sou · H4B355 · 2017-01-01 00:00:00 — Men minst lika viktigt är det att studera den fördelning av dödlighet över olika åldersklasser som ligger bakom detta medelvärde, och att göra det uppdelat efter socioekonomisk position (här indikerat med utbildning). För att göra detta redovisar vi därför också antalet döda i varje åldersklass utifrån de livslängdstabeller som ligger till grund för beräkningarna av medellivslängd. Vi gör denna redovisning uppdelad efter utbildning i tre breda utbildningsgrupper. Eftersom livslängdsberäkningarna baseras på standardpopulationer om 100 000 personer för varje utbildningsgrupp kan dödlighetens fördelning över ålder också jämföras direkt (Figur 2.5 och 2.6). Källa: SCB. Källa: SCB. I Figur 2.5 och 2.6 framträder både de likheter och skillnader som finns i dödlighetens fördelning över ålder mellan olika utbildningsgrupper. Bland såväl kvinnor som män och för alla tre utbildningsgrupper sker de flesta dödsfallen i hög ålder. Bland kvinnor är den vanligaste åldern vid död , bland män mellan . Fördelningen av dödsfallen är med andra ord påtagligt förskjuten åt höger för alla. Detta är dock betydligt mer uttalat ju högre utbildningsnivå människor har. Kurvan för de med eftergymnasial utbildning är betydligt mer sammanpressad och koncentrerad till figurens högra sida än kurvan för de med förgymnasial utbildning. Det betyder att det är vanligare att dö bland dem med kortare utbildning. Upp till ungefär är dödligheten högst bland de med förgymnasial utbildning. Bland kvinnor med förgymnasial utbildning har av den totala dödligheten inträffat ; bland kvinnor med eftergymnasial utbildning . Motsvarande andelar för män är . I den övre delen av fördelningen är det därmed omvända roller, dvs. fler lever riktigt länge i gruppen med eftergymnasial utbildning. Bland kvinnor med förgymnasial utbildning lever upp till eller längre, medan av kvinnorna med eftergymnasial utbildning blir så gamla. Bland män är det respektive som blir eller äldre. Figurerna 2.5 och 2.6 ger därmed en mer sammansatt bild av den ojämlika hälsan när det gäller livslängd. Det finns precis som vi tidigare visat påtagliga skillnader i livslängd mellan grupper med olika social position (här indikerat som olika lång utbildning). Dessa uppkommer över hela livet. Människor i lägre sociala positioner löper högre risk att avlida tidigare, och därmed leva kortare. finns också en stor individuell variation. Även människor med kort utbildning lever till riktigt höga åldrar, men chansen att göra det är mindre än bland dem med längre utbildning. Den ojämlika hälsan handlar om just denna systematiska skillnad i chansen att leva länge mellan olika grupper i samhället. Men det finns också en systematisk skillnad i variationen inom grupperna, vilken innebär att spridningen kring medelvärdet är mindre i grupper med längre utbildning. I Figur 2.5 och 2.6 syns detta tydligast i form av lägre risk att avlida tidigt och en högre topp kring de vanligaste dödsåldrarna bland de med längre utbildning. I Tabell 2.1 visar vi hur såväl medelålder vid död samt spridningen kring denna (mätt med standardavvikelsen, SD) utvecklats . Källa: SCB. I Tabell 2.1 återspeglas de tidigare redovisade resultaten vad gäller skillnader i livslängd mellan de tre breda utbildningsgrupperna. Medelåldern vid död skiljer cirka för kvinnor och för män –2015. Under de som täcks in har medelålder vid död varit i stort sett oförändrad bland kvinnor med förgymnasial utbildning, men ökat för kvinnor med längre utbildning. Bland männen ser vi ökningar i alla utbildningsgrupper, men de är större bland dem med längre utbildning. Tabellen visar även att spridningen kring dessa medelvärden varierar påtagligt och systematiskt – ju högre utbildningsnivå desto mindre spridning kring (det högre) medelvärdet. Vi kan även konstatera att spridningen tenderar att minska bland de med eftergymnasial utbildning, men snarare öka bland de med förgymnasial utbildning. Dessa skillnader i utveckling är viktiga att ta fasta på. Till viss del är spridning och medelvärde sammanbundna. Ett högre medelvärde kan nås genom att hela fördelningen rör sig åt höger i graferna ovan, men också om fördelningen pressas samman genom att den vänstra delen rör sig mot typvärdet. Särskilt bland männen visar Tabell 2.1 att de med eftergymnasial utbildning nått ett högre medelvärde som spridningen minskat, vilket kan tolkas som en ökad likhet inom gruppen. Bland män med förgymnasial utbildning har medelvärdet ökat med som spridningen ökat med . För kvinnor med förgymnasial utbildning ökar spridningen mer än medelvärdet, vilket kan tolkas som att utbildningsexpansionen påverkar selektionen i denna grupp. Med hjälp av Figur 2.5 och 2.6 samt Tabell 2.1 får vi därmed en mer sammansatt och nyanserad bild av hur skillnaderna i livslängd och dödlighet mellan sociala skikt (här mätta som utbildningsgrupper) ser ut just nu och hur de utvecklats . Det finns påtagliga likheter mellan människor i olika sociala positioner i det att de allra flesta dör i hög ålder, och vanligast . finns det också påtagliga och systematiska skillnader mellan utbildningsgrupperna i såväl den genomsnittliga livslängden som spridningen kring detta genomsnitt. Detta beror förstås på att risken att avlida ökar markant med lägre utbildningsnivå. Detta ger i sin tur också en ingång till vad som krävs för att de sociala skillnaderna i dödlighet ska kunna minskas. Om dödsfall i högre grad än nu kan skjutas upp till högre åldrar på det sätt som skett bland dem med eftergymnasial utbildning kommer livslängden öka och spridningen minska också bland de med kortare utbildning. För att åstadkomma en sådan utveckling krävs förstås insatser också långt , men detta återkommer vi till i senare kapitel. 2.2.2Självskattad hälsa och tandhälsa Hur befolkningen själv bedömer sin hälsa mäts i SCB:s undersökningar om levnadsförhållanden (ULF-undersökningarna) och den nationella folkhälsoenkäten (Hälsa på lika villkor). Självskattat allmänt hälsotillstånd mäts på en femgradig skala som är densamma för alla medlemsländer inom EU. Vi avgränsar oss här till att redogöra för hur stor andel som svarat ”Mycket bra” eller ”Bra” på frågan ”Hur bedömer du ditt allmänna hälsotillstånd?”. Även om detta sätt att mäta hälsa kan framstå som väl enkelt har självskattad hälsa visat sig vara ett robust mått (och 1996) som är kopplat till en rad olika typer av hälsotillstånd och problem, men också till dödlighet (Idler och Benyamini 1997; Desalvo et al. Även i dessa mätningar av nivåer på självskattat gott hälsotillstånd skiljer det sig åt mellan könen och mellan utbildningsgrupper. Kvinnor upplever inte lika god hälsa som män och lågutbildade skattar sin hälsa som sämre än de med hög utbildning. Av Figur 2.7 och 2.8 framgår att god självskattad hälsa är vanligare bland personer med lång utbildning än bland dem med kortare utbildningstid. Skillnaderna är relativt stabila . Källa: Nationella folkhälsoenkäten. Källa: Nationella folkhälsoenkäten. Denna typ av skillnader mellan socioekonomiska grupper (här fångade med utbildningsgrupper) ses också när det gäller olika mer specifika sjukdomar och hälsobesvär. Detta gäller mer sammanfattande mått på hälsa som ”Långvarig sjukdom eller hälsobesvär”, men även specifika åkommor, olika former av värk, sömnbesvär och nedsatt rörelseförmåga. I de flesta fall finns dessutom en tydlig könsskillnad inom utbildningsgrupperna, med betydligt större andelar av kvinnorna som rapporterar besvär (SCB 2016a). Tandhälsa är en god indikator för både barn och vuxnas allmänna hälsotillstånd, eftersom tändernas hälsa är starkt förknippad med faktorer som även påverkar andra hälsoaspekter, såsom levnadsvanor, vårdutnyttjande, ekonomiska förutsättningar och kunskaper för att kunna behålla en god hälsa. Befolkningens tandhälsa är generellt sett god i . Nio av tio uppger sig ha en god tandhälsa enligt nationella folkhälsoenkät Hälsa på lika villkor. finns det stora skillnader i tandhälsan mellan olika grupper. För de grupper som rapporterar sämst tandhälsa – arbetslösa, personer med sjukpenning och utlandsfödda – är hälsotillståndet oförändrat eller försämrat jämfört med (2014). Av de yrkesarbetande anser att deras tandhälsa är god. Bland arbetslösa är motsvarande siffra och bland de som uppbär sjukpenning eller andra ersättningar är siffran . Kvinnor uppger sig generellt sett ha bättre tandhälsa än män och yngre upplever, inte oväntat, generellt sett bättre tandhälsa än äldre (). Det finns också stora skillnader gällande i vilken utsträckning man söker tandvård vid behov och främsta motivet till att inte uppsöka tandvård är av ekonomiska skäl (2014). Livslängden speglar hur dödligheten utvecklas över olika åldrar på ett övergripande sätt. Den ökande medellivslängden speglar en sjunkande dödlighet. Dödlighetens utveckling i olika grupper är därmed central för att förstå hur den generella förändringen i livslängd uppkommit, och i första hand då vilka dödsorsaker som har bidragit till utvecklingen. Med dödlighet avses antalet som dör relaterat till befolkningens storlek, dvs. samma sak som mortalitet. har dödligheten i cirkulationsorganen minskat stadigt, både för kvinnor och för män. I Figur 2.9 och 2.10 redovisas hur dödligheten i befolkningen utvecklats bland kvinnor och bland män –2014, uppdelat på ett antal olika dödsorsaker. Antal per 100 000 * Alkoholrelaterade orsaker definieras enligt index (23). Dödsfall som beror på en organskada till följd av alkoholkonsumtion räknas som alkoholrelaterade, exempelvis död sfall i hjärtsjukdom till följd av alkoholkonsumtion. Antal per 100 000 Av Figur 2.9 och 2.10 framgår att den vanligaste dödsorsaken totalt sett är hjärtsjukdomar och att andelen som dör av den här typen av sjukdomar minskar. Om man delar upp dödstalen mellan olika utbildningsgrupper framträder en bild där dödligheten är högre bland dem med kort utbildning än bland dem med lång utbildning, vilket framgår av Figur 2.11 och 2.12. Skillnaden är som allra störst varför vi avgränsat till åldersspannet 35–. Dödligheten i detta åldersspann är mer än dubbelt så hög bland personer med endast grundskoleutbildning jämfört med dem som har eftergymnasial utbildning. Antal per 100 000 Antal per 100 000 Av Figur 2.11 och 2.12 framgår även att alla stora dödsorsaker – hjärtsjukdom, stroke, cancer, olyckor, självmord samt alkoholrelaterade orsaker – är vanligast bland dem med kort utbildning. Män har generellt högre dödlighet än kvinnor. Värt att notera är att kvinnor med kort utbildning haft sämst utveckling , även när man tittar på dessa parametrar. I gruppen 36–är cancer den vanligaste dödsorsaken följt av hjärt- och kärlsjukdomar. Både bland kvinnor och män har dödligheten i såväl cancer som hjärt- och kärlsjukdomar minskat betydligt mer bland dem med eftergymnasial utbildning än bland dem med endast förgymnasial utbildning. Psykisk ohälsa räknas som ett av de stora folkhälsoproblemen.1 Den psykiska ohälsan mäts ofta genom enkät- eller intervjuundersökningar. Nedsatt psykiskt välbefinnande är ett omfattande folkhälsoproblem och flera olika undersökningar visar en kraftig ökning bland unga . Ökningen ser nu ut att ha avstannat men andelen unga med nedsatt psykiskt välbefinnande är fortfarande på en hög nivå, i synnerhet bland unga kvinnor. Likaså har andelen unga som söker psykiatrisk vård för ångest och depressioner ökat framför allt bland unga mödrar med kort utbildning (2013). Befolkningens psykiska ohälsa återspeglas också i psykiatrisk öppenvårds- och slutenvårdsstatistik, samt i dödsorsaksregistret vid . utvärdering (2013) visar en ökad dödlighet i kroppsliga (somatiska) sjukdomar för personer med psykisk ohälsa. Exempelvis är dödligheten hos män som har schizofreni åtta gånger högre än hos befolkningen som helhet. Den ökade medellivslängd som beskrivits för den totala befolkningen kan inte ses hos personer med en psykiatrisk diagnos. Personer med psykisk ohälsa eller psykisk funktionsnedsättning riskerar inte bara sämre hälsa och ökad dödlighet jämfört med befolkningen i övrigt. De riskerar även att få sämre levnadsförhållanden i form av ekonomisk utsatthet och svag arbetsmarknadsanknytning (2013). Bland äldre (personer ) lider uppskattningsvis av psykisk ohälsa i någon form. Psykiska problem utgör nu den enskilt största sjukskrivningsorsaken bland personer i arbetsför ålder. I den nationella folkhälsoenkäten tillfrågas den vuxna befolkningen (16– ) om de haft besvär av ängslan, oro eller ångest. rapporterade av kvinnorna och av männen lätta eller svåra besvär av ängslan, oro eller ångest. Vid en uppdelning på olika åldersgrupper var besvär med ängslan, oro och ångest vanligast i den yngsta åldersgruppen 16–. Även ULF-under- sökningarna visar att denna typ av besvär är vanligare 1 Psykisk ohälsa är ett övergripande begrepp som innefattar en rad olika aspekter av psykiska problem. Det gäller allt från självrapporterade besvär som trötthet, oro och ångest till depression och psykiska sjukdomar såsom schizofreni. bland kvinnor än bland män liksom bland yngre jämfört med äldre, vilket framgår av Tabell 2.2 nedan. Källa: Nationella folkhälsoenkäten. Uppdelat på olika utbildningsnivåer framträder en bild där den psykiska ohälsan är vanligare bland kvinnor som har en förgymnasial utbildning jämfört med kvinnor som har gymnasial eller eftergymnasial utbildning. Detta mönster återkommer dock inte bland män (Tabell 2.3). Källa: Nationella folkhälsoenkäten. 2.3Barns hälsa och familjebakgrund Att det finns ett samband mellan uppväxtvillkor och barns hälsa har varit känt . I en studie från utvärdering (et al. 2015) undersöks i vilken utsträckning barns hälsa i skiljer sig åt beroende på familjens ekonomiska och sociala status. För att mäta hälsa har forskarna använt sig av registerdata över dödsfall, sjukhusinskriv- ningar och läkemedelsförskrivningar. Av resultaten framgår att den sociala gradienten för inskrivning på sjukhus generellt är 40–, det vill säga att barn med högst socioekonomisk status har 40–lägre sannolikhet att bli inskrivna på sjukhus jämfört med barn med lägst socioekonomisk status. För psykisk ohälsa och sjukdomar i andningsorganen ligger motsvarande siffra mellan och för skador och förgiftningar mellan . Barn som lever under ekonomisk utsatthet löper högre risk att dö under barndomen, vilket motsvarar knappt 24 barn fler per 100 000 barn. Den förhöjda risken att bli inskriven på sjukhus är . Forskarna konstaterar dock att observerbara skillnader i familjebakgrund som föräldrars ålder, utbildning, tid i och hälsa endast förklarar en mindre del av de uppmätta skillnaderna mellan barn i ekonomiskt utsatta familjer och andra barn; den förhöjda risken att bli inskriven på sjukhus sjunker från när de kontrollerat för föräldrars ålder, utbildning, tid i och hälsa. Icke observerbara faktorer hos familj och barn förklarar en större del. När forskarna tar hänsyn till icke observerbara skillnader genom att studera hälsan hos ett och samma barn då familjen tar emot ekonomiskt bistånd jämfört med då familjen inte gör det framgår att risken att bli inskriven på sjukhus är högre för samma barn då familjen tar emot bistånd. För en diagnos relaterad till psykisk ohälsa är den motsvarande förhöjda risken dock . En viktig fråga som ställs i rapporten är vilka konsekvenser ohälsa i barn- och ungdomsåren får längre fram i livet. Barn som blir inskrivna på sjukhus under barndomen har sämre meritvärde, lägre sannolikhet att gå ut gymnasiet, högre sannolikhet att få ekonomiskt bistånd och att sakna inkomst från arbete eller studier samt har sämre hälsa som unga vuxna. av barn med psykisk ohälsa uppnår gymnasiekompetens, jämfört bland barn som aldrig varit inskrivna på sjukhus. av de som varit inskrivna på sjukhus på grund av psykisk ohälsa har ekonomiskt bistånd medan andelen är bland barn som inte varit inskrivna. Det finns kort sagt ett starkt samband mellan psykisk ohälsa å ena sidan och skolprestationer och välfärd som ung vuxen å andra sidan (et al. I studien , som genomförs av , tillfrågas ett nationellt urval av 11-, 13- och 15- åringar om de haft psykiska och somatiska besvär . Studien har genomförts /86. Mellan 1985/86 och 2013/14 har andelen 13- och 15-åringar som uppger att de haft minst två besvär mer än en gång fördubblats både bland flickor och bland pojkar. Det finns en tydlig tendens att ungdomar, i ökande utsträckning, är nedstämda, oroliga, har svårt att sova samt har andra psykosomatiska besvär. Unga konsumerar också mer psykiatrisk vård, både öppenvård och sjukhusvård, än tidigare (). Även har visat att barns och ungdomars psykiska ohälsa har ökat . Allt fler ungdomar rapporterar psykiska besvär såsom oro eller ängslan, får psykiatrisk öppen- eller slutenvård och förskrivs psykofarmaka. Det är framför allt depressioner och ångestsjukdomar som ökar (2015). 2.4Geografiska skillnader i hälsa Den goda hälsan är ojämlikt fördelad geografiskt mellan kommuner och regioner. Skillnader i hälsa och livslängd observeras inte bara mellan olika socioekonomiska grupper och mellan könen, utan även mellan olika kommuner och regioner. Dessa skillnader i hälsa kan beskrivas i olika dimensioner. Dels i termer av geografisk placering, dels i termer av samhällens befolkningsmängd och sammansättning, samt demografiska och ekonomiska strukturer. Folkhälsan är generellt bättre i södra än i norra , samt i vissa typer av kommuner. I en studie genomförd av analyseras ett urval av mått på ohälsa samt faktorer som påverkar hälsa. Analysen är gjord på grupperad nivå utifrån Kommuner och Landstings kommungruppsindelning och visar skillnader mellan olika kommungrupper, liksom mellan män och kvinnor. Förortskommuner till storstäder är den grupp som uppvisar högst andel goda värden för de olika variablerna, medan glesbygdskommunerna generellt har sämre värden. Storstadskommunerna har både bra och dåliga värden(). Även om hälsan generellt sett är sämre i norra , är den även där bättre i kommuner med medelstora städer och dess pendlingskommuner än i glesbefolkade områden (2010a). Enligt Kommuner och Landstings (SKL) nuvarande kommungruppsindelning definieras förortskommuner till storstäder som kommuner där av nattbefolkningen pendlar till arbetet i någon annan kommun (där det vanligaste utpendlingsmålet är någon av storstäderna). Av samtliga kommuner hör 38 stycken till denna kategori. Glesbygdskommuner är kommuner med en tätortsgrad understigande och mindre än åtta invånare per kvadratkilometer, 20 kommuner tillhör denna kategori (SKL 2011). Aktuell statistik (SKL 2014) visar att glesbygdskommunerna sammantaget har den lägsta medellivslängden i landet, medan förortskommuner till storstäder har den högsta medellivslängden (Tabell 2.4). Källa: Öppna jämförelser 2014, SKL. Det finns stora skillnader mellan storstäder respektive förortskommuner. I vissa av dessa kommuner är medellivslängden bland de högsta i och i andra bland de lägsta. I , , och är exempelvis medellivslängden bland de högsta i landet, detsamma gäller , och . Medellivslängden i förortskommuner , (kvinnor) (män) och är å andra sidan betydligt lägre (SKL 2014). I storstadskommunerna är medellivslängden lägre än i landet som helhet, men inte i (SKL 2014). Skillnaderna grundar sig på faktorer såsom utbildningsnivå och inkomst, som generellt är lägre i glesbygd och mindre kommuner än i städer, samt lägre inom vissa områden i städerna. Befolkningssammansättningen skiljer sig också markant mellan olika typer av kommuner. Glesbygdskommunerna har i allmänhet en äldre befolkning, lägre befolkningstillväxt och sysselsättningsgrad samt lägre inkomster än andra typer av kommuner. konstaterade i en rapport att typen av kommun, enligt SKL:s indelning, förklarade en tredjedel av skillnaden i ohälsotal som observerades samt en femtedel av skillnaden i medellivslängd, för både kvinnor och för män.2 Sammanfattningsvis kan sägas att kommuner med storstäder, kommuner med större städer och förortskommuner till storstäder har liknande förutsättningar i och med att man har haft och har en befolkningstillväxt, en högre utbildningsnivå samt högre medelinkomster än övriga kommungrupper. Storstäder och större städer präglas dock även av stora inkomstskillnader. Hälsomåtten är ofta positiva med visst undantag för medellivslängd och psykisk ohälsa i storstäderna. I glesbygdskommuner råder motsatta förhållanden, med lägre andel högutbildade och höginkomsttagare och krympande befolkningar. Glesbygdskommunerna präglas av lägre medellivslängd och högre ohälsotal, samt högre dödlighet i hjärtkärlsjukdomar än storstäderna. Däremot är andelen som uppger en god psykisk hälsa högre i glesbygdskommunerna (). 2 Ohälsotalet är ett ganska trubbigt mått som mäter antalet utbetalade ersättningsdagar från , per person och år (för personer mellan 16–64). Talet summerar utbetalade dagar för sjukpenning, rehabiliteringspenning, samt sjukersättning och aktivitetsersättning och gäller för nettodagar. 2.5Skillnader i hälsa mellan grupper i särskilt utsatta situationer och övriga befolkningen Utöver skillnader i hälsa mellan olika socioekonomiska grupper, mellan kvinnor och män och skillnader geografiskt ska Kommissionen enligt direktiven även beakta hälsoskillnader i samhället mellan personer med funktionsnedsättning, hbtq-personer, personer med utländsk bakgrund, det samiska folket, personer som tillhör nationella minoriteter och den övriga befolkningen. I följande avsnitt redogörs kortfattat för hälsoläget för respektive grupp. Det bör dock påpekas att kunskapsunderlaget är begränsat för flera av dessa grupper, inte minst därför att det finns uppenbara etiska och integritetsmässiga problem med att registrera exempelvis etnisk tillhörighet. Det saknas därmed i flera fall såväl registerbaserade underlag som direkta möjligheter att identifiera dessa grupper för att nå ut med enkät- eller intervjustudier. Personer med funktionsnedsättning är en viktig grupp att synliggöra då det i en rad studier framkommit att de rapporterar sämre hälsa, men också har sämre förutsättningar för hälsa jämfört med övriga befolkningen (Arnhof 2008; ; ; ; , Myndigheten för delaktighet 2015). I den senaste kartläggningen ()3 konstateras att personer med funktionsnedsättning –2015 genomgående rapporterade sämre hälsa än befolkningen i övrigt. bland personer med funktionsnedsättning uppger att hälsan är god, vilket kan jämföras med den övriga befolkningen där andelen ligger på . Det är tio gånger vanligare att personer med funktionsnedsättning upplever sin hälsa som dålig, jämfört bland övrig befolkning (Myndigheten för delaktighet 2015). 3 Funktionsnedsättning definieras som nedsättning av en fysisk, psykisk eller intellektuell funktionsförmåga. Funktionsnedsättning kan uppstå till följd av sjukdom eller annat tillstånd, eller till följd av en medfödd eller förvärvad skada. Sådana sjukdomar, tillstånd eller skador kan vara av bestående eller övergående natur. och män med funktionsnedsättning som rapporterat god hälsa ökat . Denna utveckling följer emellertid den allmänna trenden, vilket innebär att gapet mellan de utan respektive med funktionsnedsättning kvarstår. Myndigheten för delaktighet ansvarar för uppföljningen av regeringens strategi för funktionshinderpolitik och följer upp viktiga bestämningsfaktorer för hälsa: utbildning, socialpolitik, folkhälsa, fysisk tillgänglighet, kultur, delaktighet, idrott, mänskliga rättigheter men också faktorer som medier, rättsväsendet och konsumentpolitik. Skillnaderna är påtagliga (Myndigheten för delaktighet 2016). En del av dessa skillnader kan förklaras av funktionsnedsättningen i sig men en betydande del hänger ihop med välkända riskfaktorer för ohälsa kopplade till livsvillkor. Exempelvis förvärvsarbetar personer med funktionsnedsättning i mindre utsträckning och detta är särskilt utmärkande bland kvinnor, att jämföra med den övriga befolkningen där motsvarande andel är .