sou · H5B392 · 2017-11-28 00:00:00 — •Trakasserier hemma genom att människor ringer på dörren, knack- ar på fönstren, kastar ägg eller småsten (med eller utan tillhöran- de tillmälen), den utsatta hittar lappar på dörren eller i brevlådan med skällsord. •Att bli nekad att använda toalett. Antingen genom att inte få an- vända den toalett som stämmer med hur personen känner sig för att personen ser ut som det andra könet, eller för att personen inte går att könsbestämma (av gärningspersonen som nekar). •Att bli nekad inträde till restaurang/pub. Exempel på skäl har varit ”vi vill inte ha sådana som er här” men även ”det blir bara bråk”, inte för att den utsatta skulle bråka utan för att dennes närvaro kan skapa oro eller göra andra (överförfriskade) gäster våldsamma. •Att personens könskorrigering eller könsuttryck inte respekte- ras i tilltal/omtal så att de kallas för fel namn eller blir tilltalade eller hänvisade till enligt fel kön (anmäls som ärekränkning eller ofredande). publicerades en rapport från om studen- ters utsatthet och upplevelser av hatbrott (Andersspn & 2016. Till grund för rapporten ligger både ett trettiotal intervjuer och en enkätundersökning som 2853 studenter svarade på. Av dem är transpersoner, vilket i rapporten definieras som att ha en könsöverskridande identitet eller ägna sig åt någon form av köns- överskridande praktiker. Av dessa hade blivit utsatta för hatbrott med motivet könsöverskridande identitet eller uttryck och hade blivit utsatta . De vanligaste ställena att bli utsatt på var på uteställe eller klubb och i den offentliga stadsmiljön. Upprepad utsatthet var vanligast bland de som blivit utsatta för hatbrott med motiven könsöverskridande identitet eller uttryck eller sexuell läggning. Bland de som utsatts hade utsatts vid två eller fler tillfällen. Under- sökningen visar också att det var vanligare för studenter som var homosexuella, bisexuella eller transpersoner än för de som var hetero- sexuella cispersoner att utsättas för brott. Av de 69 personer som angett att de blivit utsatta för hatbrott på grund av könsöverskridande identitet eller uttryck eller sexuell läggning är det endast tre personer som anmält händelsen till polisen. Anledningarna till att inte anmäla är att händelsen inte uppfattats som tillräckligt allvarlig och att händelserna är så vanliga att det inte känns lönt, utsattheten har normaliserats och blivit en del av var- dagen. Processen med att anmäla känns lång och tung och det finns också ett lågt förtroende för polisen samt en utbredd uppfattning om att polisen av olika skäl inte kommer att utreda brottet. Kon- sekvenser som utsattheten för med sig är ilska och att man känner sig arg över det som hänt, men även oro för att utsättas igen, samt att personer undviker platser eller ändrar kroppsspråk eller klädstil. Det var mindre vanligt att söka professionell hjälp. En transperson som blivit utsatt för nedsättande kommentarer och som ofta fått sin könstillhörighet ifrågasatt av främlingar citeras i rapporten: Det är en ständig oro för mig att visa mig utomhus av rädsla att bli an- tastad och hånad för min könsidentitet. Den oron har bara blivit värre efter dessa händelser och min tilltro till främlingar har nästan försvun- nit helt. Utsattheten påverkar studenternas känsla av trygghet och säkerhet, liksom deras tilltro till andra människor. För vissa leder också utsatt- heten till en känsla av förlust: en känsla av att inte kunna vara sig själv (2016). Rapportering från RFSL:s brottsofferjour RFSL:s brottsofferjour lämnar rapport till som sedan lämnas vidare till Organization for Security and Co-operation in Europe (). I rapporteringen avseende 2015 skriver RFSL:s brottsofferjour att 172 personer sökt stöd hos dem och att en majo- ritet av dessa har blivit utsatta för hatbrott. För RFSL är det svårt att ange hur stor andel av de stödsökande som är transpersoner, efter- som de inte alltid får vetskap om detta. så förekom flera incidenter på flyktingboenden där personer utsattes på grund av sexuell läggning eller könsuttryck. En del av dessa rapporterades till polisen, men inte alla. Inget fall som RFSL:s brottsofferjour hade kännedom om hade avgjorts rättsligt. Även i RFSL:s rapportering avseende 2014 lyfts liknande proble- matik. Där finns två fallbeskrivningar gällande transpersoner som utsatts av andra flyktingar på boendet. I det ena fallet utsätts en trans- person för misshandel och sexuellt övergrepp av andra flyktingar på boendet. Händelsen polisanmäls inte, men den anmäls till en anställd på boendet som hjälper transpersonen att komma till ett annat bo- ende. I det andra fallet är det en transkvinna som blir sexuellt och verbalt trakasserad och misshandlad av andra flyktingar på boendet. Händelsen anmäls inte till polisen, men till personal på boendet (RFSL 2015b). I RFSL:s rapportering avseende 2015 finns även andra fall av hatbrott som transpersoner blivit utsatta för. I ett fall var det en trans- person och dennes partner som blev utsatta för hot och skadegörel- se av en granne. Händelserna rapporterades till polisen som lade ner förundersökningen i brist på bevis. Brottsoffren kände oro för sin egen säkerhet och planerade att flytta till en annan stad. Ett annat fall gäller en transkvinna som blivit utsatt för fysiskt våld, sexuellt övergrepp och rån av en för henne okänd man som hon varit på dejt med. Händelsen rapporterades till polisen, som lade ner förunder- sökningen eftersom de inte kunde identifiera gärningsmannen. Polis- en förhörde inte brottsoffret på plats utan endast över telefon. Gärningsmannen kunde inte hittas, trots att kvinnan uppgav numret på registreringsskylten på bilen som förövaren körde till polisen. Händelsen fick omfattande konsekvenser för brottsoffret som flyt- tade till en ny stad till följd av det inträffade. Brottsoffret oroade sig för sin egen säkerhet och hade mist förtroende för andra människor i allmänhet och polisen (RFSL 2016d, hämtad ). I rappor- teringen beskrivs ett fall då en transman kastats ut från sitt hem av sin bror på grund av att han är transsexuell. Han söker, utan framgång, stöd hos (RFSL 2015b). Polisens åtgärder rörande hatbrott gav regeringen dåvarande i uppdrag att utveckla arbetet med att bekämpa hatbrott (Ju2014/1684/PO). Upp- draget bestod av tre huvudsakliga punkter: •att i samråd med och verka för en enhetlig praktisk tillämpning av begreppet hat- brott, •att stärka kunskapen om hatbrott inom polisen och bli bättre på att identifiera och utreda dessa brott i syfte att nå framgång vid lagföringen. Polisens initiala utredningsåtgärder är av särskild be- tydelse för att öka förutsättningarna att utreda hatbrott. •att öka förtroendet för polisen hos de brottsutsatta grupperna framför allt avseende polisens förmåga att hantera hatbrott. Uppdraget redovisades till regeringen . gav reger- ingen ytterligare ett uppdrag på området: •att redovisa vilka åtgärder som har vidtagits som ett resultat av uppdraget att utveckla arbetet för att bekämpa hatbrott. I kravet på återrapportering ingår att föra ett resonemang kring vilka effek- ter åtgärderna bedöms ha lett till eller bedöms komma att leda till. Redovisningen ska innehålla en beskrivning av hur myndigheten avser att fortsätta utveckla arbetet för att bekämpa hatbrott. I sin redovisning av det sistnämnda uppdraget beskriver myndigheten sitt arbete. Polisregionerna , Väst och Syd har alla sär- skilda utredningsgrupper med ansvar för att utreda demokrati- och hatbrott. Respektive grupp består av ett tiotal medarbetare och en gruppchef. Dessa kan tas i anspråk för andra utredningar när en sådan prioritering bedöms vara nödvändig. Det har medfört att en del hatbrottsärenden inte blivit färdigutredda, något som myndigheten inte anser är optimalt. Prioriteringen har gjorts mot bakgrund av den höga belastning som just nu råder på utredningsverksamheten när det gäller grova våldsbrott. De övriga polisregionerna Nord, Öst, Bergslagen och Mitt har inte särskilda utredningsgrupper. I dessa regioner har kompetenshöjande insatser genomförts med delar av per- sonalen rörande hatbrott. På så sätt har förmågan att identifiera och utreda hatbrott höjts. Även flera av Polisens nationella avdelningar arbetar på olika sätt med hatbrott. Det gäller i synnerhet Nationella operativa avdelningen () som till exempel har ett nationellt ansvar att styra, utveckla och följa upp arbetsprocessen vad avser hatbrott och skyddet av grundläggande fri- och rättigheter samt att säkerställa enhetlighet rörande detta i polisregionerna. Myndigheten menar i sin återrapportering till regeringen att det är svårt att bedöma effekten av polisens höjda förmåga att bekämpa hatbrott. För att mäta en effekt bör det finnas ett utgångsvärde att jämföra emot. Något sådant finns inte eftersom hatbrotten är svåra att följa i polisens anmälningssystem. Vidare menar i återrapporteringen att myndigheten genomfört andra åtgärder som kan mätas och följas. Framför allt har resurser tillförts för utredning, kompetensutveckling och utbildning samt förtroendeskapande åtgärder. Myndigheten menar att ”effek- terna av åtgärderna borde bli att polisen blir bättre på att identifiera och utreda hatbrott”. Det framgår inte vilket tillvägagångs- sätt myndigheten tänkt använda för att ta reda på om så blir fallet eller inte. Däremot framgår att utbildningsinsatserna inom polisen ska fortsätta och ska myndigheten arbeta fram en utbild- ning som riktar sig till anmälningsupptagare och förundersöknings- ledare (2017a). Internrevisionens granskning av polisens arbete mot hatbrott Polisens internrevision lämnade sin granskning av polisens hatbrotts- arbete . Syftet med granskningen var att bedöma om har säkerställt att det finns en intern styrning och kontroll i dess arbete mot hatbrott. Internrevisionen har gjort bedömningen att rikspolischefens be- slut att stärka polisens förmåga att bekämpa hatbrott och skydda de grundläggande fri- och rättigheterna är ett i huvudsak tydligt in- riktningsbeslut som beskriver hur polisen ska öka sin förmåga. De konstaterar dock att det finns en otydlighet kring den del av be- slutet som fastslår att det ”i övriga polisregioner ska finnas förmåga till sådan brottbekämpning” därför att ”finnas förmåga” kan tolkas på många olika sätt utifrån respektive polisregions förutsättningar och ambitionsnivå. Internrevisionen menar också att både den natio- nella och den regionala förmågan att följa upp effekter av genom- förda insatser måste öka. Internrevisionen för fram ett antal rekommendationer i rapport- en. De rekommenderar polisregionerna att: •kontinuerligt uppdatera framtagna regionala styrdokument för hatbrottsarbetet, •öka förmågan att följa upp åtgärder enligt framtagna regionala styrdokument och •genomföra en översyn av utredningsorganisationen för att utreda hatbrott. Vidare rekommenderar internrevisionen att /Utvecklings cent- rum ökar förmågan att följa upp effekter av polismyn- dighetens arbete mot hatbrott. Ytterligare en rekommendation gäller att säkerställa att det finns en tydlig och förankrad ansvars- och roll- fördelning för kompetensutveckling avseende hatbrott inom polisen samt att utbildningar behöver anpassas utifrån verksamhetens iden- tifierade behov. Det bör göras tydligt vilka organisatoriska enheter och funktioner som ansvarar för olika delar av kompetensförsörj- ningen och hur de ska samverka. Detta utvecklingsarbete bör bedrivas av tillsammans med HR-avdelningen och genomföras tillsam- mans med polisregionerna. Internrevisionen rekommenderar också att (tillsammans med polisregionerna): •genomför kontinuerliga kompetensförstärkande åtgärder som i första hand riktas till poliser som arbetar med ingripande verk- samhet och operatörer vid Polisens kontaktcenter för att klargöra innebörden av hatbrottsmotiv och straffskärpningsregeln i brotts- balken, •säkerställer en ökad förmåga att upptäcka hatbrott där grund- brottet utgörs av så kallad mängdbrott17 och •utvecklar ett nationellt stöd för att kvalitetssäkra de initiala ut- redningsåtgärderna. 17 Brott som är vanligt förekommande, och där förundersökningen oftast leds av polisen, kallas för mängdbrott. /UC rekommenderas också att, tillsammans med polisregionerna, vidta åtgärder för att utveckla förmågan att iden- tifiera hatbrott i utredningsprocessen, utveckla samarbetet mellan brotts- och ärendesamordningsfunktionen, utveckla brottssamord- ningens forensiska analysförmåga samt utveckla utredningsverksam- hetens förmåga att lämna underrättelseuppslag i hatbrottsärenden. I rapporten konstateras också att det finns en förbättringspoten- tial när det gäller samverkan mellan utsedda åklagare med särskilt an- svar för att handlägga hatbrott och motsvarande polisiära funktion- er (Polisen 2017c). Hälften av transpersonerna i enkätunder- sökning uppgav att de har ett bra eller mycket bra allmänt hälsotillstånd, vilket är en lägre andel jämfört med befolkningen i allmänhet (). Cirka en femtedel () svarade att de har ett dåligt allmänt hälsotillstånd. Detta svar var också vanligare bland respondenterna jämfört med befolkningen i stort. Över hälft- en angav att deras arbetsförmåga eller vardag är nedsatt i någon grad på grund av en fysisk eller psykisk sjukdom, och det gäller framför allt bland de yngre åldersgrupperna . I TGEU:s enkätundersökning svarade att de upp- lever sin hälsa som god och att de upplever den som dålig. Skillnaderna är stora mellan ickebinära och binära transpersoner. Bland de ickebinära är det som upplever hälsan som dålig, jämfört av transkvinnorna och av trans- männen. Det är betydligt vanligare att transpersoner i upp- lever sin hälsa som dålig än det är i (), () och () (TGEU 2017a). I tidskriften publicerades en forskningsöversikt genomförd av forskare i . Undersökningen innefattar kvantita- tiva studier om transpersoners hälsa publicerade på engelska, spanska eller franska –2014. Totalt identifierades 116 undersökning- ar från 30 länder. De flesta av studierna som ingår i översikten är från . Översikten visar ett ökat intresse för att bedriva forsk- ning på området transpersoners hälsa, men också avsaknad av studier om barn och unga transpersoner. Den visar också att det finns mer forskning om personer som tilldelats manligt kön vid födseln än om personer som tilldelats kvinnligt kön vid födseln. Det saknas även forskning som följer utvecklingen av hälsan i gruppen . De flesta studier är deskriptiva och mäter inte samband mellan till exem- pel riskfaktorer och hälsoutfall. Endast ett fåtal studier jämför trans- personers och cispersoners hälsa. Översikten visar att det vanligaste området för forskning är trans- personers psykiska hälsa. På det området visar data konsekvent att vuxna transpersoner tyngs av problem med den psykiska hälsan. Det näst vanligaste området för forskning var sexuell och reproduktiv hälsa, missbruk av alkohol och narkotika, våld och utsatthet, stigma och diskriminering. Det minsta antalet studier fanns inom kategorin generell hälsa (till exempel dödlighet, diabetes och cancer). Detta lyfts alltså fram som ett område där det finns behov av mer forsk- ning. Ytterligare ett område som i artikeln lyfts fram som outforska- de eller att det behövs mer forskning är till exempel kopplingen mellan lagstiftning och hälsa. Hur påverkar till exempel kriminalisering av det som forskarna benämner som sexarbete transpersoner och deras hälsa? Hur påverkar möjligheten att få sin identitet juridiskt erkänd hälsan? (Reisner, Poteat, Keatley, Cabral, Mothopeng, , , 2016) 5.7.1Vänner, familj och partnerrelation Totalt i undersökning svarade att de är nöjda eller mycket nöjda med sina relationer med vänner och bekanta, och att de är missnöjda eller mycket missnöjda. Vidare är nöjda med sitt familjeliv medan är missnöjda eller mycket missnöjda. När det gäller part- nerrelationer är nöjda eller mycket nöjda medan en tionde- del är missnöjda eller mycket missnöjda. Totalt en fjärdedel angav att de saknar emotionellt stöd, och denna andel är dubbelt så hög jäm- fört med befolkningen i allmänhet (). Det var vanligare att sakna emotionellt stöd bland de äldre åldersgrupperna 45–() och 65–() (2015a). TGEU:s enkätundersökning (2017b) visar att har stöd från sin närmaste familj. Dit räknas föräldrar, syskon, partners Det finns inga signifikanta skillnader mellan olika grupper av transpersoner. De som upplever att de har stöd från sin närmaste familj uppger i större utsträckning än andra också att de har god hälsa. Totalt av de som inte har stöd av sin familj upplevde också hälsan som dålig, jämfört av de som har stöd från familjen. Bland de berättelser som inkommit till utredningen är det flera som har haft stöttande familjemedlemmar och vänner. Detta stöd beskrivs då som oerhört viktigt och ibland till och med avgörande för individen. har jag varit öppen med min transidentitet. Jag har haft tur eftersom mina vänner och föräldrar varit stöttande. Den trygg- het jag känner är deras förtjänst. Utan detta stöd skulle mitt liv vara i ruiner (berättelse 57). Många vittnar om relationer som tagit slut i samband med att de kommit ut eller gått igenom transition. Det gäller såväl kärleksrela- tioner som vänskapsrelationer och det finns även de som haft för- äldrar eller syskon som tagit avstånd från dem. Mitt könsbyte har gjort att jag nästan helt bytt vänskapskrets. Svårt att säga varför, givetvis beror det på att jag förändrats men också att mina gamla nära vänner haft svårt att acceptera mitt könsbyte. Detta är även vänner inom hbtq-kretsar (berättelse 60). Jag har tvångsmässigt fått klara mig själv igenom mina båda puberteter, och har ingen jag kan vända mig till för emotionellt stöd, ingen jag kan lita på alltid kommer finnas där, ingen som jag känner bryr sig om mig för att den faktiskt bryr sig om mig (berättelse 95, binär transman). Tyvärr tror jag att min komma-ut-process som trans bidrog till att rela- tionen med min dåvarande partner tog slut. Jag frågade i en transgrupp jag är med i hur många som fortfarande lever med samma person som innan transitionen… Ingen! Ingen relation hade klarat övergången! Det var smärtsamt, men jag tänkte att VI skulle klara det, vi skulle vara undantaget, för vi var så medvetna om allt, min partner var väldigt fin och förstående och vi kunde kommunicera kring det. Men trots allt så gick det inte! Vårt sexliv fullkomligt dog ut. Förutom graviditet finns det inget som kan vara mer förödande i hur mycket det könar din kropp Och jag klarade inte av det. Vi slutade att ha sex – helt (berät- telse 54, ickebinär). Andra har det kämpigt med att få sina närstående att fullt ut respek- tera dem: När jag först kom ut och berättade för alla att jag är trans så trodde jag att jag fick ett jättebra stöd. Det är först nu som jag fattat att det inte alls var det. Jag fattade det som att folk var nyfikna och ville lära sig men när jag tänker på det nu fattar jag inte varför jag trodde som jag gjorde. Allt de frågade om var ju om min egen kropp... Jag har blivit en ”token” transperson för mina vänner. De gillar att ha mig och kunna säga att de accepterar folk som mig och är så öppna och fina människor. Men ingen har lärt sig av allt jag pratat om. De outar mig för sina vänner, berättar min livshistoria för vem som helst. Trots att jag varit tydlig med att det är superviktigt att JAG bestämmer OM och NÄR och för VEM jag berättar om min transerfarenhet. Jag har till och med träffat vänners vänner som sagt ”det är du som är transan va? !” när jag ska hälsa på dem. Trots att det gått ska jag fortfarande ”acceptera” att folk gör ”miss- tag” när det gäller mitt namn och pronomen. Mina känslor verkar inte spela någon roll utan jag ska alltid acceptera ”hen menade inget illa” som ursäkt. Det är alltid andra som ursäktar, inte den som dödnamnar mig. Vänner vill bara ”lära sig” när de är fulla. Det är ingen som ber om länkar, eller googlar själv. Än är jag deras frågelåda, och är det bara frågor om min kropp som kommer. bjuder mina vänner in mig på ”filmkväll med grabbarna”, ”grab- barna på krogen” och ”killkväll hos x”. Varje gång blir jag lika ledsen. Jag har blivit bjuden på och det var en av de lyckligaste stunderna i mitt liv (berättelse 74 – transkvinna ). Flera uttrycker att de tar på sig ansvaret för att andra familjemed- lemmar ska acceptera dem. Till exempel skriver en transkvinna: Min familj är splittrad på grund av det jag är. Det känns jobbigt (berät- telse 50). En transkvinna berättar att omgivningen förutsatte att hennes transition innebar ett lidande för hennes fru: När jag och min fru bara sågs som ett helt vanligt heteropar så var det inga konstigheter. Vi bara var och alla tyckte vi passade så bra ihop. Men efter att jag kom ut så började många fråga min fru ”Men hur är det med dig?” med huvudet på sned och ledsen min. Min fru fattade aldrig varför det skulle vara något problem överhuvudtaget. Det var så många som helt plötsligt antog att min transstatus gjorde henne depri- merad. Till och med när hon sökte vård för just depression antog hennes psykolog om och om igen att den EGENTLIGA orsaken var att hon var gift med ”en sån där”. Hon fick erbjudanden om att sova på vänners soffa om hon ”behövde komma bort från allt”. Så många saker, erbju- danden, frågor som aldrig kom innan... förstår inte (berättelse 74). Cisnormen och heteronormen försvårar ibland för transpersoner att hitta partners. Även rädsla för våld kan förhindra transpersoner att hitta partners. En 23-årig transperson berättar: Jag kan inte nätdejta eller ha one night stands på grund av rädsla att bli utsatt för våld (berättelse 83). I en amerikansk studie undersöks transpersoners utsatt- het för så kallade mikroaggressioner18 i vänskapsrelationer. Totalt 211 transpersoner ingick i studien. Att bli utsatt för mikroaggressioner från vänner betraktas som mer påfrestande och upprörande för individen än när de kommer från någon som personen inte känner. Studien visar att det är vanligt att transpersoner får sin könsidentitet ifrågasatt. För binära transpersoner tar sig detta utryck i att vänner ifrågasätter om de verkligen är det kön som de identi- fierar sig med. Ett stort fokus läggs på kropp och genitalier och de förväntas genomgå viss medicinsk behandling för att betraktas som ”äkta” i sin könsidentitet. För ickebinära gäller ifrågasättandet i stället huruvida de kunde betraktas som trans eller inte. Denna typ av ifråga- sättande grundar sig i en föreställning att man måste vilja ändra sin kropp för att betraktas som en ”riktig” transperson. Binära transpersoner förväntades också ha stereotypt könsuttryck, trots att det inte fanns motsvarande förväntningar på cispersoner. Flera berättar också om att de blivit outade mot sin vilja av vänner. En 22-årig transkvinna berättar i studien att hennes vän visat foton på henne för sina killkompisar i syfte att ”lura” dem att säga att hon var snygg, i syfte att se deras reaktion när den sedan berättade att ”det är en man”. En annan transperson berättar att den blivit outad av en inför att den skulle träffa en av hennes vänner för första 18 En mikroaggression är en subtil men kränkande kommentar eller handling riktad mot en mino- ritetsgrupp eller person tillhörande en minoritetsgrupp och som ofta förstärker stereotyper som finns om den aktuella minoritetsgruppen. Väninnans förklaring till sitt beteende var att hon hade för- modat att det skulle vara uppenbart för den tredje personen och att hon inte ville att den tredje personen skulle känna sig obekväm. En annan vanligt förekommande typ av mikroaggression var fel- könande och användande av fel pronomen. Även mikroaggressioner i religionens namn förekom. Till exempel vänner som säger att det är emot vilja att vara trans eller att vilja förändra sin kropp (Pulice-Farrow, 2017). Artikelförfattarna efterlyser vidare forskning kring mikroaggres- sioner riktade mot transpersoner och vilka skillnader som finns av- seende transpersoners ålder, etnicitet, klass och sexuella läggning.