sou · H5B364 · 2017-06-29 00:00:00 — Bedömning: Undantaget i lagen om ägofred, som innebär att stängselskyldigheten inte gäller inom områden med detaljplan, behöver inte ändras. Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … Bakgrund och gällande bestämmelser I lagen (1933:269) om ägofred finns ett undantag som innebär att s.k. stängselskyldighet inte gäller inom områden med detaljplan. Med ägofred avses hur den enskilde jordägarens mark skyddas mot intrång av främmande betesdjur. Enligt lagen gäller att var och en som äger eller till underhåll eller nyttjande mottagit hemdjur (vil- ket i detta sammanhang huvudsakligen avser hästar och nötkreatur), är skyldig att medelst hägnad eller vallning eller på annat sätt hålla sådan vård om dem, att de ej olovligen inkomma å annans ägor (1 §). Nyttjas fastighets ägor till bete för hemdjur och finnas djuren tjänli- gast genom stängsel kunna hållas från angränsande ägor å annan fas- tighet, ska på yrkande från endera sidan stängsel hållas mellan ägorna (stängselskyldighet). Stängselskyldigheten gäller inte i områden med detaljplan (9 §). Stängselskyldigheten enligt ägofredslagen innebär i huvudsak föl- jande. Om en fastighets ägor utnyttjas till bete för hemdjur ska stäng- sel sättas upp mot angränsande ägor på annan fastighet om detta är den bästa lösningen för att hindra djuren från att ta sig in på grann- fastigheten. Någon skyldighet att sätta upp stängsel finns dock inte om fastigheterna är åtskilda av en väg som inte får stängas av genom grindar. En fastighetsägare har heller ingen skyldighet att hålla stäng- sel utmed järnväg. Rätt att påkalla att stängselskyldigheten fullgörs tillkommer envar av grannarna. Kostnaden för stängslets uppförande och underhåll fördelas olika beroende på om båda eller endast en av två grannar nyttjar sin fastighet till bete för hemdjur. Skyldigheten att uppföra och underhålla ett stängsel ska avse en för fastigheten be- stämd sträcka på marken. Enligt huvudregeln ska ett stängsel sättas upp i ägogränsen. Avvikelse från denna regel får ske om ägogränsen går i dike, vattendrag eller väg samt då gränsen går över berg eller då terrängförhållandena i gränsen på annat sätt skulle innebära synner- liga svårigheter eller oskäliga kostnader för stängseluppsättningen. Stängslet ska vara så beskaffat att det fredar mot hästar och nötkrea- tur. Regeringen kan föreskriva för ett län eller för en del av länet att stängsel även ska freda mot andra slag av hemdjur än hästar och nöt- kreatur. När stängselskyldighet påkallas är det fastighetsägaren som svarar för att stängslet uppförs och underhålls. Om fastigheten är utarrenderad är det dock arrendatorn som svarar för underhållet. Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … Ägofredslagen är dispositiv. Det innebär att fastighetsägare och nyttjanderättshavare kan träffa avtal i frågor som rör stängselskyl- dighet och därvid ge avtalet ett annat innehåll än lagens bestämmelser. Ett sådant avtal gäller emellertid inte mot en ny ägare eller innehavare av fastigheten. I ägofredslagen anvisas en speciell form av avtal om stängselskyldighet som kallas förening. En sådan förening gäller efter registrering även mot en ny ägare eller innehavare av en fastighet. Om en uppkommen stängselfråga inte kan lösas genom avtal kan enligt ägofredslagen en fastighetsägare eller, när det gäller underhålls- frågor, en arrendator begära att stängselfrågan avgörs vid en syne- förrättning. utser i så fall en förrättningsman. Vid ägofredslagens tillkomst anfördes som motiv för den allmän- na bestämmelsen om stängselskyldighet att den var nödvändig som ett komplement till den s.k. vårdnadsplikt som följer av 1 §. Enligt departementschefen innefattar stängselskyldigheten ett säkrare skydd för ägofreden än vårdnadsplikten och medför, om båda gran- narna deltar i stängselbesväret, en lättnad i fullgörandet av vårdnads- plikten. Stängselskyldigheten borde emellertid bara gälla om ägo- fredsintresset inte lämpligen kan tillgodoses genom vårdnadsplikten. Stängselplikten skulle gälla bara om stängsel verkligen behövs för att upprätthålla ägofreden. Sedan ägofredslagen infördes har betydande förändringar skett inom jord- och skogsbruket. Bland annat förekommer fäboddrift och skogsbete i väsentligt mindre omfattning än vad som var fallet när lagen tillkom . Syneförrättningar för att avgöra bl.a. stängselfrågor har förekommit i mycket liten utsträckning. Överenskommelser genom det i ägofreds- lagen anvisade institutet förening har förekommit i endast ett fåtal fall. I betänkandet Översyn av ägofredslagstiftningen (Ds Jo 1984:15) redovisas att en praxis har utvecklats som innebär att om endast en av två fastighetsägare använder sin mark för bete, så står denne för kostnaden för uppsättande och underhåll av stängsel. Om det däremot finns betesdjur utsläppta på båda fastigheterna, sker naturligen en hälftendelning av kostnaderna. Denna praxis tyder på att djurägarna i allmänhet anser det som en självklarhet att den som släp- Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … per ut betesdjur på sina marker också ska uppföra och underhålla stängsel till skydd för mark på angränsande fastigheter. Det kan även i detta sammanhang antas att djurägarens eget intresse av att skydda och hålla kontroll över sina djur spelar en stor roll. Djuren representerar oftast betydande ekonomiska värden varför djurägaren har ett intresse av att djuren inte bryter sig ut med risk för att de skadas eller försvinner. Djurägaren kan därför förväntas att på egen bekostnad sätta upp de stängsel som behövs även om ingen lag- stadgad skyldighet föreligger. Av betydelse är även den skadestånds- skyldighet som kan följa av att djuren orsakar skada på annans mark eller övriga egendom. Dessa omständigheter bidrar till att bestämmelserna om stängsel- skyldighet i lagen om ägofred inte torde tillämpas särskilt ofta . föreslog flera ändringar i lagen, bl.a. att undantaget från stängselskyldighet inom detaljplan borde tas bort (jfr Ds Jo 1984:15, s. 49). Kommittén motiverade förslaget med att den administrativa indelningen mellan stad och landsbygd – som ur- sprungligen låg till grund för undantaget för stängselskyldighet – inte längre används och att risken för att hemdjur ska orsaka skada på mark inom tätbebyggt område inte är mindre än på ”landsbygden”. Kommitténs förslag ledde emellertid aldrig till ändrad lagstiftning. I departementspromemorian Upphävande av ägofredslagen m.m. (Ds 2002:33) ansågs att det kunde ifrågasättas om det numera finns något behov av särskilda bestämmelser om stängselskyldighet, bl.a. med de utgångspunkter som redovisats ovan. I promemorian före- slogs att lagen helt skulle upphöra att gälla. Inte heller förslagen i den departementspromemorian har emellertid lett till ändrad lagstiftning. Att helt ta bort kravet på stängselskyldighet bör endast göras i samband med en större översyn av ägofredslagen. En sådan översyn är inte möjlig att göra inom ramen för denna promemoria. Det som har redovisats ger emellertid stöd för tanken att det ändrade kravet på detaljplan i PBL inte kommer att föranleda några problem i prak- tiken i förhållande till bestämmelserna i ägofredslagen. Följaktligen finns inget behov av att göra några följdändringar i denna lag. Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … Remissynpunkter på bedömningen i departementspromemorian En majoritet av de remissinstanser som yttrat sig över bedömningen i promemorian i de delar som rörde lagen om ägofred tillstyrkte bedömningen eller hade inte någon erinran mot det. Vi delar den bedömning om lagen om ägofred som gjordes i prome- , dvs. att det inte finns något behov av att göra följdändringar i denna lag. Bedömning: Kravet att undersökningsarbete inte får ske utan medgivande från bergmästaren inom område med en detaljplan behöver inte ändras. Bakgrund och gällande bestämmelser I minerallagen (1991:45) finns bestämmelser som hänger samman med bestämmelserna i (2010:900), PBL. Minerallagens huvudsakliga syfte är att reglera förhållandet mellan prospektörer och gruvinnehavare, å ena sidan, samt markägaren och innehavare av särskilda rättigheter till marken, å den andra sidan. I minerallagen finns bestämmelser om undersökning och bearbet- ning av fyndigheter av vissa mineraliska ämnen, s.k. koncessions- material, på egen eller annans mark. Undersökning får som huvud- regel endast utföras av den som har undersökningstillstånd (1 kap. 4 §) och den som har undersökningstillstånd får inom det medgivna tillståndsområdet bedriva undersökningsarbete enligt de bestämmel- ser som följer av minerallagen (3 kap. 1 §). Ett undersökningstillstånd innebär med andra ord att prospektören får rätt att disponera annans mark för att utföra undersökningsarbete. Undersökningsarbete får inte äga rum inom nationalpark eller område som ska avsättas till nationalpark eller i strid med föreskrifter som har meddelats för natur- eller kulturreservat. Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … arbete får inte heller, utan medgivande av , äga rum inom kyrkogård eller annan begravningsplats, inom s.k. obrutna fjäll av riksintresse enligt 4 kap. 5 § eller inom från skyddsobjekt enligt skyddslagen (2010:305) och sådant område utanför detta som regeringen bestämmer (3 kap. 6 §). Undersökningsarbete får i vissa fall inte äga rum utan medgivande av bergmästaren (3 kap. 7 § första stycket). Detta krav gäller inom –område inom trettio meter från allmän väg eller sådan vägsträck- ning enligt fastställd vägplan, eller från järnväg, flygplats eller kanal som är upplåten för allmän trafik, –område inom från bostadsbyggnad, –område inom från kyrka, annan samlingslokal, undervisningsanstalt, hotell eller pensionat eller område inom från vårdanstalt, elevhem eller liknande inrätt- ning, om den är avsedd för mer än femtio personer, –område inom från elektrisk kraftstation eller industriell anläggning, eller –område med detaljplan eller områdesbestämmelser enligt PBL. Kraven i 3 kap. 7 § första stycket 1–4 utgör emellertid inget hinder om den som berörs av arbetet medger detta. Bergmästaren är chef för , som är en organisatorisk enhet inom myndigheten geologiska undersökning. Bergs- staten har till uppgift att handlägga ärenden som rör prospektering och utvinning av . Bergmästaren anställs av regeringen. Om prospektören hittar en fyndighet av koncessionsmaterial kan han få bearbetningskoncession, vilket innebär inte bara rätt att dis- ponera marken utan också att bearbeta och tillgodogöra sig själva fyndigheten. Bearbetning av koncessionsmaterial, dvs. utvinning och tillgodogörande, får i huvudsak endast ske av den som har bearbet- ningskoncession (1 kap. 4 §). Utgångspunkten är att koncession ska meddelas, om en fyndighet som sannolikt kan tillgodogöras ekonomiskt har blivit påträffad och fyndighetens belägenhet och art inte gör det olämpligt att sökanden får den begärda koncessionen. I ärenden om beviljande av koncession ska 3 och 4 kap. tillämpas, dvs. de grundläggande bestäm- melserna för hushållning med mark- och vattenområden och de sär- Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … skilda bestämmelserna för hushållning med mark och vatten för vissa utpekade områden i landet, bl.a. områden och anläggningar av riks- intresse. En bearbetningskoncession får inte strida mot detaljplan eller områdesbestämmelser. Om syftet med planen eller bestämmelserna inte motverkas, får mindre avvikelser göras (4 kap. 2 §). Ärenden om bearbetningskoncession prövas som regel av bergmästaren. I vissa fall ska ärendet hänskjutas till regeringens prövning, om bergmästaren bedömer frågan om koncession vara särskilt betydelsefull ur allmän synpunkt eller bergmästaren vid tillämpningen av 3 eller 4 kap. miljö- balken finner skäl att frångå vad har föreslagit. Innan koncessionshavaren påbörjar bearbetningen ska det hållas en särskild markanvisningsförrättning. Vid denna bestäms det i detalj vilka dispositioner koncessionshavaren får vidta inom koncessions- området och ibland också utanför området. Då bestäms bl.a. belägen- heten och omfattningen av gruvan samt mark för vägar, byggnader och andra anläggningar, som föranleds av gruvdriften (9 kap. 1 §). Vid förrättningen bestäms också den ersättning som markägaren erhåller för det intrång som gruvdriften innebär. En anvisning får inte avse mark eller annat utrymme inom sådant område som avses i 3 kap. 6 och 7 §§, dvs. särskilt skyddade naturområden m.m. och inom visst avstånd från bostäder, kyrkor och industrianläggningar m.m. eller inom område med detaljplan eller områdesbestämmelser. Om en prospektör får bearbetningskoncession innebär det sålun- da bara en rätt gentemot markägaren att efter markanvisningsför- rättningen bedriva bearbetning på dennes mark. Genom koncessio- nen har också samhället gjort den intresseavvägningen att marken får användas för utvinning av mineralfyndigheten i förhållande till övriga intressen som skyddas av 3 och 4 kap. . I övrigt måste koncessionshavaren iaktta bestämmelser i annan lagstiftning som kan beröra gruvverksamheten. De tillstånd som kan behövas får då utverkas enligt aktuell lagstiftning. Som redan nämnts får undersökningsarbete inte ske inom område med detaljplan eller områdesbestämmelser utan medgivande från berg- mästaren. Denna del av bestämmelsen tillkom på förslag från Gruv- rättsutredningen som bl.a. framförde att inom detaljplanelagda områ- Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … den kan betydande investeringar i vatten- och avloppsanläggningar m.m. ha gjorts samt att det i allmänhet är rimligt att gruvrättigheter inte bör kunna grundläggas inom område med så intensiv mark- användning som ett detaljplaneområde utan prövning från planmyn- digheternas sida (prop. 1974:32 s. 111 och SOU 1969:10, s. 160). Om kravet på detaljplan ändras i PBL kan det tänkas bli vanligare att delar av samlad bebyggelse inte längre kommer att omfattas av detaljplan. Till följd av de övriga kriterierna i 3 kap. 7 § första stycket 1–4 medför den omständigheten att området kanske inte längre kom- mer att omfattas av en detaljplan inte per automatik att området i fråga kan bli föremål för undersökningsarbete eller koncession. De övriga kriterierna utgör nämligen hinder mot markanvisning, t.ex. genom att området ligger inom från en bostads- byggnad (9 kap. 2 § andra stycket). Det kan naturligtvis tänkas att kommunen eller en byggherre av- ser att möjliggöra en viss bebyggelse utan detaljplan, som någon ansöker om undersökningstillstånd. Om området sedan tidi- gare är obebyggt och det inte heller finns något annat hinder mot undersökningstillstånd (jfr 3 kap. 6 och 7 §§) kan således markanvis- ning ges på ett sätt som kommer i konflikt med den tänkta bebyg- gelseutvecklingen. Om kommunen inte använder sig av möjligheten att med bindande verkan reglera hur mark och vatten ska användas utgör bestämmelserna i 3 kap. 7 § respektive 9 kap. 2 § således inget hinder för att anvisa mark på ett sådant sätt som kanske inte är för- enligt med den bebyggelseutveckling som kommunen har avsett. Eftersom kommunen enligt förslaget till ändrat detaljplanekrav ska kunna upprätta detaljplaner i samma utsträckning som kan kommunen själv bestämma i vilka fall som det är lämpligt att upp- rätta en detaljplan, t.ex. om det finns skäl att förhindra bearbetning av koncessionsmaterial. Mot denna bakgrund saknas det skäl att tro att det ändrade kravet på detaljplan kommer att leda till några reella skillnader mot gällande rätt. Minerallagen behöver således inte ändras. Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … Remissynpunkter på bedömningen i departementspromemorian En majoritet av de remissinstanser som yttrat sig över bedömningen i promemorian i de delar som rörde minerallagen tillstyrkte bedöm- ningen eller hade inte någon erinran mot det. har i sak inga synpunkter på pro- memorians bedömning att minerallagen inte behöver följdändras. Däremot har begreppen koncessionsmineral och koncessionsmaterial förväxlats. Dagens lagstiftning innehåller endast begreppet konces- sionsmineral. Vi delar den bedömning om minerallagen som gjordes i promemo- rian dvs. att det inte finns något behov av att göra följdändringar i denna lag. Bedömning: Att detaljplanekravet begränsas i plan- och bygg- lagen medför inget ändringsbehov i fråga om bestämmelserna om giltighetstiden för nyttjanderätter inom områden med detaljplan eller i fråga om att en förlängning av ett jordbruks- eller bostads- arrende i vissa fall kan hindras inom områden som omfattas av detaljplan. Inte heller föranleder det ändrade detaljplanekravet något ändringsbehov när det gäller bestämmelsen att relaxation kan ske i vissa fall, trots att berörda fastighetsägare och rättighets- havare inte har medgett relaxationen, när det gäller vissa fastighe- ter som ska utgöra allmän plats enligt en detaljplan. Bakgrund och gällande bestämmelser I jordabalken finns bestämmelser som hänger samman med bestäm- melserna i PBL. I jordabalken finns bestämmelser om nyttjanderätt. En sådan rätt innebär att fastighetsägaren genom avtal upplåter fastigheten eller del av denna till någon annan, låt vara att någon strikt definition av ter- Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … men knappast står till buds. Exempel på nyttjanderätter är hyra, arrende och tomträtt, men även att ge någon annan rätt att använda mark som upplagsplats, väg eller för att uppföra en byggnad eller att använda ett hus på fastigheten som bostad eller magasin innebär en nyttjanderätt. Även en medgiven rätt till stenbrytning, skogsavverk- ning, torv- eller grustäkt omfattas av termen. Jordabalkens bestäm- melser om nyttjanderätt omfattar emellertid inte gravrätt, vägrätt eller bostadsrätt (7 kap. 4 §). Enligt jordabalken är ett avtal om upplåtelse av annan nyttjande- rätt än tomträtt inte bindande längre än från det avtalet slöts. Upplåtelse av fast egendom inom detaljplan och upplåtelse av jordbruksarrende är dock inte bindande längre än (7 kap. 5 §). Flera undantag finns, bl.a. i fråga om nyttjanderätter som avser skogsavverkning, upplåtelser som sker på livstid eller nyttjanderätter som upplåts av staten. Bestämmelsen inverkar inte heller på nytt- janderättshavares rätt till förlängning av avtal på grund av lag, vilket gäller jordbruks- och bostadsarrende, bostadshyra samt fiskearrende. Även om maximitiden har uppnåtts har nyttjanderättshavaren såle- des fortfarande möjlighet att utnyttja sin rätt till förlängning, där sådan föreligger. Vidare gäller att om arrende eller hyra har upplåtits än den föreskrivna längsta tiden, ska uppsägning ske, om fastighetsägaren eller nyttjanderättshavaren vill frånträda avtalet sedan tiden gått ut. Bestämmelserna om maximitid är bindande och kan alltså inte frångås genom avtal (jfr prop. 1970:20 del B, s. 363 ff.). Ingenting hindrar att avtal träffas om , men bestämmelsen innebär att vardera parten har rätt att frånträda avtalet när tidsgränsen överskrids. Begränsningen att ett avtal om upplåtelse av nyttjanderätt i vissa fall inte är bindande längre än härstammar i huvudsak , även om bestämmelser om nyttjanderätterna som sådana har funnits alltsedan landskapslagarnas tid. Motivet att införa tids- begränsningsregler var i första hand att äganderätten till jorden inte skulle förlora sitt faktiska innehåll till följd av att någon annan än ägaren skulle inneha rådigheten , snarare än omsorgen om den som innehar nyttjanderätten (Kommentar till 7 kap. jorda- balken, , 1984). Särskilt av star- kare ekonomisk utveckling inträder ibland behovet att för en ratio- nell användning av en fastighet vidta förändringar när det gäller an- vändningssättet, och det är därför av högsta vikt, inte enbart för Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … ägaren utan också i utvecklingens intresse, att ägaren inte hindras att vidta de åtgärder som omständigheterna kräver genom att denne lämnar från sig dispositionsrätten över fastigheten (jfr Lag- beredningens förslag till jordabalk I, 1905, s. 69). Bestämmelsen att en upplåtelse av fast egendom inom detalj- planelagt område inte är bindande infördes genom lagen (1907:36) om nyttjanderätt till fast egendom (1 §). Den- na bestämmelse byggde i sin tur på en förordning som bl.a. angav att upplåtelse av nyttjanderätt till ”hus och gård” i stad eller till del därav, eller till jord som hörde till tomt, inte skulle få avse än . Vid beredningen av lag ansågs emellertid vara alltför kort och att det både för hyresgästens del, som ”mången gång kunde önska att å fastigheten nedlägga kostnader dels för bekvämlighet i sin hushållning och dels för näring”, liksom för husägarens del, som det ”vore af vikt att för vara försäk- rad om viss hyra och ej blottställas för tätare ombyten af hyresgäster” vore önskvärt med (NJA II 1908, nr 5, s. 5). Med hyres- gäst avses i detta sammanhang i första hand upplåtelser för ”industri- ella eller merkantila ändamål”. Bestämmelserna om tidsbestämda nyttjanderätter bygger således på tanken att en nyttjanderätt inte ska hindra fastighetsägaren för evig tid om denne behöver vidta förändringar i fråga om fastighetens användning. I fråga om tätorterna, dvs. i detaljplanelagda områden, kan dock förändringar behöva göras oftare än vad som är fallet på landsbygden. Ursprungligen avsåg begränsningen endast område som omfattades av stadsplan, dvs. sådana planer där kommunen ska vara huvudman för de allmänna platserna. I samband med införandet av den äldre (1987:10) utvidgades denna begräns- ning till att omfatta alla detaljplaner, med hänvisning till att tids- begränsningen har lika stort berättigande inom alla områden som om- fattas av detaljplan (prop. 1985/86:90 s. 173). I jordabalken finns särskilda bestämmelser om arrende, som är en form av nyttjanderätt, t.ex. till ett markområde för jordbruksändamål eller avseende rätten att anlägga ett fritidshus på ofri grund, mot ersättning. Reglerna är i stora delar tvingande till förmån för arren- datorn. Ett avtal om jordbruksarrende träffas , men när arrendetiden löper ut har arrendatorn en vidsträckt rätt till förläng- ning. Även om jordägaren har sagt upp ett jordbruksarrende har arrendatorn rätt till förlängning av detta utom i vissa särskilt angivna Ett ändrat krav på detaljplan motiverar följdändringar … Detta gäller bl.a. om jordägaren gör sannolikt att arrendestället ska användas i enlighet med en detaljplan (9 kap. 8 § första stycket 5). Motsvarande bestämmelse finns även i fråga om bostadsarrende, dvs. när jord upplåtes på arrende för annat ändamål än jordbruk samt arrendatorn enligt arrendeupplåtelsen har rätt att på arrende-stället uppföra eller bibehålla bostadshus och det inte är uppenbart att upp- låtelsens huvudsakliga syfte är att tillgodose något annat ändamål än att ge möjlighet till bostad åt arrendatorn och dennes närstående. Det har bl.a. varit vanligt att genom bostadsarrende skapa förutsättningar för fritidsbebyggelse på ofri grund. Även i dessa fall har arrendatorn rätt till förlängning av arrendeavtalet om jordägaren har sagt upp detta, utom i vissa angivna fall. Någon sådan rätt finns bl.a. inte när en byggnad har uppförts på arrendestället utan bygglov, när sådant krävs, eller i strid med en detaljplan eller områdesbestämmelser eller därmed jämförligt beslut av myndighet angående markens bebyggan- de eller användning. Rätten finns inte heller när en byggnad på arren- destället inte står i överensstämmelse med en detaljplan eller områ- desbestämmelser och jordägaren gör sannolikt att han ska använda arrendestället i enlighet med planen eller bestämmelserna (10 kap. 5 § första stycket 3 och 4). Även bestämmelserna om relaxation i jordabalken har kopplingar till detaljplan. Vad som avses med relaxation utvecklas i det följande. Ofta används en fastighet som säkerhet för t.ex. ett banklån, dvs. fastigheten utgör en pant för lånet.