sou · H5B398 · 2017-12-05 00:00:00 — Däremot utgår vårt förslag från att berättelser som har lämnats utom rätta som kan presenteras för rätten på ett för bevisvärderingen godtagbart sätt ska kunna åberopas utan att det dessutom måste hållas ett förhör med personen som lämnat berättelsen i rätten. Våra överväganden och förslag 6.7.4Ingen ed bör införas vid förhör utom rätta Vår bedömning: Det faktum att vittnen lämnar sina berättelser vid polisförhör eller annars utom rätta utan att avlägga ed och utan sanningsplikt innebär inte att vittnesberättelserna bör diskvalifi- ceras som bevis. Berättelserna har, även utan formell sannings- plikt, ett bevisvärde som domstolen har att ta ställning till inom ramen för den fria bevisprövningen. torde eden och sanningsplikten ha begränsad betydelse för vittnesupp- gifternas bevisvärde. Det saknas enligt vår mening skäl att ytter- ligare överväga möjligheten att införa ed vid polisförhör eller annars utom rätta. Skälen för vår bedömning De flesta vittnen avlägger ed innan de lämnar sina berättelser vid rättegångar. Vittneseden syftar till att säkerställa att domstolen får riktiga uppgifter från vittnet som är opåverkade av de personliga mo- tiv eller intressen som vittnet kan ha i målet (se avsnitt 4.11.3). Straff- ansvaret för mened är direkt sammankopplat med att personen under laga ed har lämnat osann uppgift eller förtigit sanningen. Någon motsvarande sanningsplikt finns inte under förundersökningen. Det kan diskuteras vad eden och straffansvaret vid vittnesförhör i domstol innebär för vittnesuppgifters bevisvärde i allmän mening i förhållande till andra muntliga uppgifter i processen. Frågan är rele- vant för våra överväganden om att i högre grad tillåta berättelser ur förundersökningen som bevis. Om bevisvärdet av berättelser från vittnen ur förundersökningen, oavsett omständigheterna kring vitt- nesberättelserna i övrigt, alltid skulle sättas lägre av domstolarna för att de är lämnade utan ed riskerar det att leda till att reformen i denna del inte skulle komma till så stor praktisk användning som vi avser när det gäller vittnesuppgifter. Om domstolarna å andra sidan skulle värdera vittnesuppgifterna ur förundersökningen på motsvar- ande sätt som vittnesuppgifter i domstol utan ed och målsägande- uppgifter värderas vid dagens rättegångar skulle det i stället innebära att uppgifterna från förundersökningen kan tillmätas ett beaktans- värt bevisvärde även om de inte är lämnade under ed. Våra överväganden och förslag Vid sin bevisvärdering måste rätten, utöver själva utsagans inne- håll, ta hänsyn till omständigheter som exempelvis om förhörs- personen har någon relation till någon av parterna i målet eller annars ett egenintresse i utgången av målet. Det räcker inte att rätten vid bevisvärderingen förlitar sig på att en förhörsperson har lovat att tala sanning, även om detta löfte lämnats under straffansvar. Vittneseden fråntar inte rätten dess uppgift att noga värdera vittnesutsagan. Att en berättelse lämnas under ed är en av flera omständigheter som ska beaktas vid bevisvärderingen. Det är avgjort i praxis att även berättel- ser som lämnats utan ed, t.ex. målsägandeuppgifter, kan bedömas vara så tillförlitliga att de kan läggas till grund för domstolarnas avgöranden. Det som rätten i första hand ska överväga är innehållet i en åberopad berättelse och vid denna bedömning, med hänsyn till den information om vittnets eventuella egenintressen som finns i målet, ta ställning till i vilken mån det finns skäl att dra slutsatsen om uppgifterna är riktiga. Att vittnesuppgifterna inte lämnas under ed innebär med andra ord inte att utsagan diskvalificeras som ett väsentligt bevis. I likhet med de argument som anfördes mot att införa edsplikt för mål- säganden i för att höja målsägandeberättelsernas bevisvärde konstaterar vi att vittnesuppgifter trots avsaknad av ed väl kan tillmätas bevisvärde och att det bör vara upp till rätten att avgöra bevisvärdet av uppgifterna i varje enskilt fall inom ramen för sin fria bevisprövning.52 Det är heller inte, enligt vår uppfattning, så att en berättelse som lämnats under ed alltid bevismässigt övertrumfar en berättelse som lämnats utan ed. Varje utsaga ska bedömas på egna meriter. En be- rättelse från ett vittne som lämnats under goda förutsättningar i polisförhör eller annars utom rätta och dokumenterats på ett sätt som ger domstolen ett stabilt beslutsunderlag kan tillmätas ett högre bevisvärde i ett enskilt fall än en berättelse som lämnats under ed. De skäl som motiverar reglerna om vilka som får avlägga vittnesed, typiskt sett beroende på graden av egenintressen i målet, ska däremot ingå vid bedömningen av vittnesutsagans bevisvärde. Mot den angivna bakgrunden ser vi inte något skäl att närmare överväga förslag om att införa ed vid förhör utom rätta, t.ex. vid polisförhör. Inför ett vittnesförhör i domstol ska rätten, innan eden 52 SOU 1941:7 s 515. Våra överväganden och förslag avläggs, enligt gällande ordning försöka klargöra om vittnet står i något förhållande till part eller till saken som kan har betydelse för hur tilltron till vittnets berättelse ska bedömas eller om det annars finns omständigheter av betydelse i detta hänseende. Uppgifter om att vittnet känner en lojalitet gentemot ena parten ska beaktas av domstolen vid bevisvärderingen så att domstolen inte okritiskt grun- dar sitt avgörande på vittnets uppgifter.53 Enligt vår uppfattning är detta uppgifter som bör ankomma på rätten. Det skulle, bedömer vi, vara främmande för vårt rättssystem att ge polis och åklagare rätt att föreskriva sanningsplikt vid förhör utom rätta. Någon sådan ordning bör enligt vår mening därför inte införas. 6.7.5Höga krav på genomförande av förhören Vår bedömning: De vinster för brottmålsprocessen som kan för- väntas med en reform med en utökad möjlighet att åberopa be- rättelser ur förundersökningen eller som annars lämnats utom rätta som bevis förutsätter att berättelserna lämnas under rättssäkra och i övrigt ordnade former. Formerna för hur förhör under förundersökning genomförs bör inte lagregleras men kan, om det bedöms finnas ett behov för det, regleras i myndighetsinterna riktlinjer. Skälen för vår bedömning Ett väl genomfört förhör Om berättelser från polisförhör eller som annars lämnas utom rätta ska kunna fungera som ett fullgott beslutsunderlag för domstolarna vid den bevisvärdering som ska göras är det en förutsättning att för- hören genomförs på ett sätt som uppfyller de krav på rättssäkerhet som kan ställas. Undersökningsledaren har ansvaret för detta. Förutom de krav som alltid ska vara uppfyllda vid genomförande av förhör under förundersökning (avsnitt 3.11), finns det skäl att vinnlägga sig om formerna för förhöret i belysning av att den berät- 53 m.fl., Rättegång IV, Upplaga 7, 2009, s. 220. Våra överväganden och förslag telse som lämnas kan komma att användas som bevis. Brister i något avseende kommer att påverka möjligheterna att använda berättelsen vid en rättegång. Det är rimligt att i tillämpliga delar anpassa formerna för förhör utom rätta i dessa fall till hur domstolsförhören genomförs. Det kan exempelvis vara lämpligt att, om det är möjligt, inleda ett polisförhör vars innehåll kan komma att användas som processmaterial vid rätte- gången med att låta förhörspersonen lämna sin berättelse fritt i ett sammanhang utan alltför många frågor. Om det rör sig om ett vittne är det lämpligt att i polisförhöret mer ordnat försöka klargöra vad vittnet har för relation till den misstänkte eller målsäganden eller annars för intressen i ärendets utgång. Dessa uppgifter har, som vi konstaterat tidigare, en betydelse för vittnesuppgifternas bevisvärde. Av 21 § FUK följer att förundersökningsprotokollet ska innehålla en uppgift om huruvida vittnet är släkt eller bekant med den miss- tänkte, målsägande eller angivare, uppgift om vittnets särskilda för- utsättningar att iaktta eller bedöma det som vittnet hörs om och uppgift om övriga förhållanden som kan vara av betydelse för be- dömande av vittnets tillförlitlighet. I likhet med vad som tillämpas i praktiken bör överväganden om att hålla vittnesförhör under förundersökningen med personer som inte är underkastade vittnesplikt göras i förhållande till de regler som gäller för förhören i domstol. Det bör inte vara möjligt att kringgå undantagen från vittnesplikten genom att hålla förhör med en person som inte är skyldig att vittna för att sedan åberopa berät- telsen från förhöret i domstol. HD uttalade i frågan om barnförhör att det av rättssäkerhetsskäl måste ställas höga krav på förhör under förunder- sökningen som ska leda till berättelser som kan användas som bevis.54 De höga kraven gäller, framhöll HD, både metodik och inne- håll. Enligt HD bör en spontan berättelse från förhörspersonen så långt möjligt säkras. Genom frågor får därefter berättelsens hållbar- het belysas och uppgifterna kompletteras i syfte att säkert klarlägga om rekvisiten för ett brott är för handen eller inte. I ett avgörande bedömde HD att de i målet aktuella videoinspelade målsägandeförhören hade genomförts på ett mycket kompetent 54 NJA 1986 s 821. Våra överväganden och förslag sätt.55 Målsägandena hade först fått lämna sina uppgifter utan att led- ande frågor ställts till dem och först härefter hade de fått komplet- terande frågor som gett dem tillfälle att utveckla vad de sagt. HD konstaterade också att det hade varit möjligt för domstolen att göra egna iakttagelser av skiftningarna i ansiktsuttryck under för- hörens gång och kroppsspråk i övrigt, vilket framhölls utgöra ett viktigt komplement till de muntligen lämnade uppgifterna. I överensstämmelse med de krav som följer av praxis avseende tillämpningen av artikel 6 i bör den misstänkte och hans eller hennes försvarare ges tillfälle att hålla motförhör i något skede. Som vi redan har konstaterat är det faktum att försvaret inte har fått ställa frågor till förhörspersonen under förundersökningen i och för sig inte något hinder mot att berättelsen åberopas som bevis. Avsaknaden av motförhör, under både för- undersökningen och huvudförhandlingen, är i och för sig heller inte något hinder mot att domstolen lägger berättelsen till grund för sin bedömning, under förutsättning att det finns annan bevisning i målet eller annars andra processuella kompensatoriska hänsyn tas. Bevis- värdet kan dock, som tidigare anförts, påverkas negativt. Det är enligt vår mening rimligt ur rättssäkerhetsperspektiv att vid förhörberättelser som är tänkta att kunna åberopas som bevis i möjligaste mån vinnlägga sig om att försvararen får närvara vid de förhör som hålls för att han eller hon ska ges möjlighet att ställa frågor i anslutning till huvudförhöret. Denna utgångspunkt gör sig inte minst gällande eftersom förhöret hålls utom rätta. Om det inte är möjligt att ordna med ett motförhör vid det första förhöret bör rimligtvis ansträngningar göras för att erbjuda ytterligare ett för- hörstillfälle som försvararen kan medverka i. I likhet med vad som ofta gäller vid genomförande av barnförhör är det möjligt att det kan hållas ett kortare förhör utan försvarare närvarande för att upp- lysa sig om vad förhörspersonen har att berätta. Det som motsvarar huvudförhöret bör dock i möjligaste mån planeras så att försvaret ges möjlighet att ifrågasätta förhörspersonens uppgifter i anslutning till att de lämnas. Precis som är fallet vid barnförhör måste försvaret inför ett sådant motförhör ha kännedom om vad förhörspersonen eventuellt har sagt tidigare och ett förhörs- och bevistema. 55 NJA 1993 s 616. Våra överväganden och förslag mation i utredningen, t.ex. vittnesuppgifter eller resultatet av tek- niska undersökningar, som har en betydelse för förhörets genom- förande bör delges försvaret. I den utsträckning det är möjligt bör ett preliminärt gärningspåstående också presenteras. Det finns kvalitetsvinster att göra för brottmålsprocessen om för- hören som hålls utom rätta i högre grad ordnas på ett sätt som bättre överensstämmer med den forskningsbaserade kunskap som finns om hur tillförlitliga och fullständiga uppgifter kan säkras. En medveten- het om förhörsformernas betydelse i detta avseende bör också inverka på planeringen och genomförande av förhören. De närmare formerna för förhör under förundersökningar bör inte lagregleras Reglerna som styr förundersökningsarbetet utgör i stora delar ett ramverk. Skälet till att någon tvingande detaljreglering av åtgärderna under förundersökningar i princip inte finns är att reglernas tillämp- ning måste kunna anpassas till handläggningen av olika typer av brott- mål och olika typer av situationer. Våra överväganden om en föränd- ring som innebär att berättelser från förhör under förundersökningar i större utsträckning får användas som bevis innefattar, som vi redan har redovisat, inte överväganden om en formell bevisupptagning utom rätta (avsnitt 6.5). Det handlar i stället om nya möjligheter att åberopa förundersökningsmaterial som bevis. Något skäl att frångå huvudprincipen om att i största möjliga mån undvika detaljreglering av förundersökningsåtgärder finns enligt vår mening inte. Formerna för hur förhör under förundersökning genomförs bör inte lagregleras men kan sannolikt komma att behöva regleras i myndighetsinterna riktlinjer. 6.7.6Vårt förslag att tillåta ljud- och bildupptagna berättelser som lämnats utom rätta som bevis Vårt förslag: En ljud- och bildupptagning av en berättelse som lämnas i brottmål inför åklagare eller eller an- nars utom rätta bör få åberopas som bevis i rättegången om det inte är olämpligt med hänsyn till sakens prövning. Våra överväganden och förslag kunna läggas fram även inom ramen för ett förhör med förhörs- personen vid rättegången. Skälen för vårt förslag Nuvarande regler i tillåter att skriftliga, uppteck- nade, ljudupptagna eller ljud- och bildupptagna berättelser som någon lämnat utom rätta med anledning av en redan inledd eller förestående rättegång får åberopas som bevis i rättegången i tre fall. För det första om det är särskilt föreskrivet. Det som åsyftas är reglerna om skriftliga utlåtanden från sakkunniga och reglerna som gör det möjligt för rätten att vid utevarohandläggning lägga fram det som målsäganden eller den tilltalade har anfört. För det andra om förhör med den som lämnat berättelsen inte kan hållas vid eller utom huvudförhandling eller i övrigt inför rätten. Det som bestämmelsen avser omfatta är situationer då någon som lämnat en sådan berättelse avlider eller är varaktigt sjuk på sådant sätt att han inte kan förhöras. Även i de situationer då en förhörsperson befinner sig på okänd ort och det kan antas att han eller hon inte kommer att anträffas kan bestämmelsen tillämpas. Det är med stöd av denna bestämmelse som berättelser från barn tillåts som bevis i dom- stolarna. För det tredje kan berättelser som lämnats utom rätta enligt nuvarande regler tillåtas som bevis om det finns särskilda skäl med hänsyn till de kostnader eller olägenheter som ett förhör vid eller utom huvudförhandling kan antas medföra, vad som kan antas stå att vinna med ett sådant förhör, berättelsens betydelse och övriga om- ständigheter. Berättelser som lämnats utom rätta kan vidare åberopas inom ramen för ett förhör med ett vittne eller en part i rätten när förhörs- personens berättelse vid förhöret avviker från vad han eller hon har berättat eller när personen vid förhöret förklarar att han eller hon inte kan eller inte vill yttra sig. Avser förhöret någon som har hörts inför rätten och har det förra förhöret dokumen- terats genom en ljud- och bildupptagning ska dock förhöret inledas med en uppspelning av upptagningen om det inte är olämpligt. Våra överväganden och förslag Skäl för att i ökad utsträckning använda berättelser som lämnats utom rätta som bevis En reform som innebär att berättelser ur förundersökningen i högre grad kan tillåtas som bevis i domstolarna bör leda till avsevärda effektivitetsvinster i brottmålsprocessen. Om ett förhör kan hållas tidigt under förundersökningen på ett sådant sätt att dessa uppgifter sedan kan presenteras som bevis vid huvudförhandlingen behöver vittnet inte tas i anspråk för ytterligare förhör i processen. Om något förhör med personen inte behöver hållas vid rättegången försvinner den tidsåtgång som det innebär att kalla, delge och hantera eventuell utevaro för domstolarna. Om det skulle finnas behov av att ställa kompletterande frågor kan sannolikt ett tilläggsförhör inte sällan hållas per telefon. Eftersom undersökningsledaren i högre grad kan utgå från att berättelser som lämnats under förundersökningen kan användas som bevis vid rättegången finns det också skäl att anta att förundersökningar kan drivas framåt mer effektivt om det kan med- verka till att den misstänkte ges en fortlöpande insyn i utredningen och kan höras mot vad som framkommer. Det finns också bättre förutsättningar att uppfylla syftet med förundersökningsarbetet att förbereda brottmålet på ett sådant sätt att det kan presenteras koncen- trerat vid en rättegång. Dessa konsekvenser innebär sammantaget att handläggningstiderna för brottmål bör kunna kortas och att kost- nadsbesparingar, i vart fall , kan följa. Det är typiskt sett mer kostsamt att kalla en förhörsperson att höras vid personlig inställelse i rätten än att hålla ett polisförhör med personen. På motsvarande sätt som vid tidig bevisupptagning i domstol finns det vidare skäl att förvänta sig effektivitetsvinster för brotts- bekämpningsarbetet med en utökad möjlighet att använda berättel- ser som lämnats utom rätta som bevis. Det förekommer att vissa be- rättelser som lämnas i brottmål inför åklagare eller eller annars utom rätta utgör sådan för sakens prövning relevant bevisning som svårligen eller inte alls går att rekonstruera . Det kan handla om berättelser i ett akut skede. Det kan handla om vittnen som senare riskerar att glömma vad de har att berätta. Det kan också röra sig om personer vars villighet att med- verka i förhör minskar med tiden, t.ex. på grund av upplevda eller reella hot utifrån. Det kan handla om bräckliga personer vars för- måga att medverka i ett domstolsförhör och lämna en berättelse som Våra överväganden och förslag kan komma till användning som bevisning är begränsad. Om dessa berättelser i viss utsträckning tillåts som bevisning skulle det med- föra förbättrade möjligheter att styrka brott i förhållande till vad som gäller då berättelserna ofta går förlorade om de inte kan upprepas vid rättegången. Berättelserna kan således, på grund av att de lämnas i ett tidigare skede och under lugnare former, leda till mer tillförlitlig bevisning och därmed bättre förutsättningar för materiellt riktiga domar, minskad press för förhörspersoner, minskad risk för otillbörlig påverkan av förhörspersoner och ökad förutsebarhet i processen. En utvidgning av möjligheterna att använda berättelser som läm- nats utom rätta som bevis skulle även göra det möjligt att ge den forskningsbaserade kunskap som finns tillgänglig om hur tillförlitliga och fullständiga berättelser uppnås ett verkligt genom- slag i brottmålsprocessen. Kunskapen om hur förhör bäst ordnas i detta avseende är, bedömer vi, nämligen svår att omsätta i praktiken inom ramen för gällande ordning för hur muntlig bevisning tas upp i domstolarna. Den anspänning som många förhörspersoner upplever både inför och vid förhör i domstol och de distraktioner som ofta finns vid förhören försvårar villkoren. Ett förhör utom rätta kan enklare ordnas under i förhållande till dessa faktorer bättre former. Detta kan i sin tur leda till att färre målsäganden backar från sina uppgifter och att fler vittnen vågar berätta vad de har iakttagit, något som är en i högsta grad eftersträvansvärd effekt av ändrade bevis- regler.56 Med ett allt hårdare klimat för bl.a. vittnen i brottmål är det en angelägen fråga att, i den mån det är möjligt inom ramen för en fortsatt rättssäker process, minska det externa trycket mot enskilda personer som ställer upp och berättar vad de vet om saken. En reform i enlighet med vårt förslag skulle, som en önskvärd sidoeffekt, leda till en kvalitetshöjning av förundersökningar gene- rellt. En polisman som är medveten om att hans eller hennes arbets- insats vid ett förhör kan komma att få en direkt betydelse för bevis- föringen i en senare rättegång kommer, bedömer vi, att vinnlägga sig om att förhöret genomförs på ett sådant sätt att berättelsen vid behov kan användas som bevisning. På detta sätt bättre genomförda 56 , och , Några rättspsykologiska reflek- tioner, SOU 2017:7, bil. Våra överväganden och förslag förhör under förundersökningen innebär att förundersökningarna i sig blir mer robusta som beslutsunderlag inför åtal. Argument mot att i ökad utsträckning använda berättelser som lämnats utom rätta som bevis En kritik som har framförts mot att uppgifter som produceras vid framför allt polis- och åklagarmyndigheter under förundersökning i högre grad får användas som bevisning vid rättegångar är att rättens uppgift vid bevisföringen reduceras till att enbart ta emot och be- döma den bevisning som redan är säkrad. Rätten lämnar enligt denna hållning ifrån sig inflytandet över bevisföringen, medan åklagare och polis får ett alltför stort inflytande över processmaterialet i rätte- gången. Det i sin tur innebär, har det hävdats, att förundersökningen tillmäts en tyngd i processen som är tveksam ur principiell synpunkt. Risken för att en utökad användning av förundersökningsmaterialet i domstolsprocessen leder till att tyngdpunkten i rättskipningen för- skjuts från domstolarna till de brottsutredande instanserna på ett sätt som inte är önskvärt framhölls, som nämnts, även av lagstiftaren för ett tiotal år sedan.57 Situationen i rättsväsendet är emellertid i avgörande avseenden väsentligen annorlunda än , bl.a. som en följd av tek- nikutvecklingen och den fortsatta utvecklingen med stora brottmål. Att förundersökningsmaterial redan utgör och i allt högre grad kom- mer att utgöra bevisning vid rättegångar bedömer vi, på sätt vi ut- vecklat tidigare, vara ofrånkomligt. Domstolarna kommer allt oftare att ställas inför bevisning som hämtats direkt ur förundersökningen. Vårt förslag om att i större utsträckning tillåta berättelser som tagits upp utom rätta som bevisning utgår från att domstolarna även fortsättningsvis kommer att avgöra frågan om beviset får läggas fram i den formen. Om rätten gör bedömningen att det är olämpligt med hänsyn till sakens prövning att beviset åberopas kommer beviset att avvisas. Rätten avgör också vid bevisvärderingen vilken betydelse be- rättelsen ska ha för prövningen av brottmålet. Enligt vår uppfattning finns det mot den bakgrund vi angett inte något sakligt grundat skäl för att hävda att det skulle uppstå en verklig risk för en förskjutning 2014/05:131, s. 164. Våra överväganden och förslag av rättskipningen från domstolarna av det skälet att domstolarna pre- senteras bevisning som redan finns dokumenterad. En annan invändning, inte minst från försvararhåll, mot en re- form i enlighet med vårt uppdrag är att förhör under förundersök- ningar inte är kringgärdade av de rättssäkerhetsgarantier som finns vid förhör i domstol. Denna invändning har i och för sig fog för sig. I enskilda fall kan den också leda till att domstolen bedömer att det är olämpligt att förhörsberättelsen åberopas. Vår utgångspunkt är dock att framåtskridandet av förhörstekniken och formerna för för- hör under förundersökningen har utvecklats därhän att berättelser som lämnats utom rätta ska kunna åberopas som bevis. Det bör vidare beaktas att eventuella brister i förhöret påver- kar den bevisvärdering som sker inom ramen för den fria bevispröv- ningen. Mot en reform som innebär en större frihet att välja hur bevis ska läggas fram kan det vidare riktas kritik om att en sådan ordning riskerar att leda till en mindre förutsebar rättstillämpning där för- hörspersoner behandlas olika beroende på omständigheterna i en- skilda fall. Våra synpunkter i denna fråga framgår av avsnitt 6.6.1.