sou · H5B317 · 2017-02-23 00:00:00 — Det kan likväl hävdas att både principen om åklagarens bevisbörda och grundsatsen att tvivel ska räknas den misstänkte eller tilltalade till godo är så väl rotade i rättstillämpningen att de sällan diskuteras något närmare. Principen om åklagarens bevisbörda framstår som självklar. Domstolarna nöjer sig ofta med att, som utgångspunkt för sin bedömning i skuldfrågan, allmänt konstatera att bevisbördan vilar på åklagaren. Visserligen är det så att principerna om åklagarens bevisbörda och att tvivel ska komma den misstänkta eller tilltalade till godo skiljs från regler som tar sikte på frågor om bevis ska tillåtas eller inte. Principernas uppgift är, inom ramen för den svenska rättsordningen, inte heller att reglera vilken bevisning som är tillräcklig. Således finns det en skiljelinje mellan principerna som tar sikte på bevisbörda och den fria bevisprövningen. Uttalanden som gäller åklagarens bevisbörda behandlas dock i praxis inte sällan i samma sammanhang som det höga beviskravet i brottmål diskuteras. Det kan förklaras med att principer om bevisbörda och beviskrav, trots skiljelinjen, i betydande mån är beroende av varandra. har uttryckt att den tilltalades skuld ska vara ”ställd utom rimligt tvivel” för att det ska kunna bli fråga om en fällande dom.21 I dessa uttalanden ligger att det är åklagaren som har att visa att bevisningen håller sådan styrka.22 I uttalandena ligger också att varje rimligt tvivel ska komma den tilltalade – inte åklagaren – till godo vid bedömningar i skuldfrågan. Resonemang kring bevisbörda i brottmål skymtar måhända mera explicit i flera av de avgöranden där , i speciella situationer, formulerat beviskravet något annorlunda. Ett sådant resonemang illusteras t.ex. i rättsfallet NJA 1990 s. 210, som tar sikte på beviskrav när det gäller nödvärn och nödvärnsexcess. I rättsfallet redogör för sin syn på bevisbördans placering och uttalar bl.a. följande: 21Se bl.a. NJA 1980 s. 725, NJA 1982 s. 164, NJA 1996 s. 176 och NJA 2015 s. 702. 22Jfr även , a.a., s. 328 med där gjorda hänvisningar till praxis. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … Det är helt klart att åklagaren måste bevisa att nödvärn inte har förelegat för att ett åtal skall kunna bifallas. Detsamma måste anses gälla en invändning av den tilltalade, att en nödvärnshandling visserligen varit uppenbart oförsvarlig men omständigheterna varit sådana att han svårligen kunnat besinna sig (24 kap. 5 § BrB). I en del situationer kan frågan komma upp hur mycket bevisning som måste förebringas från åklagarens sida för att bemöta en nödvärnsinvändning. Man kommer därmed in på spörsmålet vilket beviskrav som gäller för åklagaren i detta läge. fortsätter sedan att utveckla sitt resonemang kring beviskravet och kommer fram till att vad som kan krävas är att åklagaren bevisar att nödvärnsinvändningen – eller en invändning om nödvärnsexcess – framstår som obefogad. Ett ytterligare exempel som belyser Högsta domstolens tydliga linje motsvaras av NJA 2015 s. 166. I målet diskuteras bl.a. frågan om omvänd bevisbörda för att samtycke inte lämnats vid röjande av identitet i förhållande till brott mot tystnadsplikten enligt 3 kap. 5 § TF. I rättsfallet uttalar : Det finns mycket som talar för att tillämpa en omvänd bevisbörda i fall som det nu aktuella. Även vid samtycke, helt eller delvis, får det anses vara rimligt att de tystnadspliktiga, för att kunna freda sig, ges en undersökningsplikt motsvarande den som gäller vid kravet på skälig grund i förtalsbestämmelsen i . Det är emellertid en uppgift för lagstiftaren att se över och anpassa regelverket till utvecklingen och eventuella brister kan inte lösas genom att utan lagstöd i ett brottmål låta bevisbördan bli omvänd eller på annat sätt sänka beviskravet beträffande brottsrekvisitet att samtycke enligt 3 kap. 3 § andra stycket 1 TF inte har lämnats när talan förs om ansvar för brott om tystnadsplikten … har visserligen i ett fåtal fall även argumenterat något annorlunda och låtit bevisbördan beträffande en enskild omständighet gå över på den tilltalade. Märkbart är emellertid att de situationer där gjort avsteg från den allmängiltiga principen om åklagarens bevisbörda är begränsade, både till antalet och till deras tillämpningsområde. Avstegen kan under inga omständigheter beskrivas som stora. Det är också fråga om rätt så säregna situationer.23 23 Ett tidigt exempel som diskuterats bl.a. i litteraturen är jaktbrott där bevisbörden för ett enskilt moment om på vems mark ett djur sköts enligt äldre praxis placeras på den tilltalade. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … 7.5.3Ska principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo lagfästas? Bedömning: Någon uttrycklig reglering av principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo bedöms inte vara nödvändig för att genomföra direktivet. Principerna är självklara utgångspunkter i rättstillämpningen. Den rättsliga ramen som utgörs av de allmänna rättsprinciperna och genomsyrar praxis får sägas vara tillräckligt klar och precis. Redan den ovan redovisade summariska genomgången av praxis ger en tydlig indikation på att den rättsliga ramen förefaller både klar och precis. Principen om åklagarens bevisbörda och att tvivel ska vara till den misstänkta eller tilltalades fördel framstår som en självklarhet. Det rör sig om givna utgångspunkter för rättstillämparen som inte kan förändras eller kullkastas av en domstol eller annan myndighet i ett enskilt fall. ställning som lag gör sig dessutom gällande – och medför bl.a. att inte heller lagstiftaren skulle kunna anta en ordning som går emot principerna. Oskuldspresumtionen skulle då, utan tvekan, överträdas. Som framkommit kräver ett korrekt genomförande av direktivet att nationell rätt kan garantera att bevisbördan knyts till åklagaren genom en tydlig och precis rättslig ram – som är beständig och inte föränderlig (se avsnitt 4.1). till den rättsliga ram som redovisats förefaller direktivets krav vara uppfyllda. I svensk rätt binds både lagstiftaren och rättstillämparen av principerna, bl.a. till följd av . Praxis får sägas vara klar, entydig och precis. Det har dock gjorts gällande att kravet på en effektiv brottmålshandläggning gör att domstolar ibland omedvetet verkar för fällande domar på bekostnad av rättssäkerhetsgarantier som t.ex. det faktum att bevisbördan ska ligga på åklagaren.24 Det finns därför ändå skäl att fråga sig om det kan finnas ett värde i att – i samband med genomförandet av direktivet – lagfästa regler om bevisbörda i den processrättsliga lagstiftningen. 24 För en relativt tidig artikel där denna fråga med synpunkter redovisas, se , , Kringgås principen om åklagarens bevisbörda? till , , (1987), s. 251 ff. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … Man skulle kunna argumentera för att uttryckliga regler om bevisbörda här kan tjäna ett syfte. I gränslandet mellan effektivitet och rättssäkerhet kan emellertid alltid uppstå vissa risker. Dessa risker kan man inte räkna med att eliminera genom de lagstiftningsåtgärder som är ifråga. En given utgångspunkt är snarare att dylika riskbedömningar bör prägla – och även präglat – de författningsförslag och andra överväganden som tar sikte på att effektivisera brottmålsförfarandet.25 Det framstår, mot den bakgrunden, som föga meningsfullt att lagfästa principen om åklagarens bevisbörda. Vidare finns vissa nackdelar förbundna med en lagreglering. En sådan lösning skulle, i sig, kunna bidra till att rättsläget blir mera oklart. Domstolar, åklagare och andra berörda myndigheter får inte tvingas in i ett otydligare system. Visserligen är principerna om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo av störst relevans när det kommer till att pröva skuldfrågan. Principerna har t.ex. inte ansetts lämpliga eller möjliga att tillämpa ifråga om omständigheter av betydelse för påföljdsbestämningen vid sidan av sådana som har att göra med graden av skuld.26 När det gäller skuldfrågan präglar dock principerna hela det straffrättsliga förfarandet och inte bara själva brottmålsrättegången. De är t.ex. av stor betydelse när åklagaren avgör om han eller hon ska väcka åtal eller inte. En lagreglering kan bidra till en snävare syn på principernas innebörd och räckvidd, vilket alls inte är önskvärt. Principen om åklagarens bevisbörda och innebörden av in dubio pro reo kan inte heller ses helt isolerad från andra rättsprinciper. Den reella effekten uppstår vid en sammanvägning med andra principer, såsom t.ex. krav på legalitet, objektivitet m.m. Genomslaget är också beroende av hur bevisningen värderas. En lagreglering av enbart bevisbörda och innebörden av in dubio pro reo skulle därför kunna motverka hela syftet, dvs. att i samverkan med andra principer medverka till att ingen oskyldig döms för brott och att misstänkta och tilltalade får en rättvis rättegång. En viktig aspekt är slutligen straffbestämmelsernas utformning. Frågan om bevisbördan borde lagregleras har varit föremål för överväganden av processlagberedningen.27 Processlagberedningen förde 25Jfr t.ex. resonemanget som förs i SOU 2005: 117, s. 61 ff. Jfr även SOU 2017:7, s. 78. 26Se bl.a. NJA 2016 s. 719 och NJA 2004 s. 702. 27Se SOU 1938:44. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … fram att en allmän reglering skulle vara av liten betydelse och en heltäckande lagstiftning omöjlig att genomföra med tanke på den ingående analys som skulle krävas. Det uttalades vidare att: Vad brottmålen angår följer av förfarandets allmänna läggning, att det i regel ankommer på åklagaren eller målsäganden att bevisa samtliga de omständigheter, vilka måste föreligga för att den tilltalade skall kunna fällas till ansvar.28 Den svenska rättsordningen och straffbestämmelserna är alltså uppbyggda på ett sätt som gör det svårt, för att inte säga omöjligt, att medvetet bortse från principen om åklagarens bevisbörda, inbegripet kravet på att tvivel ska komma den misstänkta eller tilltalade till godo. Vid en samlad bedömning anser vi att rådande ordning tillgodoser direktivets krav på ett ändamålsenligt sätt. Följaktligen föreslår vi inte någon lagreglering. Nämnas bör avslutningsvis att man, även i andra sammanhang där särskilda bevisbörderegler diskuterats, nått slutsatsen att bevisbördans placering bottnar i allmänna principer och att särskild reglering inte är nödvändig.29 Det ska här framhållas att bevisbördans placering är av stor betydelse även i andra förfaranden än de straffrättsliga. Skulle man välja att reglera den straffrättsliga bevisbördans placering bör sannolikt en mera övergripande översyn göras även i fråga om civilrättsliga förfaranden m.fl. I annat fall riskerar konsekvenserna av en uttrycklig reglering inte att kunna överblickas fullt ut. 7.5.4Är den reglering där avvikelser förekommer förenlig med direktivet? Bedömning: De straffbestämmelser där den tilltalade åläggs att styrka vissa omständigheter håller sig inom ramen för vad som får anses tillåtet enligt direktivet. 28Se vid föregående not a. SOU, s. 379. Se även rapport från JK:s rättssäkerhetsprojekt, Felaktigt dömda, (2006), s. 51 f. Också framhärdar en liknande uppfattning, nämligen att straffrättens regler är avfattade som handlingsregler för domaren. Straffbestämmelserna som sådana är alltså, enligt , skrivna på ett sådant sätt att uttrycklig reglering av bevisbördans placering är överflödig (se , , Rätt och dom, , P.A. förlag [1960], s. 203 f.). 29Se t.ex. SOU 2016:53, s.218 f. och s. 241 ff., särskilt s. 246. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … För att direktivet ska anses genomfört måste det också säkerställas att de straffbestämmelser där den tilltalade åläggs att styrka vissa omständigheter är förenliga med direktivet. har, som redogjorts för ovan, i sin praxis varit rätt så specifik när det gäller undantag från principen att bevisbördan ska vila på åklagaren. Vad praxis och direktivet tillåter är, som framkommit, presumtioner när det gäller vissa sak- eller rättsförhållanden. Att presumera något betyder att en myndighet utgår från att ett visst förhållande är för handen och gör sin bedömning utifrån detta.30 Vad avser den svenska rättsordningen kan t.ex. i fråga om reglerna om förtal och brott mot tryckfriheten och yttrandefriheten följande konstateras. Utgångspunkten är att det inte spelar någon roll om den som påstås ha förtalat en person spridit en sann eller osann uppgift. Straffbestämmelsen i 5 kap. 1 § BrB tar i stället fasta på att uppgifterna ska ha varit ägnade att utsätta någon för missaktning. För att inte detta ska bli en orimlig ordning har lagstiftaren i andra stycket ifört en ventil. Även om man spridit en nedsättande uppgift om någon kan den tilltalade, i vissa fall, gå fri från ansvar. För att den tilltalade ska kunna frikännas från brott måste han eller hon bevisa att uppgiften var sann eller att han eller hon hade skälig grund för den.31 Frågan om den omvända bevisbördan diskuterades ingående i förarbetena till förtalsbestämmelsen. Den har sin upprinnelse i då utbredd skepsis rådde mot införandet av sanningsbevisning vid ärekränkningsbrott. Departementschefen förordade en omvänd bevisbörda eftersom målsäganden annars skulle komma i ett närmast omöjligt läge, nämligen att bli tvungen att bevisa osanningen i det uttalande som lämnats.32 Vår uppfattning är att en regel av denna typ inte strider mot direktivet. Det handlar i realiteten inte om att helt och hållet kasta om bevisbördan. Straffbudet är uppbyggt på ett sådant sätt att både sanna och osanna uttalanden kan utgöra ett brott. Under vissa förutsättningar kan dock den tilltalade frikännas trots att straffbudets huvud- 30Ekelöf, m.fl., Rättegång IV, 7 uppl., , (2009), s. 88 ff. 31Berggren, m.fl., m.m. – En kommentar, Internet (Zeteo), , 2016, se kommentaren till 5 kap. 1 §. 1962:10, Del B, s. 145. Resonemanget är hämtat från NJA 2015 s. 166. Principen om åklagarens bevisbörda och in dubio pro reo … rekvisit är uppfyllda – och det är enbart i detta moment som den tilltalade åläggs en viss bevisbörda. Det är också vår uppfattning att rätten till försvar kan respekteras när det gäller förtalsbrottet. Att svensk rätt utgår från en ordning där ansvarig utgivare bär ansvaret för tryckfrihetsbrott och brott mot yttrandefriheten kan inte heller anses strida mot direktivet.33 Sammanfattningsvis gör vi bedömningen att de nu redovisade bestämmelserna där bevisbördan placeras annorlunda än i normalfallet är förenliga med direktivet. Inte heller i övrigt har vi funnit anledning att vidta några författningsändringar. Vi menar också att de bestämmelser i som tar sikte på utvidgat förverkande inte strider mot direktivet. 7.5.5Inom ramen för svensk rätt kan domstolen själv inhämta bevisning Bedömning: Den svenska reglering som stadgar att domstolen får inhämta bevisning i brott som hör under allmänt åtal träffas inte av kraven enligt direktivet. En sista fråga som bör beröras i detta sammanhang är domstolens rätt att själv inhämta bevisning. Av direktivet, artikel 6.1, följer uttryckligen att principen om åklagarens bevisbörda inte ska inkräkta på en domstols skyldighet att inhämta utredning. Den bestämmelsen är, för svenskt vidkommande, av mindre betydelse. Vår bedömning är att denna skrivning främst är riktad till de länder där domaren och domstolen har en mera aktiv roll i utredningen av ett brott. I finns ingen skyldighet för domstolen att inhämta bevisning på eget bevåg. Det ankommer på parterna – dvs. i brottmål främst på åklagaren – att svara för bevisningen. Rätten får självmant inhämta bevisning i mål om brott som hör under allmänt åtal, något som följer av 35 kap. 6 § RB. Denna i praktiken sällan utnyttjade möjlighet har att göra med det allmänna intresset av utredningens fullständighet.34 Vår uppfattning är att direktivet inte hindrar en sådan ordning. 33Jfr även dom i målet Radio m.fl. mot . 34Se NJA II 1943 s. 450. 8Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv (artiklarna 7 och 10.2) 8.1Om rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv Det är åklagaren som ska bevisa att en person gjort sig skyldig till ett brott och inte den misstänkte eller tilltalade som ska bevisa sin oskuld. Den som är misstänkt eller tilltalad för ett brott har tvärtom rätt att vara helt passiv.1 omfattar visserligen ingen uttrycklig bestämmelse om denna s.k. passivitetsrätt, men den anses ändå vara fundamental. Passivitetsrätten kan sägas bestå av rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv. Rätten att inte vittna mot sig själv brukar också benämnas rätten att inte belasta sig själv. I denna framställning använder vi dock termen ”rätten att inte vittna mot sig själv” eftersom det är denna som används i den svenska översättningen av direktivet. Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv aktualiseras i åtminstone två olika skeden av ett förfarande. Rättigheterna är av stor betydelse när ett brott utreds. Den misstänkte eller tilltalade behöver inte bidra till utredningen eller bevisningen i målet genom att göra medgivanden eller tillhandahålla material som är belastande för honom eller henne.2 Han eller hon har rätt att inte uttala sig alls och är inte heller i övrigt skyldig att på något sätt underlätta 1Se även resonemanget i SOU 2005:86, s. 86 ff. Den framställningen bygger i sin tur bl.a. på , Hans. Mänskliga rättigheter i europeisk praxis, 2 uppl., (2002), s. 151 f. och på , , Oskyldighetspresumtionen, , (2003), s. 195 f. 2Danelius, Hans, Mänskliga rättigheter i europeisk praxis. En kommentar till om de mänskliga rättigheterna, 5 uppl., , (2015), s. 299. Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … Rättigheterna kan också aktualiseras vid prövningen av skuldfrågan. Det kan handla om vad som händer om någon väljer att nyttja sin rätt att tiga eller inte vittna mot sig själv. Huvudregeln är att detta inte får användas som bevis för att den misstänkte eller tilltalade är skyldig till brott. Det kan också handla om hur en domstol ska förhålla sig till bevis som framkommit genom att rättigheterna åsidosatts. Rättigheterna är inte avsedda att inkräkta på den fria bevisprövningen, men rätten till en rättvis rättegång och rätten till försvar ska iakttas även vid denna. Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv syftar dock inte bara till att garantera en rättvis rättegång, utan även specifikt till att respektera och upprätthålla oskuldspresumtionen.3 I direktivet behandlas dessa rättigheter därför som en aspekt av oskuldspresumtionen och regleras i artikel 7. Rättigheterna berörs även i artikel 10.2. Den senare bestämmelsen tar sikte på fall där rätten att tiga eller att inte vittna mot sig själv åsidosatts. 8.2.1Rättigheterna enligt artikel 7 Artikel 7, som redovisas i det följande, består av sex punkter. Själva kärnan i rättigheterna behandlas i artikel 7.1–2. staterna ska se till att misstänkta och tilltalade har rätt att tiga med avseende på det brott som de misstänks eller tilltalats för att ha begått. Misstänkta och tilltalade ska även ha rätt att inte vittna mot sig själva. Innebörden av rättigheterna utvecklas sedan närmare och mera omfångsrikt i ingressen. Där uttalas att rätten att tiga bör fungera som ett skydd mot självangivelse.4 När misstänkta och tilltalade ombeds att yttra sig eller svara på frågor bör de inte tvingas att lägga fram bevis, handlingar eller lämna information som kan leda till självangivelse.5 Rättigheterna innebär alltså att behöriga myndigheter inte bör tvinga misstänkta eller tilltalade att lämna information om de inte 3Nowak, a.a., s. 195. 4Se beaktandesats 24. 5Se beaktandesats 25. Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … önskar göra detta.6 I ingressen tydliggörs också att rättigheterna bör gälla med avseende på frågor som har samband med de brott som personen är misstänkt eller tilltalad för att ha begått.7 Som exempel på när rättigheterna däremot inte gäller anges frågor som har att göra med identifieringen av en misstänkt eller tilltalad. Den andra sidan av rättigheterna behandlas i artikel 7.5. Om en misstänkt eller tilltalad väljer att utnyttja sina rättigheter att tiga eller att inte vittna mot sig själv får det inte användas mot honom eller henne. Det anges alltså att utövandet av rättigheterna inte får betraktas som bevis för att den misstänkte eller tilltalade begått det aktuella brottet. Ingressen klargör dock att artikeln inte bör påverka nationell rätt om domstolars eller domares bevisprövning – förutsatt att rätten till försvar respekteras.8 Varken rätten att tiga eller rätten att inte vittna mot sig själv är absoluta. För att avgöra huruvida rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv har kränkts anges, i ingressen, att tolkning av rätten till en rättvis rättegång i enlighet med bör beaktas.9 Direktivet i sig avgränsar också rättigheternas tillämpningsområde. Av artikel 7.3 framgår att rätten att inte vittna mot sig själv inte ska hindra behöriga myndigheters upptagning av bevis som, oberoende av den misstänkte eller tilltalades vilja, kan erhållas genom användning av lagliga tvångsmedel. I ingressen exemplifieras sådan bevisning med material som erhållits till följd av en husrannsakan, material som det finns en rättslig skyldighet att bevara och på begäran lägga fram, prover av utandningsluft, blod och urin samt vävnad för DNA-analys.10 I artikel 7.4 anges vidare att medlemsstaterna får tillåta att rättsliga myndigheter beaktar misstänktas och tilltalades samarbetsvilja vid påföljdsbestämningen. Direktivet omfattar inget uttryckligt krav på att misstänkta och tilltalade ska informeras om sin rätt att tiga och rätt att inte vittna mot sig själv (se även avsnitt 4.3.3). Krav på information när det gäller rätten att tiga regleras särskilt i ett av de direktiv som färdplanen omfattar – direktivet om rätt till information i straffrättsliga för- 6Se beaktandesats 27. 7Se beaktandesats 26. 8Se beaktandesats 28. 9Se beaktandesats 27. 10Se beaktandesats 29. Rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv … Oskuldspresumtionsdirektivet knyter an till detta direktiv. I ingressen anges att medlemsstaterna bör överväga att säkerställa att misstänkta eller tilltalade, när de får rättighetsinformation enligt vad som anges i direktivet om rätt till information i straffrättsliga förfaranden, också får information om rätten att inte vittna mot sig själva.11 8.2.2Särskilt om rättigheternas förenlighet med skriftlig handläggning Direktivet omfattar, i artikel 7.6, ett särskilt stadgande när det gäller skriftliga förfaranden. Av bestämmelsen följer att rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv inte förhindrar nationella bestämmelser som möjliggör skriftliga eller andra förfaranden där den misstänkte eller tilltalade inte hörs av behöriga myndigheter. En förutsättning för en sådan handläggning är att det rör sig om mindre förseelser och att förfarandet är förenligt med rätten till en rättvis rättegång. Denna artikel behandlas närmare i kap. 10. 8.2.3Bevis som erhållits med åsidosättande av rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv; artikel 10.2 Nationella regler om vilken bevisning som ska tillåtas påverkas inte av direktivet. Direktivet reglerar alltså inte bevistillåtlighet. Direktivet innehåller dock en bestämmelse som tar sikte på bevisning som erhållits i strid mot rätten att tiga och rätten att inte vittna mot sig själv. Medlemsstaterna förutsätts, enligt artikel 10.2, se till att rätten till försvar och rätten till en rättvis rättegång iakttas när bevisning som erhållits med åsidosättande av de aktuella rättigheterna bedöms. I ingressen uttrycks det som att domstolar och domare bör respektera rätten till försvar och rätten till en rättvis rättegång vid bevisvärderingen.12 I det ligger att domstolarna bör beakta rättspraxis från . Den rättspraxis som återges i direktivet innebär att ett helt förfarande ska anses orättvist om man som bevisning 11Se beaktandesatserna 31–32. 12Se beaktandesats 45.