sou · H5B368 · 2017-09-05 00:00:00 — Ett tredje direktiv, om rätt till tillgång till försvarare i straffrättsliga förfaranden m.m., har an- tagits och genomförs . Även det direktivet medför vissa anpassningar i svensk rätt (se prop. 2015/16:187). presenterade kommissionen ett paket med pro- cessuella rättigheter för att ytterligare stärka rättssäkerhetsgarantierna för misstänkta och tilltalade i straffrättsliga förfaranden. I paketet ingår direktivet (2016/343/EU) om förstärkning av vissa aspekter av oskuldspresumtionen och av rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden (oskuldspresumtionsdirektivet) och direkti- vet (2016/800/EU) om rättssäkerhetsgarantier för barn som är miss- tänkta eller tilltalade i straffrättsliga förfaranden (barnrättsdirektivet). Direkti- vet ska vara genomfört . Direktivet ska vara genomfört . Uppdraget i fråga om oskuldspresumtionsdirektivet Direktivets syfte och innehåll Det straffrättsliga samarbetet inom EU bygger på principen om ömsesidigt erkännande av domar och andra rättsliga avgöranden. Tillämpningen av den principen förutsätter att medlemsstaterna har förtroende för varandras straffrättsliga system. Syftet med oskulds- presumtionsdirektivet är att fastställa gemensamma minimiregler för vissa aspekter av oskuldspresumtionen och rätten att närvara vid rättegången i straffrättsliga förfaranden (artikel 1). Medlemsstaterna ska se till att misstänkta och tilltalade betrak- tas som oskyldiga till dess att deras skuld har fastställts enligt lag (artikel 3). De följande bestämmelserna i direktivet behandlar olika aspekter av oskuldspresumtionen, t.ex. bevisbörda (artikel 6) och rätt att tiga och att inte vittna mot sig själv (artikel 7). Vidare finns be- stämmelser om rätt att närvara vid sin egen rättegång, om förut- sättningar för att hålla en rättegång i utevaro av en misstänkt eller tilltalad person (artikel 8) och om rättsmedel (artikel 10). Direkti- vet fastställer minimiregler (artikel 13). Behovet av en utredning En viktig rättssäkerhetsprincip är att ingen ska betraktas som skyl- dig till ett brott utan att domstol har konstaterat den misstänktes skuld. Förfarandet ska vidare ge den misstänkta personen tillfälle att försvara sig mot anklagelsen och även i övrigt motsvara kraven på en rättvis rättegång. Oskuldspresumtionen och rätten till en rättvis rätte- gång garanteras i artiklarna 47 och 48 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och i artikel 6 i den europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grund- läggande friheterna (). Oskuldspresumtionen finns också i FN-instrument. Även om oskuldspresumtionen såsom den framträder i euro- parätten inte uttryckligen har legat till grund för , bygger den svenska rättegångsordningen inte desto mindre på ut- gångspunkten att en misstänkt eller tilltalad ska betraktas som oskyl- dig tills det finns en fällande dom. Detta visar sig på flera sätt i svensk processrätt. Förundersökningen ska t.ex. bedrivas på ett sådant sätt att ingen onödigt utsätts för misstanke. Domaren får inte ha någon för- utfattad mening om saken utan ska vara oberoende och opartisk och göra en objektiv prövning av målet, vilket bl.a. säkerställs genom regler om jäv och genom att rättegången sker i kontradiktoriska for- mer (ackusatorisk straffprocess). Åklagaren har vidare bevisbördan för att den tilltalade gjort sig skyldig till brott. Den tilltalade har rätt att biträdas av en försvarare. Artikel 6 i och därmed oskuldspresumtio- nen gäller som svensk lag (se lagen [1994:1219] om den europeiska konventionen angående skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, jfr 2 kap. 19 § regeringsformen). Genom det nu antagna direktivet harmoniseras en central fråga i processrätten. Svensk rätt bedöms i stora drag uppfylla de krav som har fastställts i direktivet. På vissa punkter går dock sannolikt direktivets regler något längre än den nuvarande svenska ordningen. Utredaren ska föreslå hur oskuldspresumtionsdirektivet ska genom- föras i svensk rätt. Utredaren ska lämna nödvändiga författnings- förslag. Om utredaren bedömer att svensk rätt redan uppfyller förpliktelser i direktivet genom nuvarande ordning ska den bedöm- ningen redovisas. Bland annat följande frågor ska uppmärksammas av utredaren. Behövs ytterligare lagreglering av oskuldspresumtionen? Enligt direktivet ska medlemsstaterna se till att misstänkta och till- talade betraktas som oskyldiga till dess att deras skuld har fastställts enligt lag (artikel 3). Oskuldspresumtionen enligt artikel 6 i Europa- konventionen är som nämns ovan redan reglerad i svensk lag. I rätte- gångsbalken och förundersökningskungörelsen (1947:948) finns det inte någon uttrycklig reglering av oskuldspresumtionen men väl flera bestämmelser som syftar till att upprätthålla oskuldspresum- tionen i straffrättsliga förfaranden, t.ex. regler om jäv och om hur en förundersökning får bedrivas. Utredaren ska analysera och ta ställ- ning till om det krävs ytterligare reglering av principen om oskulds- presumtionen utöver den som redan finns. Enligt direktivet ska bevisbördan för den misstänktes eller tillta- lades skuld ligga på åklagaren, vilket stämmer väl överens med svenska processrättsliga principer. Åklagarens bevisbörda omfattar enligt svensk rätt även bl.a. subjektiva rekvisit och sådana förhållan- den som gör att brottet bör rubriceras som grovt. ser i förekommande fall också frånvaron av ansvarsfrihetsgrunder, t.ex. nödvärn. Principen om åklagarens bevisbörda är inte lagreglerad i svensk rätt. Enligt rättspraxis kräver genomförandet av ett direktiv inte nödvändigtvis att dess bestämmelser återges formellt och ordagrant i en uttrycklig och specifik lagregel. Det kan, bero- ende på dess innehåll, vara tillräckligt att det finns en ”allmän rätts- lig ram som faktiskt garanterar att direktivet tillämpas fullt ut på ett sätt som är tillräckligt klart och precist så att, i de fall då direk- tivet syftar till att skapa rättigheter för enskilda, de som berörs ges möjlighet att få kännedom om alla sina rättigheter, och i förekom- mande fall ges möjlighet att göra dem gällande vid nationella dom- stolar” (se bl.a. dom i mål C-131/88, kommis- sionen mot , 1991, s. I-825, punkt 6). Utredaren ska mot denna bakgrund analysera och ta ställning till om det krävs att principen om åklagarens bevisbörda framgår av lag, vilket innefattar överväganden om huruvida svensk rättspraxis uppfyller krav på klarhet och precision. Rätten att närvara vid rättegången Enligt direktivet har misstänkta och tilltalade personer rätt att när- vara vid sin egen rättegång (artikel 8.1). Direktivet behandlar även förutsättningarna för en domstol att avgöra ett mål när en miss- tänkt eller tilltalad person inte är närvarande vid rättegången. Det kan vara fallet om personen i rätt tid har underrättats om rätte- gången och konsekvenserna av utevaro men ändå uteblir eller om personen är företrädd endast av en försvarare med fullmakt (arti- kel 8.2). Underrättelse om rättegången ska ha skett genom person- lig kallelse eller på annat sätt som gjort det möjligt för den miss- tänkte eller tilltalade att vara medveten om rättegången. Den tilltalade ska enligt svensk rätt upplysas i kallelsen till huvud- förhandling om att målet kan komma att avgöras trots att den till- talade endast inställt sig genom ombud eller uteblivit (se 45 kap. 15 § andra stycket ). Tillämpningen av reglerna om huvudförhandling i en parts utevaro förutsätter som huvudregel att den tilltalade har delgetts, utöver stämningen, kallelse till förhand- ling. Enligt 46 kap. 15 a § tredje stycket krävs det dock inte att en kallelse till förhandling delgetts den som har avvikit eller håller sig undan på ett sådant sätt att han eller hon inte kan hämtas till huvudförhandlingen. Bestämmelsen har betydelse för en effektiv hantering av brottmål. Även om kravet på underrättelse inte är uppfyllt får enligt direk- tivet ett avgörande ändå meddelas och verkställas, om den tilltalade, när han eller hon påträffas, informeras om möjligheten att angripa avgörandet (artikel 8.4). Den som inte var närvarande ska ha rätt till en ny rättegång eller annat rättsmedel som medger en ny prövning (artikel 9). Utredaren ska mot denna bakgrund ta ställning till behovet av författningsändringar utifrån de krav som direktivet ställer på för- farandet vid rättegång i parts utevaro och de rättsmedel som ska finnas tillgängliga vid överträdelse av dessa krav. Uppdraget i fråga om barnrättsdirektivet Direktivets syfte och innehåll Syftet med barnrättsdirektivet är att fastställa minimiregler för att garantera vissa rättigheter för barn som är misstänkta eller tilltalade i straffrättsliga förfaranden eller som är eftersökta enligt en euro- peisk arresteringsorder. Ett barn är enligt direktivet en person som är . Direktivet innehåller bl.a. en rätt för barn att få information om det straffrättsliga förfarandet och en rätt att i vissa situationer bi- trädas av en försvarare (artiklarna 4 och 6). Om barn är frihetsbe- rövade ska de enligt direktivet ha rätt till läkarundersökning och hållas åtskilda från vuxna som är frihetsberövade (artiklarna 8 och 12). Vidare finns det bestämmelser om att det straffrättsliga förfarandet ska hanteras skyndsamt och med vederbörlig omsorg (artikel 13). Behovet av en utredning Bestämmelser i svensk rätt om rättegången för unga lagöverträdare finns i lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lag- överträdare. Lagen kompletterar och innehåller bl.a. bestämmelser om yttranden från socialnämnden, strafföreläg- gande och underrättelse om brottsmisstanke till vårdnadshavare. Vidare finns det särskilda bestämmelser som rör förfarandet i dom- stol, bl.a. om häktning, offentlig försvarare och personutredning. Det finns också en bestämmelse om tidsfrist för hållande av huvudför- handling. Flertalet bestämmelser avser dem som är , men några gäller även för dem som har fyllt 18 men inte . Särskilda bestämmelser i vissa frågor om förundersökningen när ungdomar misstänks för brott finns också i förundersökningskungörelsen. Även när det gäller barnrättsdirektivet uppfyller svensk rätt direktivet i väsentliga delar. Det gäller t.ex. att frihetsberövande av barn ska vara ett sista alternativ och att barn som är misstänkta och tilltalade ska ha rätt att närvara personligen vid rättegången (artik- larna 10.2 och 16.1). I vissa delar går det dock att förutse ett behov av författningsändringar. Utredaren ska föreslå hur barnrättsdirektivet ska genomföras. Ut- redaren ska lämna nödvändiga författningsförslag. Om utredaren bedömer att svensk rätt redan uppfyller förpliktelserna i direktivet genom nuvarande ordning ska den bedömningen redovisas. Bland annat följande frågor ska uppmärksammas av utredaren. Barn som blir vuxna under det straffrättsliga förfarandet I artikel 2.3 i direktivet föreskrivs att direktivet eller vissa bestäm- melser i det ska fortsätta att vara tillämpliga på misstänkta eller tilltalade personer som fyller under det straffrättsliga förfaran- det, om deras bristande mognad och utsatthet kräver det. En bedöm- ning av den fortsatta tillämpningen av direktivet eller vissa bestäm- melser i det ska göras utifrån omständigheterna i det enskilda fallet. Direktivet kräver vidare att det ska finnas en möjlighet att en häktad person som fyller ska få fortsätta att hållas åtskild från häktade som är vuxna (artikel 12.3). För underåriga finns det lag bestämmelser om att en förundersökning ska bedrivas med särskild skyndsamhet, att en offentlig försvarare som huvudregel ska förordnas och att det krävs synnerliga skäl för häktning (se 4, 23 och 24 §§). soner som inte fyllt gäller bl.a. att mål alltid ska behandlas skyndsamt och att domen ska avkunnas muntligen om det inte möter synnerliga hinder (se 29 och 30 §§). Enligt svensk rätt är det endast en häktad person som är som inte får placeras så att han eller hon vistas tillsammans med häktade , utom om det kan anses vara till hans eller hennes bästa (se 2 kap. 3 § häkteslagen [2010:611]). Utredaren ska analysera om de svenska bestämmelserna som gäller för misstänkta och tilltalade som är behöver ut- vidgas till att omfatta även äldre personer. I uppdraget ingår att överväga vilken reglering som behöver införas i svensk rätt med anledning av direktivets bestämmelse om att det i ett enskilt fall ska kunna beslutas att direktivet ska vara tillämpligt på dessa personer. Utredaren ska också analysera vilka författningsändringar som krävs i svensk rätt för att en häktad person som fyller under för- farandet ska få fortsätta att hållas åtskild från häktade som är vuxna. Det ingår inte i utredarens uppdrag att överväga ändringar i fråga om den bortre åldersgränsen lag (jfr arti- kel 2.3 i direktivet). Direktivet kräver att ett barn som misstänks eller anklagas för ett brott ska få information om sina rättigheter i direktivet i olika sta- dier av det straffrättsliga förfarandet. Exempelvis ska barnet i sam- band med att det underrättas om en brottmisstanke få information om rätten att biträdas av en försvarare, om rätten till skydd för privat- livet och om rätten att åtföljas av vårdnadshavaren under andra skeden i förfarandet än domstolsförhandlingar (artikel 4). Direktivet innebär även att medlemsstaterna ska se till att barnets vårdnads- havare eller en annan lämplig vuxen får samma information som barnet (artikel 5). Enligt svensk rätt ska den som skäligen misstänks för ett brott, i samband med att han eller hon underrättas om brottsmisstanken, också underrättas om sin rätt att exempelvis anlita försvarare och att under vissa förutsättningar få en offentlig försvarare förordnad (se 12 § förundersökningskungörelsen). Den som anhålls eller häk- tas ska utan dröjsmål få skriftlig information om dessa rättigheter och om bl.a. sin rätt att få hälso- och sjukvård enligt 5 kap. 1 § häktes- lagen (se 12 a § förundersökningskungörelsen). Vidare kräver direktivet att informationen till barnet ska doku- menteras. Svensk rätt innehåller bestämmelser om krav på dokumen- tation under förundersökningen. Vid förundersökningen ska föras protokoll över vad som förekommit av betydelse för utredningen (se 23 kap. 21 § första stycket ). I förundersök- ningskungörelsen finns det mer detaljerade bestämmelser om vad ett sådant förundersökningsprotokoll ska innehålla. I 20 § anges bl.a. att det i förundersökningsprotokollet ska noteras det som är av bety- delse att anteckna. Utredaren ska analysera och ta ställning till om författnings- ändringar behövs med anledning av direktivets krav på information och dokumentation. I artikel 6 i direktivet finns det en bestämmelse om att misstänka och tilltalade barn ska ha rätt att utan dröjsmål biträdas av en för- svarare när de underrättas om att de är misstänkta eller tilltalade för ett brott. Barnet ska som huvudregel ha rätt att ha sin försvarare närvarande och medverkande vid förhör. Barnet ska även ha rätt att tala i enrum med och kontakta sin försvarare. Det finns vissa möj- ligheter att avvika från dessa rättigheter i direktivet, t.ex. om det är motiverat med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Enligt svensk rätt ska en offentlig försvarare utses för den som är , om det inte är uppenbart att han eller hon saknar behov av försvarare (24 § lag). Bestämmelsen svarar inte på i vilket skede detta ska ske men av 12 § förundersökningskungörelsen framgår, som nämnts, att den misstänkte i samband med att han eller hon underrättas om en brottsmisstanke ska få information om sin rätt att anlita försvarare och under vissa förutsättningar få en offentlig försvarare förordnad. I sammanhanget kan också nämnas att Riksåklagaren antog nya riktlinjer om unga misstänktas rätt till försvarare (2016:1). Huvudregeln i svensk rätt är att det är undersökningsledaren som bestämmer vem som får närvara vid ett förhör (se 23 kap. 10 § första stycket ). Den misstänktes försvarare har endast en ovillkorlig rätt att närvara vid förhör under förundersök- ningen som hålls på begäran av den misstänkte (se 23 kap. 10 § fjärde stycket ). Försvararen har dock även rätt att närvara vid andra förhör, om det kan ske utan men för utredningen. Rätten att träffa sin försvarare och samtala med honom eller henne i enrum regleras i 21 kap. 9 § . Om den misstänkte eller tilltalade är frihetsberövad finns det bestämmelser i häktes- lagen om hans eller hennes rätt att kommunicera med andra per- soner (se 3 kap. och 6 kap.). 2015/16:187 föreslår regeringen vissa anpassningar till EU:s försvarardirektiv i de ovan angivna be- stämmelserna. Utredaren ska mot nämnda bakgrund överväga om det finns be- hov av författningsändringar när det gäller barnets rätt till försvarare och innebörden av denna rätt. En särskild fråga i detta sammanhang gäller möjligheten att av- visa en olämplig försvarare. Genom förslagen i den nämnda pro- positionen utökas den misstänktes eller tilltalades rätt att träffa sin försvarare i enrum eller på annat sätt kontakta honom eller henne som kraven skärps för när en sådan kontakt kan nekas. Möjligheten enligt försvarardirektivet att begränsa den misstänktes eller tilltalades rättigheter överensstämmer med det som anges i artikel 6.8 i barnrättsdirektivet. Begränsningen får enligt båda direk- tiven bara göras under förundersökningen. Någon sådan begränsning föreslås dock inte i den nämnda propositionen. Som stöd för detta åberopas en beaktandesats i försvarardirektivet. Bakgrunden till att någon begränsning inte föreslås är enligt vad som sägs i propositionen att den svenska processordningen bygger på muntlighets- och omedelbarhetsprincipen. De skäl som talar för att det bör vara möjligt att hindra en försvarare från att träffa eller på annat sätt kontakta sin klient är mot denna bakgrund lika starka även efter det att förundersökningen är avslutad. Det kan finnas en risk för att den misstänkte eller tilltalade då och fram till dess att ansvarsfrågan slutligen är avgjord utser en olämplig privat försvarare som kan påverka processen eller äventyra säkerheten. Frågan är hur denna problematik bäst hanteras. En olämplig för- svarare kan avvisas enligt bestämmelserna i 12 kap. rättegångs- balken. Det krävs dock starka skäl. I den nämnda propositionen anges därför att det kan finnas anledning att göra justeringar i det En tänkbar åtgärd är att se över om det bör bli möjligt att avvisa försvarare i större utsträckning än vad som är fallet enligt dagens regler. Utredaren ska mot denna bakgrund överväga om det finns behov av författningsändringar eller andra åtgärder i denna fråga. Ljud- och bildinspelningar av förhör I barnrättsdirektivet finns det bestämmelser om att förhör som hålls av eller av åklagare ska spelas in med ljud och bild när det är proportionellt med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Vid bedömningen ska det beaktas om barnets försvarare är närvarande och om barnet är frihetsberövat, men även andra omständigheter kan vägas in i bedömningen. Om förhöret inte spelas in med ljud och bild ska det dokumenteras på något annat lämpligt sätt, exempelvis genom skriftliga protokoll (artikel 9). Det finns detaljerade bestämmelser i svensk rätt om ordningen för hur förhör under förundersökningar ska hållas och dokumen- teras. Däremot saknas det bestämmelser om att sådana förhör ska spelas in med ljud och bild. Vid uppteckning av förhörsutsagor är det dock numera vanligt att förhörsledaren dikterar in det som sagts av betydelse under förhöret i stället för att göra anteckningar i koncept- form av detta (se SOU 2011:45, s. 198). Det är även vanligt att förhör spelas in med ljud eller bild trots att det inte finns några bestäm- melser om när detta får eller ska göras. Det finns däremot ett krav i 17 § förundersökningskungörelsen på att förhör med barn ska planeras och verkställas så att det inte uppkommer fara för att den som förhörs tar skada och att förhör inte får äga rum fler gånger än nödvändigt med hänsyn till utredningens art och barnets bästa. har lämnat förslag om att det ska regleras under vilka förutsättningar förhör i förundersökningar ska spelas in med ljud och bild (SOU 2011:45, s. 220 f.). Utredaren ska följa det fortsatta arbetet med för- slag i och utifrån det arbetet ta ställning till om det behövs ytterligare åtgärder för att tillgodose direktivets krav. Uppdraget omfattar också ett par andra frågor En arbetstagare som frias från ett enskilt åtal för brott i utövningen av tjänsten har rätt att få ersättning av sin arbetsgivare för den rätte- gångskostnad som domstolen har förpliktat målsäganden att betala men som han eller hon inte har betalat (se 5 § lagen [1981:1310] om offentliga funktionärers rätt till gottgörelse för rättegångskostnad i vissa mål m.m.). Rätten till ersättning, som gäller för bl.a. arbets- tagare hos staten, förutsätter att den friande domen har fått laga kraft. har i en framställning till Justitiedeparte- mentet påtalat att gällande ordning innebär att funktionären kan behöva betala t.ex. en ombudskostnad med egna medel i avvaktan på att ett avgörande fått laga kraft (dnr Ju2002/1594/DOM). Verket har därför föreslagit att det i lagen införs en bestämmelse om för- skott till funktionären. En fråga om utformningen av 4 § samma lag har väckts av Justitie- kanslern (dnr Ju2006/4494/DOM). Enligt den bestämmelsen får funktionären inom ramen för sin tjänst vidta åtgärder för att utföra sin talan, t.ex. avge skriftligt svaromål eller inställa sig till förhandling. Den kostnad som uppstår för arbetsgivaren till följd av sådana åt- gärder anses inte vara en ersättningsgill rättegångskostnad i proces- sen. Enligt Justitiekanslern förtar den nuvarande ordningen i viss utsträckning rättegångskostnadsinstitutets preventiva effekt, efter- som den som för talan mot en offentlig funktionär inte riskerar att behöva betala motpartens kostnader. Justitiekanslern förordar därför att den nuvarande ordningen ses över. De frågor som har väckts genom framställningarna bör ses över. Utredaren ska överväga behovet av ändringar på området och i förekommande fall föreslå nödvändiga författningsändringar. I en framställning till har det föreslagits att övervakningsnämnden – i likhet med det som gäller för t.ex. en åklagare eller en polisman enligt 33 kap. 6 § andra och tredje styckena – ska kunna lämna information om förenklad del- givning till den dömde i samband med att nämnden beslutar att åklagare ska föra talan vid domstol om att en skyddstillsyn ska undan- röjas (dnr Ju2015/929/DOM). Det finns skäl som talar för att det kan vara lämpligt att överväga en sådan förändring. Utredaren ska därför också överväga behovet av en sådan ändring av delgivnings- reglerna och i förekommande fall föreslå nödvändiga författnings- ändringar. Utredaren ska bedöma konsekvenserna av förslagen för enskilda och det allmänna samt konsekvenserna i övrigt av förslagen. Om för- slagen kan förväntas leda till kostnadsökningar för staten, kommuner eller landsting, ska utredaren föreslå hur dessa ska finansieras. Utredaren ska bedöma konsekvenserna av förslagen ur ett barn- rättsperspektiv och, när det gäller personer med funktionsnedsätt- ning, ett tillgänglighetsperspektiv. Genomförande och redovisning av uppdraget Vid genomförandet av uppdraget ska utredaren beakta arbetet i med genomförandet av förslag (SOU 2011:45). Utredaren ska hålla sig informerad om arbetet i med betänkandet blir svensk lag (SOU 2016:19). Utredaren ska vidare beakta arbetet i Ut- redningen om en modern brottsmålsprocess anpassad även för stora mål (Ju 2016:10), arbetet i Häktes- och restriktionsutredningen (Ju 2015:08) och annat relevant arbete på området. Utredaren ska även inhämta synpunkter från berörda myndig- heter och andra organ, särskilt från de allmänna domstolarna, Dom- stolsverket, , , och . Utredaren ska göra de internationella jämförelser som anses be- fogade. Utredaren ska beakta EU:s stadga om de grundläggande rättigheterna. Uppdraget att föreslå hur oskuldspresumtionsdirektivet ska genomföras ska redovisas .