sou · H5B35 · 2017-02-01 00:00:00 — Som framgår av artikel 1 va (i) i förordning 883/2004, är hälso- och sjukvården att anse som en vårdförmån enligt förordningen. Det innebär att sjukvården inte kan exporteras utan den ges på plats i den behöriga medlemsstaten. I de flesta fall är detta inte ett problem eftersom den försäkrade personen bor i den behöriga staten. Artikel 17 i förordning 883/2004 finns undantag från huvudregeln när en person är bosatt i en annan stat än den behöriga staten. Den försäkrade personen kan då få tillgång till sjuk- och hälsovård som om han eller hon var försäkrad i bosättningsstaten. Den behöriga staten ska i dessa fall kompensera bosättningsstaten för vårdkost- naderna. Dessa regler gäller även för den försäkrades familjemedlem- mar under förutsättning att dessa inte har en självständig rätt till hälso- och sjukvård i bosättningsstaten. Bakgrunden är att det inte har ansetts rimligt att en person ska behöva åka från bosättnings- staten för att få sjukvård i den behöriga staten. Det har heller inte ansetts rimligt att personen måste resa till bosättningsstaten för be- hov av sjukvård som uppkommer när han eller hon arbetar i den behöriga staten. Artikel 18.1 i förordning 883/2004 ger därför den försäkrade en möjlighet att erhålla sjukvården antingen i sin bosättningsstat eller i den behöriga staten. Detsamma gäller för dennes familjemedlemmar. Det är bosättningsstatens sjukvårdssystem som bestämmer om vård är nödvändigt eller inte. Den behöriga staten ska betala vård- räkningen. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen Förordning 883/2004 har reglerat hälso- och sjukvård för pen- sionärer och deras familjemedlemmar på ett relativt strikt sätt jämfört med det vad som gäller för migrerande arbetstagare som bygger på rätt till fri rörlighet och likabehandling med bosättningsstatens försäkrade. Enligt artikel 23 i förordning 883/2004 är en pensionär försäkrad för förmåner vid sjukdom i bosättningsstaten endast (och i dessa fall står bosättningsstaten för kostnaden): –Om denne har pension från bosättningsstaten samt har rätt till sjukvård enligt bosättningsstatens lagstiftning. –När pensionären har rätt till pension från två eller fler medlems- stater om denne har pension från bosättningsstaten samt har rätt till sjukvård enligt bosättningsstatens lagstiftning. Enligt artikel 24 i förordning 883/2004 kommer en pensionär att erhålla sjukvården i bosättningsstaten men det är medlemsstaten som betalar ut pensionen till pensionären som står för kostnaderna när denne har pension från en stat som inte är bosättningsstaten samt inte har rätt till sjukvård enligt bosättningsstatens lagstiftning. Medlemsstaterna har således möjligheten att undgå att stå för kostnaderna för migrerande pensionärer som inte har någon koppling till det egna systemet genom att föreskriva olika hindrande regler vad gäller migrerande pensionärer och deras möjliga anslutning till det nationella sjukvårdssystemet. Detta gäller så länge medlemsstaterna respekterar den övergripande vilket och slutligen handlar om att balansera två motstående intressen. En annan hälso- och sjukvård som täcks av förordningens regelverk är nödvändig vård som uppstår vid en tillfällig vistelse i en annan medlemsstat. Det kan exempelvis röra sig om att en person som be- finner sig i en annan medlemsstat och blir sjuk och har behov av att uppsöka läkare. Detta regleras i artikel 19 i förordningen. Personer som har det europeiska sjukförsäkringskortet behöver endast betala patientavgift (i annat fall betalas vården med egna medel) (se vidare kapitel 14). Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen Det finns ytterligare en form av sjukvård utomlands som regleras av förordningen. I dessa fall krävs emellertid förhandstillstånd från den behöriga myndigheten innan sjukvård kan ges i en annan med- lemsstat på den behöriga statens bekostnad. Medlemsstaterna har haft möjlighet att erbjuda vård för de försäkrade i de fall medlemsstaten inte kan erbjuda vård inom en godtagbar tid. Det är den mottagande staten som bestämmer inom vilken tid vård kan ges. Till denna gränsöverskridande vård finns en kommitté, , som är ansvarig för uträkning och kvittning av sjukvårdskostnaderna mellan medlemsstaterna. I målen Kohll och Decker slog fast att hälso- och sjukvård även kan omfattas av EUF-fördragets regler om fri rörlighet för tjänster respektive varor. Det innebar att patienter plötsligt hade en parallell rätt till ersättning för hälso- och sjukvård och vårdrelate- rade varor som erhållits i en annan EU/EES-stat.169 och Rådets direktiv /24/EU av om tillämpningen av patienträttigheter vid gränsöver- skridande hälso- och sjukvård (patientrörlighetsdirektivet)170 Direk- tivet är genomfört i medlemsstaterna kodifierar rättspraxis men utvecklar också rättigheterna något. (Se vidare om patientrörlig- hetsdirektivet i kapitel 14). 11.4.2Förmåner vid moderskap och likvärdiga förmåner vid faderskap Förmåner vid moderskap och likvärdiga förmåner vid faderskap sam- ordnas på samma sätt som förmåner vid sjukdom. Huvudprincipen är att den behöriga staten är ansvarig. Förmåner vid moderskap är förmåner som utbetalas i nära an- slutning till själva nedkomsten av ett barn. Som exempel kan anfö- ras det tyska Mutterschaftsgeld och det franska indemnités journa- lières de maternité, men i stort sett alla föräldrapenningsförmåner har dels ersättning för icke-yrkesverksam tid före nedkomst, dels 169EU-domstolens dom, Kohll, C-158/96, ECLI:EU:C:1998:171 och Decker, C-120/95, ECLI:EU:C:1998:167. 170EUT L 88, , s. 45–65. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen ersättning i olika lång omfattning. Den svenska föräldrapenningen har också en sådan struktur. konstaterade i Kuusijärvi- målet att den förmån som utgavs i det aktuella målet var att klassificeras som familjeför- måner då ”syftet med föräldrapenningen dels är att ge föräldrarna möjlighet att växelvis ägna sig åt barnets vårdnad fram till dess det börjar skolan, dels är att till viss del kompensera för det inkomst- bortfall som det innebär för den förälder som ägnar sig åt vårdnaden om barnet att tillfälligt avstå från förvärvsverksamhet.”171 Under förmåner vid invaliditet samlas de socialförsäkringar som reglerar inkomstförlust vid invaliditet. Dessa innefattar huvudsak- ligen förmåner till personer som bedömts inte kunna, helt eller del- vis stå till arbetsmarknadens förfogande. Det kan röra sig om funktionshinder från födseln, men också hinder som uppstått i ett senare skede. I förordning 883/2004 skiljer man mellan två typer av lagstift- ning – typ A-lagstiftning och typ B-lagstiftning. I typ A-lagstift- ningen är förmånen inte beroende av försäkrings- och bosättnings- perioder och förmånen ska inkluderas av medlemsstaten i bilaga VI till förordning 883/2004.172 I typ A-lagstiftning får den berörda per- sonen en full förmån även i de fall den stadigvarande nedsättningen inträffar , under förutsättning att även andra krav för rätt till förmånen är uppfyllda. En sådan förmån kan endast utbetalas en person omfattas av socialförsäkringen. I typ B-lagstiftningen finns ofta en karensperiod, under vilken en person inte alls kan vara berättigad till förmån, men samman- läggningsprincipen gör det möjligt att lägga ihop perioder från andra medlemsstater för att uppnå kravet på viss försäkringstid. En sådan försäkring har man tjänat in och kan fås även efter att en person upphört att vara täckt av försäkringen. 171EU-domstolens dom Kuusijärvi, C-275/96, ECLI:EU:C:1998:279, punkten 65. 172En medlemsstat kan bestämma att system ska ses som en typ B system. Den avsedda effekten är att förmånerna i den andra staten tas i betraktande, medlemsstaten kan avräkna förmånen från den andra staten från sin förmån, Men om det andra landet har en typ B system så är ju redan pro rata beräkning gjord. har anmält den inkomstgrundade sjuk- och aktivitetsersättningen i bilaga VI. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen Om en migrerande person först varit omfattad av typ A-lag- stiftning och därefter blir omfattad av en typ B-lagstiftning kommer denne, vid en invaliditetspension, endast bli omfattad av typ B-lag- stiftningen eftersom typ A-lagstiftningen endast kan erhållas personen är omfattad av försäkringen. Personen i fråga för- lorar på att flytta till en medlemsstat med typ B-lagstiftning. Om det omvända förhållandet gäller med arbete först i en typ B-lagstiftning följt av arbete i en typ A-lagstiftning. Då uppkommer situationen att personen i stället tjänar på avsaknaden av samordning. Denna effekt uppstår eftersom förmån enligt typ B-lagstiftningen är intjänad och kan betalas ut parallellt med att förmån från en typ A-lagstiftningen. Det blir alltså fråga om dubbla och parallella utbetalningar av för- måner. Samordningsreglerna på invaliditetsförmånernas område tar därför sikte på båda dessa situationer. Förordningen gör åtskillnad vad gäller samordning för de situationer som rör en arbetstagare som enbart kommit att arbeta i medlemsstater med typ A-lagstiftning och den situationen där arbetstagaren arbetat i åtminstone en medlemsstat med typ B-lagstiftning. En person har varit omfattad av medlems- stater med typ A-lagstiftning. Personen ifråga kommer att bli om- fattad av den behöriga statens invaliditetspension. Situationen löses genom förordningens huvudregel om tillämplig lagstiftning. För en person som har varit omfattad av åtminstone en typ B-lagstiftning görs en fördelning av förmåner utifrån pro rata-principen. Detta innebär att de aktuella medlemsstaterna har att dels bedöma om arbetstagaren är berättigad till pensionen, dels beräkna pensionen och därefter sker en inbördes fördelning av pensionen medlemsstaterna emellan. 11.4.4Förmåner vid ålderdom samt förmåner till efterlevande I artikel 1 w i förordning 883/2004 framgår att förordningen inte bara gäller för pension utan även för engångsutbetalningar som avser inbetalda avgifter eller som ersätter en pensionsutbetalning. Den täcker också förmåner som avser återbetalning av avgifter, uppräk- ningar eller tilläggsbidrag. Det är lagstadgade allmänna pensioner som ska samordnas, det vill säga de pensioner som enligt artikel 3 lyder under allmänna och Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen speciella socialförsäkringssystem, både avgiftsfinansierade och icke- avgiftsfinansierade sådana. Utbetalningarna av pensionerna från olika länder ska fördelas proportionerligt (pro-rata) och den totala pensionen som en person erhåller baseras på de försäkringsperioder som personen har fullgjort i respektive medlemsstat som anställd, egenföretagare eller genom bosättning. En viktig princip för pensionsförmåner är den generella principen om sammanläggning av försäkringsperioder från olika länder. Samord- ningsprincipen ska användas i varje medlemsstat för att fastställa rätt till en förmån. Det gäller om villkoren för rätten till förmån inte upp- fylls genom egna intjänade försäkringsperioder eller inkomster men det finns intjänade pensionsrätter eller inkomster i andra medlems- stater. Principen är då att perioderna ska likställas och användas som om de var intjänade i den medlemsstat som ska fastställa rätten till en förmån. Om en medlemsstats lagstiftning kräver att perioder ska ha utförts som anställd eller egenföretagare ska den behöriga institutionen ta i beaktande om det finns perioder som utförts i ett jämförbart system. Om en stat har ett pensionssystem för offentligt anställda eller inom annat specifikt yrke ska intyg om perioder fullgjorda under jämför- bara system eller jämförbart arbete användas för att sammanlägga perioderna.173 En institution får inte avslå en förmån endast på grund av att de utländska perioderna inte är fullgjorda i samma yrkes- kategori. Om perioder inte ger nationell rätt till en förmån behöver inte medlemsstaten sammanlägga perioder när det endast finns en period i denna stat.174 Om en nationell lagstift- ning kräver att en person för att få, bibehålla eller återfå en förmån är försäkrad när försäkringsfallet inträffar, finns en särskild samman- läggningsbestämmelse.175 Exempelvis kan den nationella lagstift- ningen för efterlevandepension kräva att en person ska vara försäkrad 173Artikel 51 förordning 883/2004. 174Artikel 57 förordning 883/2004. 175Artikel 51.3 förordning 883/2004. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen i den staten när han eller hon avlider för att pensionen ska betalas ut till den efterlevande. Den generella sammanläggningsprincipen är inte tillämplig när det gäller beräkningen av en förmån eftersom den endast används vid bedömningen av rätten till en förmån. En person som arbetar i flera olika stater och tjänar in pension i olika EU/EES-stater ska ha rätt till dessa oavsett var personen är bosatt vid pensioneringen, så länge det är inom unionen. Den behöriga institutionen i varje stat som personen har arbetat i, ska bevilja och beräkna förmånen i respektive stat. Om det finns nationell rätt till förmån ska två beräkningar göras, en enligt nationell lagstiftning och en enligt pro-rata principen.176 Enligt principen om favourability gör ländernas institutioner denna andra beräkning. Där- efter jämförs beloppen som räknats fram genom nationell lagstiftning och enligt pro-rata. Personen ska bli berättigad till den högsta ersätt- ningen.177,178 Om sammanläggning används för att öppna rätten till förmånen ska beräkningen endast göras enligt pro-rata principen. Pro-rata principen innebär att förmånen ska proportioneras i förhållande till de intjänade perioderna i behörig stat och det totala antalet intjänade perioder inom unionen.179 I pro-rata beräkningen görs först en beräkning av ett teoretiskt belopp, som är det belopp som visar vad personen skulle kunnat få om denna hade fullgjort alla sina intjänade försäkringsperioder i aktuell stat. Av det teorteiska beloppet ska institutionen sedan beräkna det aktuella beloppet, beloppet i förhållande till antalet år som personen arbetat i den staten och totala antalet perioder inom unionen. 176Artikel 52.1 a) i förordning 883/2004 177Artikel 52 i förordning 883/2004. 178EU-domstolens dom i mål nr C-24/75 Petroni, ECLI:EU:C:1975:129. Det är en princip om bästa utfall, För exempel m.m. se Paju, J. (2012). Introduktion till EU:s socialförsäkringsrätt, s. 78 f. 179Artikel 52.1 b) i förordning 883/2004. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen 11.4.5Förmåner vid olycksfall i arbetet och arbetssjukdomar Den som beviljas en förmån på grund av arbetssjukdom eller arbets- skada kan få ersättning för förlorad inkomst. När en person har varit försäkrad för arbetsskada i flera olika medlemsstater, samordnas inte förmånen som en partiell förmån med en proportionerlig beräkning utan en förmån beviljas och beräknas i enlighet med en medlemsstats lagstiftning. Förordningen reglerar även vilken medlemsstat som ska stå för sjukvårdskostnaderna vid en arbetsskada.180 Om den drabbade personen har varit utsatt för samma risk i flera medlemsstater är det den stat där villkoren senast har uppfyllts som är ansvarig enligt artikel 38 i förordningen. De sjukförmåner som kan komma att bli aktuella vid ett olycks- fall i arbetet är de som regleras i artiklarna 17, 18.1, 19.1 och 20.1. Dessa regler ger den skadade möjligheten att erhålla erforderliga vårdförmåner i såväl bosättningsstaten som i den behöriga staten. En person som råkat ut för ett olycksfall och är försäkrad för arbetsskador i den stat där denne arbetar, men är bosatt eller vistas i en annan stat, är berättigad till vård, exempelvis medicinsk rehabili- tering efter arbetsskada i bosättningsstaten, på arbetsstatens bekost- nad.181 Vad gäller de sjukförmåner som är kontantförmåner ska reglerna i artikel 21 även tillämpas vad gäller motsvarande sjukför- måner som är att hänföras till arbetssjukdomar, vilket innebär att sådana förmåner ska kunna exporteras.182 Medlemsstaterna har olika syn på arbetslöshetsförsäkringen, men inom EU har man ändå valt att samordna arbetslöshetsförsäkringen genom förordning 883/2004. För en migrerande person uppstår frågeställningen dels om man överhuvudtaget är försäkrad och dels 180Artikel 36 i förordning 883/2004. 181Artikel 40 i förordning 883/2004. Intyg krävs enligt artikel 24.1 och 25.1 i förordning 987/2009. I artikeln regleras även vilken institution som ska betala ut vårdförmånerna när det inte finns någon institution som har ansvaret i den medlemsstat där den arbetsskadade vistas eller är bosatt eller när medlemsstaten inte har en arbetsskadeförsäkring. Exempelvis har inte en obligatorisk arbetsskadeförsäkring. Det är i stället privaträttsligt reglerat och organiseras med privata försäkringsbolag. Jämför även med . 182Artikel 36.2 och 36.3 i förordning 883/2004. Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen var man anses som försäkrad för arbetslöshetsförmåner; i arbets- staten eller i förekommande fall bosättningsstaten. Vad som ska betraktas som en arbetslöshetsförmån är inte definierat i förordning 883/2004, vilket innebär att det inte alltid är så tydligt när en förmån är att anse som en arbetslöshetsförmån. EU- domstolen har dock i några domar fastslagit att en arbetslöshets- förmån är en förmån som huvudsakligen är en ersättning för förlorad inkomst i samband med förlust av arbete. Förmånen täcker en risk som är förknippad med inkomstförlust som en arbetstagare lider trots att han eller hon har förmåga att utföra arbete. Av målet De Cuyper följer bland annat att ett huvudkriterium för att klassificera en förmån som en arbetslöshetsförmån är att den är en del av ett system för arbetslöshetsförmåner och att personen i fråga följs upp och kon- trolleras av en arbetsförmedling.183 Det finns även domar som speci- ficerar att förmåner som ges till personer som arbetstränar eller arbetar med andra former av stöd kan klassificeras som arbetslöshets- förmåner.184 Det gäller alltså förmåner som är en del av ett sådant system och som ges till personer som har en anställning som syftar till att förebygga arbetslöshet. Det gäller dock inte alla former av stöd, och var gränsen går är inte klargjord.185 För arbetslöshetsförmåner finns i artikel 61 i förordning 883/2004 särskilda bestämmelser för sammanläggning av försäkringsperioder186, anställningsperioder eller perioder av verksamhet som egenföre- tagare187. Sådana perioder som är intjänade i en annan EU/EES-stat 183EU-domstolens dom De Cuyper, C-406/04, ECLI:EU:C:2006:491; dom , C-228/07, ECLI:EU:C:2008:494. 184EU-domstolens dom Campana, C-375/85, ECLI:EU:C:1987:253; dom Knoch, C-102/91, ECLI:EU:C:1992:303. 185Pennings, F. (2015). , Intersentia s. 181. 186Avgiftsperioder, anställningsperioder eller perioder av verksamhet som egenföretagare, såsom de definieras eller erkänns som försäkringsperioder i den lagstiftning enligt vilken de har fullgjorts eller betraktas som fullgjorda, och alla perioder som behandlas som sådana, om de enligt den lagstiftningen erkänns som likvärdiga med försäkringsperioder. Se artikel 1 t i förordning 883/2004. 187Perioder som definieras eller erkänns som sådana i den lagstiftning enligt vilken de har full- gjorts, och alla perioder som behandlas som sådana, om de enligt den lagstiftningen erkänns som likvärdiga med anställningsperioder eller perioder som egenföretagare (artikel 1 u i förord- ning 883/2004). Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen eller ska under vissa förutsättningar kunna tillgodoräknas i den behöriga medlemsstaten. I artikel 61 görs en viktig distinktion mellan å ena sidan en för- säkringsperiod och å andra sidan en anställningsperiod och period av verksamhet som egenföretagare. Huvudregeln är att försäkrings- perioder, anställningsperioder och perioder av verksamhet som egen- företagare i den behöriga staten sammanläggs med motsvarande perioder i en annan medlemsstat enligt artikel 61.1 första stycket. Om emellertid rätten till förmåner enligt den tillämpliga lagstift- ningen grundas på fullgjorda försäkringsperioder, ska de anställnings- perioder eller perioder av verksamhet som egenföretagare, som full- gjorts enligt en annan medlemsstats lagstiftning endast beaktas i de fall då de skulle ha betraktats som försäkringsperioder om de hade fullgjorts i enlighet med den tillämpliga lagstiftningen.188 Av målet Frangiamore189 följer att en försäkringsperiod fullgjord i en annan medlemsstat alltid ska betraktas som en försäkrings- period även om den inte hade varit det om den hade varit fullgjord i den behöriga staten. Vidare gäller att alla försäkringsperioder utan vidare granskning av den behöriga staten ska beaktas när berätti- gande till arbetslöshetsersättning prövas. Detta gäller oavsett om de baserats på anställning eller på tid som egenföretagare, eller om de var försäkringsperioder baserade på något annat, såsom perioder av sjukdom, föräldraledighet, utbildning eller militär utbildning.190 Det är normalt sett inte möjligt att sammanlägga arbetsperioder eller försäkringsperioder från en annan EU/EES-stat för rätt till arbetslöshetsersättning utan att först ha haft ett verkligt arbete i den staten.191 Det finns dock undantag för gränsarbetare och så kallade sällanhemvändare, enligt artikel 65 i förordning 883/2004. Syftet med bestämmelserna i artikel 65 är att säkerställa att arbets- lösa som är bosatta i en annan medlemsstat än i den behöriga staten får arbetslöshetsersättning på ett sätt som bäst främjar möjligheten att få ett nytt arbete.192 Underförstått antas att förutsättningarna för en 188Artikel 61.1 andra stycket i förordning 883/2004. 189EU-domstolens dom i mål Frangiamore, C-126/77, ECLI:EU:C:1978:187. 190European Commission (2011). Explanatory notes on modernised social security coordination. 191Artikel 61.2 i förordning 883/2004. 192EU-domstolen har i mål Mouthaan, C-39/76 ECLI:EU:C:1976:181 punkt 13; , C-227/81 ECLI:EU:C:1982:209 punkt 12 och , C-1/85 ECLI:EU:C:1986:243 punkt 16 fastställt att bestämmelserna i artikel 71 i förordning 1408/71 avser att säkerställa att migrerande Förordningen om samordning av de sociala trygghetssystemen helt arbetslös person att söka nytt arbete är bättre i personens bosätt- ningsstat. Beräkning av förmåner vid sammanläggning När en persons rätt till arbetslöshetsersättning grundas helt eller delvis på arbete i annan EU/EES-stat, i enlighet med reglerna om sammanläggning, ska ersättningen beräknas utifrån artikel 62 i förordning 883/2004. Artikel 62 beskriver att i de fall en ersättning baseras på tidigare inkomstuppgifter ska endast lönen eller yrkes- inkomsten från det senaste arbetet som anställd eller egenföretagare, beaktas. Detta gäller även om den behöriga statens lagstiftning innehåller en referensperiod, som exempelvis är fallet i , där ersättningen i vanliga fall relaterar till inkomsten under en ramtid . Familjeförmånerna är mycket nära förknippade med välfärdsstaten på många sätt. Familjeförmåner utgör ett instrument för att uppmuntra barnafödande; staterna kan genom fördelaktiga familjeförmåner ge incitament till barnafördande. Familjeförmånerna riktas mot familjen som en enhet och utgår från de förhållanden och kostnadslägen som råder i medlemsstaten. Vad som är att förstås som familjeför- måner skiljer sig mellan EU:s medlemsstater. I artikel 1 (z) i för- ordning 883/2004 definieras familjeförmån som alla förmåner och kontantförmåner avsedda att kompensera för en familjs utgifter. Det innebär att en nationell förmån ska omfattas av förordningens bestämmelser om familjeförmåner om det är en social förmån som utges utan att någon individuell behovsprövning görs. Familjeför- måner är avsedda att kompensera för en familjs utgifter. Med andra ord rör det sig om förmåner som täcker en inkomstförlust på samma sätt som en sjukförsäkring ska kompensera en inkomstförlust på grund av sjukdom. arbetstagare erhåller arbetslöshetsförmåner så som bäst främjar sökandet av en ny anställning. Artikeln motsvaras av artikel 65 i förordning 883/2004.