sou · H5B346 · 2017-06-01 00:00:00 — En majoritet av enkätrespondenterna anser att en möj- lighet att ingripa mot olovliga bilder eller filmer från domstolsför- handlingar eller mot spridningen av sådana bilder och filmer skulle minska risken för ordningsstörningar i domstol (). Av enkätresultaten framgår, slutligen, att förekomsten i domstol av gängtröjor, mc-västar och andra kläder och symboler som kan uppfattas som hotfulla ses som ett problem. Drygt en tredjedel () av de svarande instämmer i påståendet att sådana kläder och symboler gör det svårt att upprätthålla ordningen på ett till- fredsställande sätt. En klar majoritet (), bland dessa när- mare nio av tio åklagare, är av uppfattningen att kläder och sym- boler som kan uppfattas som hotfulla bör förbjudas i domstol. Sammantaget visar resultaten från enkätundersökningen två saker: i stort är det god ordning i domstolarna, men det finns också en rad brister och problem. Den slutsatsen har i huvudsak bekräftats vid de möten som utredningen haft med domare runt om i landet. Enkätutfallet varierar mellan olika grupper. I stort är åklagare mer kritiska än vad domare och advokater är. Det bör påpekas att problemens omfattning och förutsättningarna att komma tillrätta med problemen varierar mellan olika domstolar, mellan över- och underrätter och mellan domstolsslagen. Flera av frågorna i enkätundersökningen undersöktes av Domstols- verket i den enkät som låg till grund för rapporten i domstol (2012:2). Skillnader i bl.a. urval, exakta frågeformuleringar och sättet att samla in data gör dock att vi inte säkert kan säga om problemen är större eller mindre än . Som vi utvecklar nedan har det också vidtagits en rad åtgärder för att förbättra ordningen och höja säkerheten i domstol. Vissa av dessa kan ha påverkat enkätresultatet. Detta gör det svårt att jäm- föra enkätresultaten. Vår bedömning är att problemen med brist- ande ordning och säkerhet i domstolarna generellt varken har för- bättrats eller förvärrats . I vissa avseenden tycks problemen emellertid ha blivit större, t.ex. när det gäller mobiltelefoner och annan elektronisk utrustning. (Brå) har i olika sammanhang lyft fram frågor som rör ordning och säkerhet i domstol. Ett första område är målsägandens medverkan i rättsprocessen (Brå rapport 2016:8). I Brås undersökning framkom att rädsla var det starkaste skälet bland målsägande för att inte medverka i rätts- processen och att personer utsatta för våldsbrott inom ramen för organiserad brottslighet medverkar i lägst grad. Enligt Brås under- sökning är det relativt vanligt att målsägandena är rädda för själva huvudförhandlingen och att det inte är ovanligt att antingen den tilltalade eller åhörare agerar på ett sätt som stör eller skrämmer Det förekommer, enligt rapporten, att rättens ordför- ande inte tillräckligt ofta sätter ned foten för att skapa lugn och ordning. Problem med bristande ordning i eller utanför rättssalen har även lyfts fram i undersökningar om bemötande i domstol (Brå rapport 2013:11), brottsoffers kontakter med rättsväsendet (Brå rapport 2010:1) och otillåten påverkan mot brottsoffer och vittnen (rapport 2008:8). Ett andra område rör otillåten påverkan mot myndighetsperso- ner (Brå rapport 2016:13). Med otillåten påverkan avses bl.a. tra- kasserier, hot, våld och skadegörelse där den drabbade uppfattar att syftet var att påverka tjänsteutövningen. Av studien framgår att av de anställda inom Domstolar utsatts för otillåten påverkan . Mot- svarande andel inom var . Trakas- serier i form av t.ex. obehagliga telefonsamtal, okvädningsord och självmordshot är enligt rapporten den vanligaste formen av otillåten påverkan. Våld och skadegörelse är ovanligt. Vad har gjorts tidigare? Det har länge funnits en målsättning att förbättra säkerheten i domstolarna. Bakgrunden är den förändrade hotbilden mot landets domstolar och allvarliga hot och våldsbrott som förekommit i dom- stolarna eller riktats mot åklagare. En rad lagändringar har därför gjorts, framför allt på säkerhetsområdet. I Domstolar har det också bedrivits ett arbete med bl.a. domstolarnas lokaler, utbild- ning, tillgång till ordningsvakter och andra åtgärder som inte kräver lagstiftning. Tyngdpunkten i lagstiftningsarbetet har legat på domstolarnas möj- lighet att arbeta förebyggande och då främst genom säkerhets- kontroller för att minska risken för våld och allvarligare brottslig- het i domstolarna, se lagen (1981:1064) om säkerhetskontroll i dom- stol. Möjligheten att besluta om säkerhetskontroll har successivt utvidgats. Från att ursprungligen främst ha använts i mål där det funnits en konkret hotbild får säkerhetskontroll användas för daglig kontroll av alla domstolens besökare, om detta behövs för att begränsa risken för att det i domstolens lokaler begås brott som innebär allvarlig fara för någons liv, hälsa eller frihet eller för om- fattande förstörelse av egendom. Beslut om säkerhetskontroll är tidsbegränsade och gäller som längst eller en viss för- handling. Det är dock möjligt att direkt ersätta ett beslut med ett nytt. Detta sker regelmässigt vid en del domstolar där det i prak- tiken således är fast säkerhetskontroll. infördes reg- ler som innebär att säkerhetskontroll får ske i form av kroppsvisi- tation och undersökning av väskor som tillhör dem som har kallats till en förhandling (prop. 2011/12:63, bet. 2011/12:JuU24). Lagstiftningen som rör ordning i domstol har också på andra sätt ändrats , bl.a. för att anpassa regelverket till den tekniska utvecklingen. Alla domstolar – och inte, som tidigare, bara vissa – har möjlighet att låta målsägande och vittnen höras via videolänk i stället för att vara närvarande i rättssalen, se 5 kap. 10 § (RB) och 14 § förvaltnings- processlagen (1971:291, FPL). I lagmotiven nämns mål med anknyt- ning till organiserad brottslighet som exempel på situationer där möjligheten kan användas (prop. 2007/08:139, prop. 2004/05:131, bet. 2004/05:JuU29). uppdaterades också bestämmelserna som ger möjlighet att höra målsägande eller vittnen i en parts eller åhörares frånvaro (medhörning). genomfördes vissa lag- ändringar om privata ljudupptagningar vid förhandlingar i domstol, något som inte tidigare var reglerat (prop. 1979/80:87). har till uppgift att ge administrativt stöd och ser- vice åt domstolarna. har ett övergripande och sam- ordnande ansvar för säkerhetsarbetet, bl.a. när det gäller lokaler, teknisk utrustning och fördelning av resurser till domstolarna. Domstolarna ansvarar för ordningen och säkerheten i sin verk- samhet, både i och utanför rättssalarna. Ansvaret sträcker sig som regel inte utanför domstolsbyggnaden. Domstolschefen har det över- gripande ansvaret, men han eller hon biträds på många håll av en säkerhetsansvarig som leder det löpande säkerhetsarbetet. Inför och under förhandlingar är rättens ordförande ansvarig för ordningen. Rent praktiskt är det ofta ordnings- och expeditionsvakter som an- svarar för ordningen i väntrum och andra allmänna utrymmen. Beroende på bl.a. omfattningen av ordningsvaktens förordnande kan den uppgiften även gälla utanför domstolens entré, domstolens parkering och på platser där förhandlingar hålls utanför domstolens lokaler. har i samråd med domstolarna tagit fram en stra- tegisk inriktning som innehåller vision och mål för hela Domstolar. Till varje mål hör ett antal strategier för hur Dom- stolsverket ska arbeta fram för att bidra till att målen upp- fylls. Målet och strategierna för säkerhetsarbetet är att det ska finnas ett högt säkerhetsmedvetande, att man ska genomföra säkerhets- höjande åtgärder och att man ska verka för ökad trygghet för besökare och tydliggöra för allmänheten att Domstolar värnar om säkerhet och trygghet (Handlingsplan för säkerhet, 2015). Inriktningen på det lokala arbetet med ordning och säkerhet varierar, men innefattar bl.a. lokalanvändning och anpassning av lokaler, ordningsvakter, säkerhetskontroller och, där sådana finns, säkerhetssalar, teknisk utrustning, upprättande av säkerhetsplaner, handlingsplaner och andra rutiner och riktlinjer, brukarundersök- ningar, information till och bemötande av personer som är kallade till domstolen, utbildning samt samverkan med andra myndigheter och aktörer (jfr bl.a. 2014:1 och 2012:2 samt prop. 2000/01:32 s. 21–23). och domstolarna har vidtagit en rad åtgärder för att höja säkerheten. Ett exempel på detta är att antalet dom- stolar med fast säkerhetskontroll har blivit fler. Enligt uppgift från hade 2012 sex domstolar fast säkerhetskontroll. har antalet domstolar med fast säkerhetskontroll ökat till sexton1, de flesta av dem använder också röntgenutrustning för att undersöka väskor och andra föremål. Antalet ordningsvakter i dom- stolarna har också ökat markant. Enligt uppgift från Domstols- verket har antalet anställda ordningsvakter i domstolarna –ökat från 94 till 172, vilket 1 , , , , tings- rätt, , , , Attunda tingsrätt, , , , och samt i och Förvaltningsrätten i som är sam- lokaliserade med respektive tingsrätt (Källa: ). motsvarar en ökning . Antalet domstolar som sak- nar tillgång till ordningsvakt har minskat. Till viss del kan detta dock förklaras av att man tidigare använt inhyrd personal. Kravet på högre säkerhet har länge prioriterats vid planeringen av domstolarnas lokaler. Fler säkerhetssalar byggs och vid planering av nya lokaler utreder bl.a. olika möjligheter att åstadkomma lösningar som innebär att målsägande och vittnen inte ska behöva möta tilltalade i anslutning till förhandlingen. Alla nya domstolslokaler får också säkerhetsteknik såsom t.ex. överfallslarm och kameraövervakning. I samband med om- och nybyggnation har säkerhetshöjande åtgärder vidtagits i en rad domstolar. Den utbildning som erbjuds domare på nu aktuellt område har enligt uppgift från byggts ut och ordningsfrågor har fått större utrymme i kurserna. Detta gäller både för ordinarie domare och domare under utbildning som notarier och fiskaler. Den utbildning som erbjuds innefattar seminarier, rättegångsspel och praktiska övningar om hur man som domare hanterar besvärliga situa- tioner i rättssalen. Domstolarna behöver bättre förutsättningar att hålla ordning Som framgått har en rad viktiga åtgärder vidtagits för att motverka problemen med bristande ordning och säkerhet i domstolarna. Fasta säkerhetskontroller används exempelvis i allt fler domstolar och det har gjorts betydande satsningar på ökad närvaro av ordningsvakter och på att göra lokalerna säkrare och tryggare. Samverkan mellan domstolen och andra aktörer betonas i högre grad . Ut- bildningen för domare i ordningsfrågor har också byggts ut och gjorts mer praktiskt inriktad. På flera av de områden som lyftes fram i i Domstol (2012:2) har alltså åtgärder vidtagits. Vi bedömer att de åtgärder som vidtagits med bl.a. ökad vaktnärvaro och lokalförbättringar har varit ändamåls- enliga. Resultaten av vår enkätundersökning tyder dock på att det som gjorts inte har varit tillräckligt för att fullt ut komma tillrätta med de problem som finns. Som nämnts är det centralt för rättskipningen att domstols- förhandlingar genomförs under ordnade och säkra former. och passivitet från ordförandenas sida kan få långtgående konse- kvenser både för parters och för vittnens vilja att medverka i en rättegång. Detta kan i förlängningen påverka förtroendet för dom- stolarna och öka risken för felaktiga domar och beslut. Även om det generellt råder god ordning vid domstolsförhandlingar före- kommer det också brister. De problem som framkommer och den kritik som ligger i enkätutfallet bör tas på allvar. De brister som framför allt vissa åklagare har påtalat i fritextsvaren är helt oaccep- tabla. Detsamma gäller situationen vid vissa psykiatriförhandlingar. Vår bedömning är att det finns ett övergripande behov av att för- bättra ordningen och säkerheten vid domstolssammanträden. Dom- stolarnas förutsättningar att upprätthålla god ordning och hög säker- het vid förhandlingar och andra sammanträden behöver bli bättre. För att förbättra domstolarnas förutsättningar att upprätthålla god ordning och en hög säkerhetsnivå krävs, som nämnts, ett ut- hålligt arbete på en rad olika områden. Ändamålsenliga och säkra lokaler är en grundläggande förutsättning. En viktig förutsättning för domstolarnas arbete med att göra förhandlingar till trygga och säkra miljöer är också att lagstiftningen är effektiv, tydlig och ända- målsenlig. Även om den rättsliga regleringen i stort fungerar väl finns det ett antal områden där lagstiftningen behöver bli mer ändamåls- enlig och effektiv. Lagstiftningen bör därför uppdateras och anpassas till den tekniska utvecklingen och de ordnings- och säkerhetsproblem som domstolarna ställs inför . Som vi utvecklar längre fram menar vi att lagstiftningen i en rad avseenden behöver förändras så att domstolsförhandlingarna kan bli tryggare och säkrare miljöer för alla som medverkar. Det handlar både om förbättrade möjlig- heter att arbeta förebyggande och att ge domstolarna bättre verk- tyg att ingripa mot uppkomna ordningsproblem utifrån vad som behövs och är proportionerligt i varje enskilt fall. I kapitel 4–11 nedan redogör vi för hur vi närmare bedömer för- ändringsbehovet i de frågor som omfattas av utredningsuppdraget. 4 Ordningen vid sammanträden I det följande lämnar vi förslag som syftar till att ge domstolarna bättre förutsättningar att hålla ordning vid sammanträden. 4.1Stärkt roll för rättens ordförande Förslag: Rättens ordförande ska få större möjligheter vid ord- ningsstörningar och ett förtydligat ansvar för ordningen vid rättens sammanträden. Det ankommer på rättens ordförande att upprätthålla ordningen vid rättens sammanträden och att meddela de ordningsregler som behövs (5 kap. 9 § RB). Ansvaret för att upprätthålla ordningen i rättssalen vilar alltså på ordföranden. Detta har också betonats i tidigare lagstiftningssammanhang (prop. 2000/01:32 s. 59). I 5 kap. 9 § RB och andra lagrum finns bestämmelser som ger ordföranden eller, i vissa fall, rätten möjlighet att ingripa mot åhörare som stör eller uppträder olämpligt. Vi återkommer till detta längre fram. Rättens ordförande får ett tydligare ansvar för ordningen Utredningens enkätundersökning visar att en klar majoritet (73 pro- cent) upplever att domstolarna upprätthåller ordningen i rättssalarna på ett tillfredsställande sätt. De allra flesta domare känner sig trygga och säkra i ordföranderollen () och säger sig sällan eller aldrig ha problem med att upprätthålla ordningen (). Men det framförs också synpunkter på ordförandenas sätt att hålla ordning. Kritiken tar bl.a. sikte på att ordförandena inte upplevs arbeta aktivt mot ordningsstörningar (negativa). En del uppfattar också att ordförandena inte fullt ut använder de möjlig- heter som finns att upprätthålla ordningen (negativa) och att de rättsliga bestämmelserna inte tillämpas på ett i huvudsak enhetligt sätt (negativa). Ser man till åklagarna är andelen negativa svar över lag högre. Exempelvis anser mer än hälften av åklagarna () att ordförandena inte fullt ut använder de möjligheter som finns att upprätthålla ordningen. Drygt en fjärde- del () av åklagarna håller heller inte med om att ordför- andena vid deras lokala domstol arbetar aktivt mot ordningsstör- ningar. Problemet är inte nytt. Det har länge förts fram att det före- kommer brister (se bl.a. Brå rapport 2013:11, 2012:2, Brå rapport 2010:1, SOU 2009:78, SOU 2001:133 och prop. 2000/01:32). Rättens ordförande har en central roll för ordningen i rättssalen. Vikten av att ordföranden tydligt leder förhandlingen, har greppet över rättegången och aktivt ingriper mot olämpligt och störande beteende kan inte nog understrykas. Även om enkätresultatet bör ses i ljuset av aktörernas skilda roller i rättegången och av yttre omständigheter som t.ex. att åklagare ofta har bättre förutsättningar än domare att uppfatta vad som händer på åhörarplats och utanför rättssalen, bör den kritik som ligger i enkätsvaren tas på allvar. Trots att utbildningsinsatserna för domare har utökats och andra åtgärder vidtagits tycks en del domare uppfattas som passiva vid störande eller olämpligt beteende i rättssalen och de åtgärder som väljs upplevs inte alltid som ändamålsenliga. Ett exempel är upp- repade tillsägelser som inte får avsett resultat. De allra flesta domare agerar med tydlighet och fasthet mot störningar och dåligt beteende under sammanträden. Merparten av de problem som finns bör också kunna lösas genom vissa änd- ringar i lagstiftningen. Vi återkommer nedan med konkreta förslag till förändringar. Mot bakgrund av den kritik som framförts bör det också göras tydligare i lagstiftningen att rättens ordförande ska upprätthålla ordningen under rättens sammanträden och meddela de ordningsregler som behövs. Därmed blir det tydligare att detta är en obligatorisk domaruppgift. Ett sådant förtydligande hindrar självfallet inte parterna från att bidra genom att uppmärksamma ordföranden på situationer som kräver ett ingripande. Inte minst gäller detta i de fall där ordföranden inte haft möjlighet att själv notera situationen. 4.2Fler beslut fattas av rättens ordförande Förslag: Rättens ordförande ska ensam få besluta i frågor om a)närvaro inom stängda dörrar (5 kap. 3 § RB och 27 § lagen [1964:167] med särskilda bestämmelser om unga lagöverträ- dare), b)yppandeförbud (5 kap. 4 § RB), c)offentlig överläggning (5 kap. 5 § RB), d)tillstånd till bildupptagning i rättssalen (5 kap. 9 b § RB) e)ljudupptagning under förhör (5 kap. 9 c § RB), f)närvaro per telefon eller genom videokonferens (5 kap. 10 § RB), g)sidosal (5 kap. 12 och 13 §§ RB), och h)utvisning och möjlighet att få följa sammanträdet genom en ljudöverföring eller en ljud- och bildöverföring (medhörning, 36 kap. 18 och 37 kap. 3 §§ RB). Bedömning: Rätten ska besluta i frågor som rör i)stängda dörrar (5 kap. 1 § RB) j)ansvar för rättegångsförseelse (9 kap. 5 § RB), k)förverkande (9 kap. 5 a § RB), och l)beslag (27 kap. 5 § RB). Skälen för förslaget och bedömningen Med dagens ordning är utgångspunkten att samtliga av rättens ledamöter deltar i beslut som uppkommer under rättegången. I vissa frågor som rör ordning och offentlighet får dock rättens ordförande ensam fatta beslut. Detta framgår av tabellen nedan. 5 kap. 1 § RB Stängda dörrar i ungdomsmål 27 § lag (1964:167) Barns närvaro i rättssalen 5 kap. 2 § RB Rätt för tjänsteman vid domstolen 5 kap. 3 § RB m.fl. att närvara inom stängda dörrar Rätt för annan att närvara inom 5 kap. 3 § RB Rätt för anhöriga m.fl. i ungdomsmål 27 § lag (1964:167) att närvara inom stängda dörrar 5 kap. 4 § RB 5 kap. 5 § RB Rätt att närvara under överläggning 5 kap. 5 § RB 5 kap. 9 § RB 5 kap. 9 § RB 5 kap. 9 § RB Förbjuda ljudupptagning under förhör 5 kap. 9 § RB 5 kap. 9 § RB Närvaro per telefon eller genom 5 kap. 10 § RB 5 kap. 12 § RB 9 kap. 5 § RB Skjuta upp påföljd för utevaro 32 kap. 6 § RB 36 kap. 18 § RB 37 kap. 3 § RB Säkerhetskontroll för viss förhandling 2 § lag (1981:1064) Genom hänvisningar i gäller bestämmelserna i även för de allmänna förvaltningsdomstolarna (14, 16, 25, 38 och 46 §§). Vissa regler gäller sedan gammalt. En del bestämmelser bygger exempelvis på cirkulär och förordningar från den tid då bruket av offentliga domstolsförhandlingar växte fram . I motiven förs det därför sällan några resonemang om beslut bör fattas av rätten eller av ordföranden. Frågor om domförhet i ord- ningsfrågor har inte heller diskuterats närmare i förarbetena till nya eller i samband med senare års reformer på om- rådet. Skälen bakom dagens kompetensfördelning mellan rätten och ordföranden är svåra att utläsa. Fler beslut ska få fattas av rättens ordförande Vi har föreslagit att rättens ordförande ska få ett tydligare ansvar för ordningen vid sammanträden (avsnitt 4.1 ovan). Inriktningen bör därför vara att ordföranden också får en större beslutanderätt i ordningsfrågor. Ett problem med dagens reglering är att ordföran- den formellt är ansvarig för ordningen som han eller hon inte är behörig att fatta beslut i flera frågor som har betydelse för ordningen. Det är mer konsekvent om ordföranden i stället får fatta fler beslut själv. Detta är också ett önskemål som framförts från domare vid flera domstolar. Kraven på beslut av fullsutten rätt fram- står i vissa fall som otympliga och kan hindra en effektiv och tydlig reaktion på störande och olämpligt beteende. Vi ställer oss exempelvis frågande till om det är sakligt befogat att rätten – efter en över- läggning – ska besluta om en åhörare som faller ett vittne i talet ska visas ut (36 kap. 18 § RB) eller att polisens utredningsman ska tillåtas närvara under en förhandling som hålls inom stängda dörrar (5 kap. 3 § RB). I praktiken hanteras vissa ordningsfrågor också som ord- förandebeslut. Utgångspunkten bör vara att beslutsrätten i ordningsfrågor så långt möjligt knyts till den som är ansvarig, nämligen rättens ord- förande. Eftersom frågor om ordning och offentlighet ofta hänger samman bör detsamma gälla avgränsade frågor om offentlighet vid förhandlingen som t.ex. tillstånd för olika personkategorier att när- vara vid förhandling inom stängda dörrar. Under utredningsarbetet har också framkommit att gällande rätt kan uppfattas som oklar när det gäller möjligheten för en tingsrätt att under beredningen av mål, då besluten som regel fattas av en ensam domare, besluta om t.ex. sidosal, medhörning eller närvaro genom videokonferens om det i rätten ska ingå nämndemän eller fler lagfarna domare vid förhandlingen. Vår uppfattning är att tingsrätten vid sådana beslut kan bestå av en lagfaren domare (1 kap. 3 och 3 c §§ RB) och att rätten, dvs. den domare ansvarar för målet fram till förhandlingen, redan före förhandlingen kan besluta i frågorna (jfr JO 1998/99 s. 53). Vi anser dock att det är lämpligt att detta görs tydligare i lag- stiftningen genom att beslut fattas av ordföranden i stället för av rätten. Detta klargör att ordföranden vid den kommande förhand- lingen får fatta sådana beslut. Sammantaget är de beslut som anges under a)–h) ovan sådana att beslut bör fattas av rättens ordförande i stället för rätten i sin helhet. I frågor som rör straffrättsligt ansvar för rättegångsförseelser, förverkande, beslag och beslut om stängda dörrar är det emellertid motiverat med nämndemannamedverkan eller beslut i kollegial sam- mansättning. 4.3Effektiva åtgärder mot störningar och olämpligt uppträdande Förslag: Reglerna om utvisning ur rättssalen förtydligas. Det klar- görs dels när en person får visas ut, dels hur länge ett beslut om utvisning varar, dels att bestämmelserna i 36 kap. 18 § tredje stycket RB gäller om en part visas ut. Rättens ordförande ska få besluta att den som stör ett sam- manträde eller uppträder olämpligt ska avvisas från domstolens lokaler eller de andra lokaler som används vid sammanträdet. Avvisning ska få ske om någon som har visats ut ur rättssalen återvänder eller om någon i övrigt inte rättar sig efter en tillsäg- else som ordföranden har meddelat för att upprätthålla ordningen. Möjligheten att häkta den som stör ordningen i rättssalen tas bort. Enligt 5 kap. 9 § första stycket RB får ordföranden visa ut den som stör förhandlingen eller på annat sätt uppträder otillbörligt. Om någon som har utvisats tränger sig in i rättssalen eller om någon i övrigt inte lyder en tillsägelse som har meddelats för att upprätt- hålla ordningen, får rätten enligt 5 kap. 9 § tredje stycket RB be- sluta att han eller hon ska häktas och stanna kvar i häkte så länge sammanträdet pågår, dock inte längre än . Båda bestämmelserna är av äldre datum. Möjligheten att visa ut den som, som det då hette, inte uppförde sig tyst och anständigt under en rättegång, infördes genom förordningen (1881:17) om offentlig- het i underdomstolarna. Bestämmelsen togs in i utan ändringar i sak och har därefter främst ändrats språkligt. I för- arbetena utvecklas inte närmare vad det exempelvis innebär att uppträda otillbörligt (se NJA II 1943 s. 63).