sou · H5B345 · 2017-05-31 00:00:00 — Revisorn får inte till en enskild aktieägare eller till någon utomstående obehörigen lämna upplysningar om sådana bolagets angelägenheter som revisorn får kännedom om när hon fullgör sitt uppdrag, om det kan vara till skada för bolaget. En revisor får inte heller till fördel för sig själv eller till skada eller nytta för någon annan, använda uppgifter som revisorn har fått i sin yrkesutövning. Kan revisorer bli skadeståndsskyldiga enligt FHL? I det betänkande som föregick nuvarande FHL, föreslogs en straff- bestämmelse om missbruk av företagshemligheter i affärsförbindelse, för näringsidkare som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som denne fått del av i förtroende. Under den bestämmelsen skulle även falla uppdragsavtal, såsom då uppdragstagaren vore en kvalificerad konsult, en advokat eller en revisor.46 Uppsåtliga förfaranden före- slogs vara straffbara, medan vårdslöshet föreslogs kunna leda till skadestånd. I propositionen anslöt sig statsrådet till utredningens förslag att en näringsidkare som missbrukar en företagshemlighet som delgivits i förtroende i en affärsförbindelse, skulle kunna bli skadestånds- skyldig. Däremot avstyrktes utredningens förslag att ett sådant miss- 45Se exempelvis , Aktiebolagsrätt, Fördjupning och komparativ belysning, avsnitt 18.1 och 21.2.1, Zeteo . 46SOU 1983:52 s. 19, 320 och 327. Skadestånd – artikel 14 bruk av företagshemligheter även skulle vara straffbart.47 En bestäm- melse föreslogs, som i huvudsak motsvaras av 6 § nuvarande FHL.48 I propositionen anfördes att affärsförbindelser som avsågs kunde vara av vilket slags som helst, såsom ett samarbete mellan två närings- idkare eller ett förhållande mellan en näringsidkare och en konsult av något slag. Revisorer nämndes inte i propositionen. Inte heller nämnde lagutskottet huruvida en revisors uppdrag för ett bolag skulle anses vara en sådan affärsförbindelse som avsågs i bestämmelsen. var dock tydligt med att styrelseledamöter, som avslöjar företagshemligheter de fått del av inom ramen för sina uppdrag, inte skulle omfattas av någon bestämmelse i nuvarande FHL.49 utredning bedömde att reglerna i nuvarande FHL inte är tillämpliga om en revisor röjer eller utnyttjar en företagshemlighet som revisorn fått del av genom sitt uppdrag. Resonemanget byggde dels på att revisorn inte kan anses ha fått del av företagshemligheterna enligt 6 eller 7 § i nuvarande FHL (dvs. varken som anställd eller genom en affärsförbindelse), dels på en analog tolkning av uttalan- dena i förarbetena om att bestämmelserna i inte skulle tillämpas på styrelseledamöter. Frågan är emellertid om denna slutsats kan dras beträffande revisorer med ledning av förarbetsuttalandena. Såsom Fahlbeck har konstaterat är reglerna om skadeståndsansvar för styrelseledamöter och revisorer i ABL inte heltäckande, vilket får till följd att skadeståndslagens bestämmelser kan behöva tillämpas. Därtill har han konstaterat att eftersom FHL som regel har företräde framför skadeståndslagen, torde principerna i FHL kunna tillämpas trots uttalandena i förarbetena om styrelseledamöters ansvar.50 Den frågan hade då inte ännu prövats i praxis.51 I Arbetsdomstolens opublicerade dom 2014 nr 55 har därefter fastslagits att FHL inte är avsedd att tillämpas när en styrelseledamot i ett aktiebolag obe- hörigen röjer eller utnyttjar en företagshemlighet som denna fått del av i egenskap av styrelseledamot. En revisor är inte såsom en styrelseledamot en del av bolags- ledningen. Revisorn har en granskande funktion och får sitt uppdrag 1987/88:155 s. 22. 48Endast ordet ”obehörigen” togs bort från förslaget, i samband med att bestämmelsen i 2 § FHL kom att införas, där det stadgas att lagen endast gäller obehöriga angrepp. 49LU30 s. 39 och LU37 s. 33 och 43. 50Fahlbeck s. 250. 52Arbetsdomstolens dom i mål nr B 118/13. Skadestånd – artikel 14 Skadeståndsreglerna för revisorer i ABL tar sikte på när revisorn missköter sitt uppdrag som bolagets revisor. Revisorns uppdrag är mera begränsat än en styrelseledamots. Där- med blir utrymmet för ett handlande utanför uppdraget större för revisorn än för en styrelseledamot, vilkens uppdrag är mer eller mindre allomfattande. Revisorn är således ett bolagsorgan men har rollen som utomstående uppdragstagare. En utomstående uppdrags- tagare, såsom en konsult, anses som regel ha ingått en sådan affärs- förbindelse som avses i skadeståndsregeln i 6 § nuvarande FHL. Slut- satsen blir att en revisor kan bli skadeståndsskyldig enligt antingen ABL eller FHL och att gränsdragningen är en fråga för rättstillämp- ningen Vid bestämmande av skadeståndet enligt 5–8 §§ nuvarande FHL för ett angrepp på en näringsidkares företagshemlighet ska enligt 9 § nuvarande FHL hänsyn tas även till dennes intresse av att hemlig- heten inte obehörigen utnyttjas eller röjs och till övriga omständig- heter av annan än rent ekonomisk betydelse. Enligt paragrafens andra stycke kan, om det är skäligt, skadeståndet sättas ned eller helt falla bort. Syftet med utformningen av skadeståndsregeln var att skade- ståndssanktionen skulle bli effektiv. Den skulle i första hand ha en reparativ funktion genom att i princip ge full ersättning för upp- kommen skada.53 avsågs skadeståndssanktionen få en preventiv betydelse på det sättet att skadeståndet ska ligga på en sådan nivå att ett otillbörligt angrepp för en konkurrent inte i något fall ter sig som ekonomiskt fördelaktigt vid en jämförelse med en laglig åtkomst. Rätten till s.k. allmänt skadestånd, dvs. skadestånd beräknat uti- från omständigheter som inte är av rent ekonomisk betydelse, infördes för att undgå eller i vart fall minska den skadelidandes 1987/88:155 s. 27 och 49. Skadestånd – artikel 14 svårigheter att bevisa skadans storlek.54 Allmänt skadestånd före- kommer även inom immaterialrätten och arbetsrätten. Skadeståndet ska spegla det värde som företagshemligheten har i konkurrenshänseende på marknaden.55 I enlighet med allmänna bevisregler är det den skadelidande som har att visa hur stor den uppkomna skadan är. Kan den skadelidande visa den faktiska skadan, ska denna ligga till grund för skadeståndsberäkningen.56 Det torde dock vara lättare att utreda skade- vållarens vinst än den skadelidandes uteblivna vinst. En sådan beräk- ningsgrund kan alltså användas. Andra beräkningsgrunder kan också användas, såsom företagshemlighetens utvecklingskostnader. Efter- som det ofta föreligger bevissvårigheter, bör vid beräkning av skadan kunna vägas in näringsidkarens allmänna intresse av att behålla företagshemligheten, liksom skadevållarens bevekelsegrunder för angreppet, dvs. båda parters bedömning av konkurrensläget. En sak som kan tala för att viss information är av stor betydelse i konkur- renshänseende är vilka åtgärder näringsidkaren vidtagit för att skydda informationen.57 De omständigheter som är av betydelse vid bestämmande av skadeståndet hänför sig dels till parterna, dels till arten och graden av angreppet på företagshemligheten.58 Gärningsmannens avsikter är också av betydelse för bedömningen på så sätt att uppsåtliga angrepp bör föranleda ett högre skadeståndsbelopp än gärningar som fram- står som mindre allvarliga.59 Departementschefen ansåg att det var mindre lämpligt att – i de fall den faktiska skadan inte kunde visas – sätta skadeståndet i rela- tion till vad som vid tiden för angreppet var gängse vederlag för att nyttja den angripna uppgiften eller till vad det skulle ha kostat att förvärva eller utveckla hemligheten.60 Det innebar en mer flexibel lösning att i stället ge möjlighet att beakta även andra omständigheter av betydelse än rent ekonomiska för den skadelidande. 55Fahlbeck s. 497. 1987/88:155 s. 27. Skadestånd – artikel 14 Jämkningsmöjligheten i 9 § andra stycket nuvarande FHL infördes på initiativ av lagutskott, som tyckte att den föreslagna regleringen innebar ett alltför långtgående skadeståndsansvar för arbetstagare. Regeln ska alltså främst tillämpas i fall då en arbets- tagare blir skyldig att ersätta sin arbetsgivare för ett obehörigt angrepp på dennes företagshemlighet. I dessa fall utgör uppsägning eller avskedande den viktigaste sanktionen.61 Vid skälighetsbedömningen bör samtliga omständigheter i det enskilda fallet kunna vägas in. Exempel på omständigheter är att arbetstagaren inte insett företagshemlighetens värde i näringsverk- samheten eller att den oaktsamhet som ligger henne till last inte framstår som särskilt allvarlig. Det bör också vara möjligt att få led- ning av det skadestånd som skulle ha kunnat utgå om i stället med- bestämmandelagen varit tillämplig. Om tillämpning av den lagen skulle medföra ett lägre skadestånd bör skadeståndet enligt FHL sättas ned. En annan faktor av betydelse är vilket behov den skade- lidande har av ersättningen. Skäl mot en jämkning kan vara att arbetstagaren har en ledande eller på annat sätt förtroendefull ställ- ning i verksamheten eller att arbetstagaren genom angreppet berett sig betydande vinning.62 I de fall skadestånd ska utges av andra än arbetstagare, bör jämk- ningsregeln tillämpas endast i rena undantagsfall och då restriktivt.63 I förarbetena utvecklades inte i vilka undantagsfall jämkning ändå kunde vara berättigat. Det måste dock antas att det är möjligt att jämka skadeståndet för uppdragstagare, vars situation är jämförbar med arbetstagares. 7.2Skadestånd enligt EU-direktivet – artikel 14 Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet (kände till eller borde ha känt till) olagligen anskaffat, utnyttjat eller röjt en företagshemlighet ska betala skadestånd till innehavaren, enligt artikel 14. Skadeståndet ska vara skäligt i förhållande till den faktiska skada som uppstått. 61LU37 s. 52. 62LU37 s. 53. Skadestånd – artikel 14 När de rättsliga myndigheterna bestämmer storleken på skade- ståndet, ska de beakta alla relevanta omständigheter, såsom de nega- tiva ekonomiska konsekvenserna, inklusive utebliven vinst för den drabbade parten, den obehöriga vinst som intrångsgöraren har gjort. Därtill ska, i tillämpliga fall, beaktas omständigheter som inte är av ekonomisk art, såsom ideell skada orsakad genom det olagliga anskaffandet, utnyttjandet eller röjandet. Eftersom direktivet före- skriver att ideell skada ska ersättas i tillämpliga fall, måste det antas att det finnas utrymme för nationella bestämmelser i detta avseende. Som ett alternativ till denna beräkningsmodell ska de rättsliga myndigheterna, där så är lämpligt, kunna bestämma skadeståndet till ett engångsbelopp på grundval av faktorer som åtminstone summan av de royaltyer eller avgifter som skulle ha utgått om intrångsgöraren hade begärt tillstånd att nyttja företagshemligheten. Syftet med bestämmelsen är inte att införa ett straffliknande skadestånd, utan att införa en möjlighet till ersättning baserad på en objektiv beräk- ningsgrund, se skäl (30). Det är således fråga om en beräkning som alternativt ska kunna användas om det är svårt att fastställa den faktiska ekonomiska skadan eller värdet av den ideella skadan. I direktivet görs inte skillnad på om skadevållaren är en affärspart, anställd, tidigare anställd eller annan, förutom i bestämmelsen i andra stycket i artikel 14.1. Där stadgas nämligen att skadeståndet för en arbetstagare kan jämkas vid angrepp som begåtts utan uppsåt. 7.3Skadeståndsreglerna i FHL i förhållande till EU- direktivet Förslag: De nuvarande skadeståndsbestämmelserna kompletteras så att den som av oaktsamhet gör sig skyldig till sådant förfarande som skulle utgöra företagsspioneri om det var uppsåtligt ska ersätta den skada som uppkommer genom förfarandet. Skadestånd – artikel 14 Skadestånd på grund av olovligt anskaffande En förutsättning enligt direktivet för att skadestånd ska kunna utgå är att skadan uppkommit genom olagligt anskaffande, utnyttjande eller röjande. Därtill krävs att den som utfört den otillåtna hand- lingen hade uppsåt eller var oaktsam. Som utredningen bedömer saken är det svårt att se i vilka situa- tioner endast ett anskaffande, som inte följs av utnyttjande eller röjande, skulle kunna leda till en ekonomisk skada. Det kan dock inte uteslutas att det kan finnas sådana situationer, till exempel om anskaffandet innebär utredningskostnader för innehavaren. I vart fall kan innehavaren ha rätt till allmänt skadestånd vid olovligt anskaf- fande, dvs. en kompensation för innehavarens intresse av att angrepp inte begås. Ett otillåtet anskaffande kan straffas såsom företagsspioneri eller som olovlig befattning med företagshemlighet enligt 3 respektive 4 §§ i nuvarande FHL. Dessa brott förutsätter uppsåt hos gärnings- mannen och kan leda till skadeståndsskyldighet enligt nuvarande 5 §. Eftersom direktivet även föreskriver att oaktsamt anskaffande ska kunna leda till skadestånd, behöver den svenska lagen kompletteras. Den nya bestämmelsen bör alltså innebära att den som av oaktsam- het anskaffar en företagshemlighet, kan bli skadeståndsskyldig gent- emot innehavaren. Bestämmelsen i nuvarande 8 § rör skadestånd vid uppsåtligt eller oaktsamt utnyttjande/röjande av företagshemlighet som tidigare angripits av någon annan. Utredningen föreslår nedan i avsnitt 7.3.5 att bestämmelsen i nuvarande 8 § även ska omfatta företagshemlig- heter som anskaffats från någon som tidigare angripit samma före- tagshemlighet. Direktivets krav att även oaktsamt anskaffande ska kunna leda till skadestånd är därmed uppfyllt avseende företags- hemligheter som angripits i tidigare led. Företagsspioneri är som sagt ett uppsåtligt brott. I bestämmelsen om företagspioneri anges att det är straffbart olovligen bereda sig tillgång till en företagshemlighet, vilket i stort sett är det samma som anskaffa. Oaktsamma fall av företagsspioneri är inte reglerat i den svenska lagen. Utredningen föreslår en bestämmelse att den som av oaktsamhet begår en handling, som skulle kunna utgöra företags- spioneri om den vore uppsåtlig, ska kunna leda till skadestånds- skyldighet. Bestämmelsen bör föras in som ett nytt andra stycke i den Skadestånd – artikel 14 bestämmelse som rör skadestånd på grund av brott (nuvarande 5 §). Genom bestämmelsen blir direktivets krav på att oaktsamma anskaffanden ska kunna leda till skadeståndsskyldighet uppfyllt. Skadeståndsskyldigheten bör vila på civilrättslig grund. Är det fråga om anskaffande som är brottsligt (företagsspioneri eller olovlig befattning med företagshemlighet), bör i stället bestämmelsen som motsvarar nuvarande 5 § tillämpas. Särskilt om jämkning för arbetstagare som av oaktsamhet anskaffar företagshemligheter Med den föreslagna bestämmelsen om oaktsamt anskaffande kan alltså skadestånd utgå i fler fall än . Även arbetstagare som i anställningen av oaktsamhet bereder sig tillgång till en företags- hemlighet träffas av bestämmelsen. Regeln om jämkning av skade- ståndet i nuvarande 9 § andra stycket är avsedd att kunna tillämpas när en arbetstagare blir skadeståndsskyldig mot sin arbetsgivare för ett obehörigt angrepp på företagshemligheter, se ovan avsnitt 7.1.6. Jämkningsmöjligheten infördes eftersom den särskilda bestämmel- sen om arbetstagares skadeståndsansvar i 4 kap. 1 § skadeståndslagen inte var tillämplig, och den allmänna regeln om jämkning i 6 kap. 2 § skadeståndslagen ansågs vara alltför restriktiv.64 Bestämmelserna om skadestånd för arbetstagare i 5 och 7 §§ nuvarande FHL har som speciallag företräde framför bestämmelsen i 4 kap. 1 § skadestånds- lagen, där det stadgas att arbetstagare som vållar skada genom fel eller försummelse i tjänsten endast ansvarar för skadan i den mån synnerliga skäl föreligger. Uttalandena i förarbetena till nuvarande FHL om jämkningsmöjligheterna tar sikte på arbetstagares skade- ståndsansvar vid brott och vid röjande eller utnyttjande. Om en arbetstagare oaktsamt anskaffar en företagshemlighet torde detta sällan leda till någon större skada för arbetsgivaren. Ersättningsgilla skador skulle kunna vara utredningskostnader och ideellt skade- stånd. Det ligger nära till hands att bedöma att ett sådant skadestånd ska jämkas till noll, såvida det inte föreligger starka skäl för att ett skadestånd ändå ska utgå. Det har inte framkommit skäl för att låta arbetstagares skadeståndsansvar för oaktsamt anskaffande av före- 64 LU37 s. 52. Skadestånd – artikel 14 tagshemligheter principiellt skilja sig från skadeståndsskyldigheten för andra skador som arbetstagare kan orsaka i tjänsten. Bestämmelsen om jämkning av skadeståndet bedöms vara förenlig med EU-direktivet, se nedan avsnitt 7.3.2. Skadestånd på grund av olovligt utnyttjande eller röjande De svenska skadeståndsbestämmelserna i 6–8 §§ i nuvarande FHL gäller inte vid anskaffande, utan endast vid röjande eller utnyttjande. Bestämmelserna i nuvarande 6 och 7 §§ avser fall när någon utnyttjar eller röjer en företagshemlighet som hon redan har fått lovlig tillgång till. Innebörden av 6 och 7 §§ bör stå kvar i dessa avseenden och alltså tillämpas vid utnyttjanden/röjande av företagshemlighet, men inte vid anskaffande. Är det fråga om olovligt anskaffande kan skadeståndsskyldighet uppkomma genom de uppsåtliga brotten företagsspioneri eller olovlig befattning med företagshemlighet, eller om endast oaktsamhet kan påvisas genom den nya bestämmelsen som behöver införas, se stycket ovan. Angående skadestånd för angrepp på företagshemlighet som angripits i tidigare led (nuvarande 8 §), se nedan avsnitt 7.3.5. Bedömning: Någon ändring beträffande arbetstagares skade- ståndsskyldighet, eller jämkningsmöjligheterna enligt nuvarande FHL behöver inte göras. Skadeståndsansvar för tidigare anställda Fråga är om de svenska bestämmelserna om jämkning och om att synnerliga skäl krävs för att en tidigare arbetstagare ska bli skade- ståndsskyldig överensstämmer med direktivets krav. För att en arbetstagare ska bli skadeståndsskyldig när hon ut- nyttjat eller röjt en företagshemlighet efter att anställningen upp- hört, krävs att det föreligger synnerliga skäl, enligt 7 § andra stycket nuvarande FHL (se ovan avsnitt 7.1.3). Huvudregeln är med andra Skadestånd – artikel 14 ord att den anställdes lojalitetsplikt har upphört efter anställningens upphörande. är det så att nuvarande 7 § är dispositiv, vilket betyder att arbetsgivare och arbetstagare kan ingå avtal om att exem- pelvis att en arbetstagare inte får röja/utnyttja en företagshemlighet efter anställningens upphörande (sekretessavtal och konkurrens- avtal). I artikel 4.3 b och c anges att utnyttjande/röjande är olagligt om personen bryter mot avtal (och avtalsförpliktelse) att inte röja eller utnyttja företagshemligheten. Lojalitetsplikt under ett pågående avtalsförhållande eller pågående anställning får antas inrymmas under bestämmelsen. Vad som menas med annan skyldighet i artikel 4.3 b och c anges inte i direktivet. Enligt FHL kan som nämnts skadeståndsskyldighet uppkomma för en tidigare anställd, när den skadegörande handlingen har begåtts efter anställningens upphörande endast om det föreligger synnerliga skäl. Denna skadeståndsskyldighet skulle kunna tänkas vara en sådan annan skyldighet som avses i artikel 4.3 b och c. Direktivet innehåller inga uttryckliga bestämmelser om vad som ska gälla för tidigare anställda. endast till ordalydelsen torde en tidigare anställd inte omfattas av bestämmelserna i artikel 4.3 b och c, om det inte har ingåtts något avtal om kvarstående sekretess eller konkurrensbegränsning. I litteraturen har uttalats att en ordning där en tidigare anställd i avsaknad av sekretessavtal har rätt att röja/utnyttja företagshemlig- heter knappast kan vara förenlig med direktivets syfte, utan att syftet snarare är att en tidigare anställd är skyldig att inte avslöja infor- mation som denne erhållit genom anställningen, så länge infor- mationen utgör företagshemligheter.65 Det finns dock två om- ständigheter som talar mot detta resonemang. Den första är att direktivet har sin legitimitet främst ur artikel 114 FEUF, vilken artikel undantar anställdas rättigheter och intressen från det område där EU har rätt att lagstifta (se ovan avsnitt 5.1 och 5.2). Den andra omständigheten är att artikel 1.3 i direktivet stadgar att direktivet inte får tas till grund för att begränsa arbetstagares rörlighet och då särskilt införa begränsningar i deras anställningsavtal. Med rörlighet i EU-rättsliga sammanhang menas främst arbets- tagares möjlighet att ta en ny anställning i ett annat EU-land. 65 För utförligare resonemang, se , Från anställd till konkurrent, s. 197–201. Skadestånd – artikel 14 Artikel 1.3 och dess hänvisning i punkten c till nationell rätt talar dock för att det med arbetstagares rörlighet menas något mer än diskrimineringsförbudet. Punkten c i artikel 1.3 talar nämligen om att direktivet inte får tas till grund för att införa ytterligare begräns- ningar för arbetstagare i deras anställningsavtal. Vad som avses med begränsning i ett anställningsavtal anges inte i direktivet. Enligt svensk terminologi kan begränsningar i ett anställningsavtal innefatta avtal om sekretess eller konkurrensförbud efter att anställningen upphört. Även regeln om synnerliga skäl i 7 § andra stycket nuva- rande FHL kan sägas innebära en begränsning av anställningsavtalet, eftersom den regeln innebär en inskränkning av en tidigare anställds rätt att efter anställningens upphörande använda all den kunskap som förvärvats i anställningen. Risken att bli skadeståndsskyldig mot den tidigare arbetsgivaren kan verka hämmande för den som vill byta anställning eller starta en egen verksamhet. Begränsningar i ett anställningsavtal som reglerar vad en tidigare anställd får göra efter anställningens upphörande, är alltså en begränsning av rörligheten på arbetsmarknaden generellt sett. Direktivet får inte tas som grund för att i detta avseende utforma en ny lagregel så att arbetstagare hindras i sin framtida yrkesverksamhet mer än vad som skäligen kan moti- veras för att skydda företagshemligheter. innebär den nu- varande regeln om synnerliga skäl att en näringsidkare får ett skydd mot sådant röjande/utnyttjande av företagshemligheter som tidigare anställda kan göra och som framstår som stötande. Bestämmelsen innebär alltså att domstolen ska väga arbetstagares intresse av att kunna använda all sin kunskap i en ny sysselsättning på arbetsmark- naden, mot näringsidkarens intresse av att företagshemligheter inte röjs eller utnyttjas. Den svenska bestämmelsen om synnerliga skäl måste även ses i ljuset av andra stycket i artikel 14.1, som stadgar att skadeståndsansvaret får begränsas i de fall arbetstagaren handlat utan uppsåt. Det måste antas att det sällan föreligger synnerliga skäl när en arbetstagare har röjt/utnyttjat företagshemligheter utan uppsåt, utan endast varit oaktsam. Som ovan konstaterats ska EU-direktivet inte tas som grund för att ytterligare begränsa arbetstagares rörlighet. I synnerhet ska direk- tivet inte användas för att införa fler begränsningar i ett anställnings- avtal utöver vad som följer av nationell rätt eller unionsrätt. Det måste antas att varje medlemsstat har friheten att reglera omfatt- Skadestånd – artikel 14 ningen av en tidigare anställds kvardröjande lojalitetsplikt mot en tidigare arbetsgivare.66 Sammanfattningsvis gör utredningen bedömningen att bestäm- melsen i 7 § andra stycket nuvarande FHL kan kvarstå oförändrad. Beträffande en arbetstagares skadeståndsskyldighet gentemot sin arbetsgivare, stadgas i andra stycket i artikel 14.1 att skadestånds- ansvaret får begränsas i de fall arbetstagaren handlat utan uppsåt, dvs. endast varit oaktsam. Bestämmelsen är inte tvingande, eftersom det står ”får” i artikeln. En bestämmelse om jämkning finns i 9 § andra stycket nuvarande FHL. Där stadgas att skadeståndet kan sätts ned eller falla bort om det är skäligt. Som konstaterats ovan i avsnitt 7.1.6 ska jämknings- regeln i FHL främst tillämpas i fall då en arbetstagare blir skyldig att ersätta sin arbetsgivare för ett obehörigt angrepp på dennes företags- hemlighet. Regeln är alltså främst en skyddsregel för arbetstagare. Dock är det inte uteslutet att andra jämkningsgrunder kan tillämpas.