informeras om övriga rättigheter (t.ex. rätten att tiga) i enlighet med vad direktivet om rätten till information i straffrättsliga förfaranden föreskriver. Detta framgår av beaktandesatserna 31– 32 i oskuldspresumtionsdirektivets ingress. Det går att argumentera för att det nuvarande kravet på information i förundersökningskungörelsen även får genomslag när det gäller rätten att inte vittna mot sig själv. Uttrycket att ”inte behöva yttra sig” över en brottsmisstanke kan alltså tolkas vidsträckt. Vi ser dock inte någon nackdel med att, i enlighet med vad direktivet förespråkar, tydliggöra att informationsskyldigheten även gäller rätten att inte vittna mot sig själv. Vi menar att en sådan komplettering kan verka för att direktivet får avsett genomslag. ”Rätten att inte vittna mot sig själv” är däremot inte någon vedertagen term i den svenska rättsordningen. Rättigheten bör därför lämpligen uttryckas något annorlunda när den formuleras i författningstext. Rättigheterna att tiga och att inte vittna mot sig själv kan uttryckas som att den misstänkte, förutom att inte behöva yttra sig över brottsmisstanken, inte heller i övrigt är skyldig att medverka till utredningen av sin egen skuld.35 Vi föreslår följaktligen att den misstänkte också ska upplysas om att han eller hon inte heller i övrigt behöver medverka till utredningen av sin egen skuld. Informationsskyldigheten bör regleras tillsammans med övriga rättighetsupplysningar i 12 § förundersökningskungörelsen. Redan av gällande reglering följer att vid summariska utredningsförfaranden enligt 23 kap. 22 § RB, i de fall en förundersökning inte genomförs, ska den misstänkte underrättas om sina rättigheter senast när åtal väcks. Alternativt ska det ske i samband med att en klagan om undanröjande av ett strafföreläggande eller ett föreläggande av ordningsbot ges in till domstol. Motsvarande bör gälla i fråga om den utökade upplysningsplikt som föreslås. Ändringen i 12 § förundersökningskungörelsen är tillräcklig för att tillgodose detta. Den innebär vidare att även frihetsberövade personer kommer att omfattas av kraven, se 12 a § förundersökningskungörelsen. 35 Jfr uttrycket i 17 kap. 6 § andra stycket i den finländska som redogjorts för i avsnitt 5.4.2. Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … Särskilt om myndigheters rätt att begära in uppgifter Bedömning: Myndigheternas befogenheter att begära in uppgifter vid äventyr av olika påföljder såsom t.ex. vite kan kollidera med rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv. Svensk rätt har dock på flera sätt redan anpassats till krav. Några författningsändringar är inte nödvändiga inom ramen för vårt uppdrag. Nära förknippad med kravet på information är frågan om hur tidigt rättigheterna enligt direktivet aktualiseras, en fråga som även behandlats i avsnitt 4.3.3 ovan. Som redovisas i det avsnittet anses en person vanligtvis misstänkt för ett brott när han eller hon underrättas om misstanken. Dock får direktivet, som framkommit, sägas mana till ett visst förhållningssätt redan innan denna tidpunkt. En komplicerad frågeställning är hur rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv påverkar myndigheters tidigare åtgärder att begära in uppgifter från enskilda. Varken direktivet eller artikel 6 gäller att ett straffrättsligt förfarande inleds. Klart är dock att den enskilde i praktiken ibland har rätt att tiga och rätt att inte vittna mot sig själv trots att han eller hon inte delgetts någon formell brottsmisstanke, dvs. tidigare än vad han eller hon behöver informeras om sina rättigheter. Detta med anledning av att uppgifterna senare kan komma att användas emot den enskilde i ett straffrättsligt förfarande. De tidigare inhämtade uppgifterna kan, när de används i ett straffrättsligt förfarande, leda till en kränkning av rättigheterna.36 Myndigheterna har alltså ibland att iaktta oskuldspresumtionen och därmed även rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv i ett tidigare skede – något som ofrånkomligen även ställer krav på den rättsliga ramen för myndigheternas agerande. Frågan är om svensk rätt är anpassad till dessa krav.37 När det gäller praxis ansågs tidigare att regeln i 36 kap. 6 § RB om ett vittnes rätt att inte yttra sig om omständigheter som skulle avslöja en brottslig eller vanärande handling inte var tillämplig i fråga , och , i rättsutlåtande i SOU 2015:49, bilaga 6, s. 797. Jfr även resonemanget i NJA 2015 s. 811. 37För en redogörelse av tidig praxis på området, se t.ex. SOU 2005:86, s. 97 ff. Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv …