sou · H5B363 · 2017-06-29 00:00:00 — Det finns också bestämmelser som ställer krav på att tillsynen ska vara riskbaserad eller som ger rätt att anta genomförandeakter för att fastställa kompetterande regler för inspektioner och övervakning. EU har också beslutat om icke-bindande minimikriterier för miljötillsyn (och rådets rekommendation, 2001/331/EG, av om införandet av minimikriterier för miljötillsyn i medlemsstaterna). Minimikriterierna anger rikt- linjer för hur medlemsstaterna bör utföra miljötillsynen inom vissa särskilt angivna områden. Bestämmelser som påverkar valet av sanktion Vanligen krävs att medlemsstaterna ska fastställa regler för sanktioner vid överträdelser av de nationella bestämmelser som antas enligt ett direktiv eller som kompletterar en förordning. Om inget särskilt före- skrivs i en EU-rättsakt får medlemsstaterna själva välja lämpliga sank- tioner. Med begreppet sanktion avses såväl administrativa ingripan- den som påföljder för brott. Sanktionsvalet har emellertid inte överlämnats helt till medlems- staterna. Exempelvis måste medlemsstaten ingripa mot överträdelser av enligt regler som motsvarar de materiella och proces- suella regler som gäller för överträdelser av liknande art och svårig- hetsgrad enligt nationell rätt. Det rör sig om en relativ standard som är beroende av hur liknande handlingar betraktas av den nationella SOU 2017:63 Gällande rätt lagstiftaren (och , EU:s miljörätt, 2011, s. 175). De sanktioner som fastställs ska dessutom vara effektiva, propor- och avskräckande. Det framgår generellt sett inte av rätts- akten något närmare om vad som avses med detta. Syftet med en sanktion är emellertid att påverka människors handlande. Om sank- tionerna är för få eller inte tillräckligt kännbara finns en risk för att den avskräckande effekten uteblir. Straffrättsliga påföljder antas också vara mer avskräckande än andra typer av reaktioner från sam- hällets sida.1 har här uttalat: Straffrättsliga påföljder är en kraftfullare markering att ett age- rande inte är accepterat. En administrativ sanktion kan sakna avskräckande verkan om lag- överträdaren saknar tillgångar eller om denna har en mycket god ekonomi. Straffrätten ger tillgång till kraftfullare verktyg än vad förvalt- nings- och civilrätten kan erbjuda och kan ge förfarandena effekt.2 Kravet på proportionalitet får dessutom antas innebära ett krav på att sanktionen ska motsvara överträdelsens allvar. Det innebär att allvar- liga överträdelser ska mötas med hårdare sanktioner än de som är mindre allvarliga. Ett undantag är och rådets direktiv /99/EG av om skydd för miljön genom straffrättsliga bestämmelser (miljöbrottsdirektivet) som innebär att vissa olagliga handlingar ska vara straffbara i hela EU. Direktivet räknar upp de gärningar som avses och såväl uppsåtliga som grovt oaktsamma gärningar ska föranleda straff. En handling är olaglig om den innebär en överträdelse av någon av de bestämmelser som anges i artikel 2 a i direktivet. Regeringen har bedömt att vår nationella lagstiftning uppfyller kraven i direktivet (prop. 2008/09:170, s. 160). Det förekommer också krav på andra typer av sanktioner och reaktioner på en överträdelse. Det kan handla om krav på att tillstånd 1Skäl 5 i och rådets direktiv /99/EG av om skydd för miljön genom straffrättsliga bestämmelser. 2KOM(2007) 51 slutlig av , se ytterligare resonemang i KOM(2011) 573 slutlig av . i vissa fall måste upphävas om inte villkoren följs eller att namnen på de verksamhetsutövare som bryter mot krav ska offentliggöras.3 Bestämmelserna i konventioner på miljöområdet är utformade på ett liknande sätt som i EU:s rättsakter. Det kan således finnas be- stämmelser som påverkar tillsynen eller valet av sanktion i respektive instrument. Det kan vara på sin plats att redan här konstatera att en miljö- sanktionsavgift är att betrakta som straff i mening (NJA 2004 s. 840 I och II samt NJA 2013 s. 842). Det inne- bär att utformningen av miljösanktionsavgiften måste uppfylla de krav som ställs på rättssäkerheten i artikel 6 i konventionen (se kapi- tel 20 om rätten att vara passiv). Det innebär också att andra hänsyn som framgår av konventionen måste tas. I artikel 4 i det sjunde tilläggsprotokollet till stadgas exempelvis att ingen får lagföras eller straffas på nytt i en brottmålsrättegång i samma stat för ett brott för vilket han redan blivit slutligt frikänd eller dömd. Artikeln ställer alltså krav på att den som en gång blivit dömd eller frikänd av domstol för ett brott ska vara skyddad mot nytt åtal och ny dom i samma sak. Denna rätt att inte bli lagförd eller straffad två gånger brukar också benämnas dubbelbestraffningsförbudet (se avsnitt 4.4.4). 4.3Miljöbalkens bestämmelser om tillsyn I finns övergripande bestämmelser om tillsyn (26 kap), tillträde (27 kap.) och avgifter (28 kap.). Regeringen har beslutat om närmare bestämmelser i bland annat miljötillsynsförordningen, egen- kontrollförordningen och förordningen om avgifter för prövning och tillsyn. 3 Artikel 12 i Rådets direktiv /68/EG av om skydd för grundvatten mot förorening genom vissa farliga ämnen samt artikel 16.2 i och rådets direktiv /87/EG av om ett system för handel med utsläppsrätter för växthusgaser. En bärande princip i är att alla åtgärder av betydelse för en ekologiskt hållbar utveckling omfattas av allmänna hänsyns- regler. Dessa finns i 2 kap. i form av rättsligt bindande krav på att de försiktighetsmått och skyddsåtgärder ska vidtas som inte är orimliga för att förebygga eller begränsa olägenheter för människors hälsa eller miljön. Det är emellertid knappast möjligt för tillsynsmyndig- heten att rikta sig mot enskilda individer annat än om åtgärden är reglerad också i något av de kapitel som reglerar olika områden sär- skilt. De särskilda områden som är föremål för tillsyn finns samlade i 7–15 kap. , föreskrifter meddelade med stöd av dessa och i ett antal EU-förordningar. Vi redogör för olika till- synsområden i kapitel 5. Det kan vara värt att redan nu understryka att det finns fler bestämmelser för att tillgodose att tillräckliga hän- syn och försiktighetsåtgärder vidtas, inte minst de i 2 kap., men även i 4 och 5 kap. , och som måste beaktas i tillsynen. Det finns bestämmelser om egenkontroll i som gäller alla som bedriver en verksamhet eller vidtar en åtgärd (26 kap. 19– 20 §§). För den som bedriver yrkesmässig verksamhet eller vidtar en åtgärd som omfattas av tillstånds- eller anmälningsplikt enligt 9 eller 11–14 kap. finns närmare bestämmelser i egenkontroll- förordningen. Bestämmelserna innebär att verksamhetsutövare ska planera, kon- trollera och följa upp sin verksamhet. Kraven ska anpassas till varje verksamhet så att det inte får orimliga konsekvenser. Vad som krävs av den som utövar en hobby skiljer sig väsentligt från vad som ankom- mer på den som driver en industriell verksamhet (prop. 1997/98:45, del 2, s. 279). Den så kallade egenkontrollen kan ses som ett instru- ment i tillsynen och påverkar hur tillsynen planeras, prioriteras och genomförs. 4.3.2Operativ tillsyn och tillsynsvägledning ska kontrollera att och föreskrifter, domar och andra beslut som meddelats med stöd av balken följs och vidta de åtgärder som behövs för att åstadkomma rättelse. I fråga om miljöfarlig verksamhet eller vattenverksamhet som omfattas av till- stånd ska tillsynsmyndigheten även fortlöpande bedöma om villkoren är tillräckliga. Det är dessutom så att tillsynsmyndigheten genom rådgivning, information och liknande verksamhet ska skapa förutsätt- ningar för att reglerna följs och balkens ändamål ska kunna tillgodo- ses (26 kap. 1 § ). Tillsynen kan delas upp i operativ tillsyn och tillsynsvägledning. Operativ tillsyn är sådan tillsyn som utövas direkt gentemot den som bedriver eller har bedrivit en verksamhet eller vidtar eller har vidtagit en åtgärd. Tillsynsvägledning omfattar utvärdering, uppföljning och samordning av operativ tillsyn samt råd och stöd till de operativa till- synsmyndigheterna (1 kap. 3 § miljötillsynsförordningen). Ansvaret för operativ tillsyn och tillsynsvägledning fördelas på ett relativt stort antal myndigheter (26 kap. 2 § , 2 och 3 kap. miljötillsynsförordningen). Den operativa tillsynen utförs till över- väganden del av länsstyrelser och kommuner, men även elva centrala myndigheter och generalläkaren har ett operativt tillsynsansvar. Om två eller flera myndigheter har det operativa tillsynsansvaret för ett visst tillsynsobjekt får myndigheterna komma överens om hur ansva- ret ska fördelas. Om det för ett visst tillsynsobjekt inte finns någon ansvarig myndighet ska den eller de myndigheter med tillsynsväg- ledande ansvar i de frågor som omfattas utöva den operativa tillsynen (2 kap. 2 och 3 §§ miljötillsynsförordningen). En kommun kan begära att ett visst tillsynsansvar ska flyttas över från en statlig tillsynsmyndighet till kommunen. Om tillsynsmyndig- heten anser att tillsynen inte bör överlåtas, ska myndigheten med eget yttrande överlämna ärendet till regeringen för avgörande, om kom- munen begär det (26 kap. 4 § ). Fjorton centrala myndigheter har ansvar för tillsynsvägledning. har därutöver ett allmänt vägledningsansvar i frå- gor som rör tillämpningen av 26 och 30 kap. (3 kap. 2 § miljötillsynsförordningen). Länsstyrelserna har ett särskilt uppdrag för att ge tillsynsvägledning i länet. Det gäller även inom tillsyns- områden där de själva inte har ansvar för den operativa tillsynen, ex- empelvis hälsoskydd och enskilda avlopp med vissa undantag (3 kap. 16 § miljötillsynsförordningen). Det finns få bestämmelser som anger hur tillsynsmyndigheterna ska planera, prioritera och genomföra tillsynen. Vissa är generella i det att de gäller för alla förvaltningsmyndigheter under regeringen (myndighetsförordningen). Andra gäller specifikt för tillsyn enligt . Dessa omfattar bland annat krav på behovsutredning, tillsynsplan och tillsynsprogram. (1 kap. 6–10 a §§ miljötillsynsförord- ningen). För vissa angivna miljöfarliga verksamheter finns krav på hur ofta tillsynsbesök ska genomföras och tidsramen för när uppföljning av upptäckta brister ska ske (1 kap.11 § miljötillsynsförordningen). har också i uppgift att anmäla överträdelser av miljölagstiftningen till eller Åklagarmyndig- heten, om det finns misstanke om brott (26 kap. 2 § ). har ändringar gjorts i och miljötillsyns- förordningen när det gäller ansvar för operativ tillsyn, tillsynsväg- ledning samt utförande av tillsyn i syfte att minska otydligheter och för att genomföra EU-direktiv samt efter förslag från olika utred- ningar. Flera ändringar gjordes i samband med att miljötillsyns- förordningen trädde i kraft och ersatte den tidigare förordningen (1998:900) om tillsyn enligt . Generella och särskilda krav på samverkan Samtliga myndigheter ska genom samarbete sinsemellan och med andra ta tillvara på fördelar för staten som helhet (3 och 6 §§ myndig- hetsförordningen). Det finns dessutom generella krav på samverkan som innebär att en myndighet ska lämna andra myndigheter hjälp inom ramen för den egna verksamheten (6 § förvaltningslagen). Regeln syftar till att effektivisera förvaltningen. Vid sidan om de generella kraven får många myndigheter sär- skilda krav på samverkan via annan lagstiftning, uppdrag, återrap- porteringskrav och särskilda beslut. I finns exempelvis en bestämmelse om skyldighet för tillsynsmyndigheterna att sam- arbeta med varandra och andra som på annat sätt fullgör uppgifter av betydelse för tillsynsverksamheten (26 kap. 6 § ). I miljö- tillsynsförordningen finns närmare bestämmelser om samverkan. Vissa av bestämmelserna innehåller inte direkta krav på att samverkan ska ske men syftar till att främja samverkan genom att öka möjlig- heterna att åstadkomma en på förhand organiserad samverkan mellan tillsynsmyndigheter som har närliggande uppgifter eller relationer till närliggande tillsynsobjekt. Inom finns dessutom ett rådgivande organ för samråd och samverkan för myndigheternas arbete i frågor som rör tillsyn, Tillsyns- och föreskriftsrådet. Rådets uppgifter och samansättning framgår av instruk- tion. Syftet med de särskilda kraven på samverkan är att åstadkomma en effektiv och enhetlig tillsyn. Kommunallagen (1991:900) ger kommunerna vissa generella möjlig- heter att samverka med varandra. De kan exempelvis bilda en gemen- sam nämnd med eller utan gemensam förvaltning (3 kap. 3 a §) eller ett kommunalförbund (3 kap. 20 §). För andra former av samverkan mellan kommuner krävs särskilda bestämmelser i lag. I finns en bestämmelse som gör det möjligt för kommuner att träffa avtal med en annan kommun om att tillsynsuppgifter som kommu- nen har enligt balken ska skötas helt eller delvis av den andra kom- munen (26 kap. 7 § ). När det gäller brottsbekämpning har polisen ett behov av ett väl fungerande kontaktnät med andra myndigheter och organ utanför den egna organisationen. Ansvaret för att utveckla sådana kontaktnät ligger på polisen, som andra myndigheter ska stödja polisen (6 § tredje och fjärde stycket polislagen, 1984:387). krav på samarbete innebär ett särskilt krav på samarbete för att förebygga och beivra miljöbrottslighet. I förarbetena till betonas att det är nödvändigt att tillsynsmyndigheter, polis och åklagare sam- ordnar sina resurser för att åstadkomma ett så effektiv beivrande av brott mot miljön som möjligt (prop. 1997/98:45, del 2, s. 270). Läns- styrelserna har i detta sammanhang en särskild roll. För att förebygga brott mot och för att effektivt hantera sådana brott ska länsstyrelserna verka för ett samarbete mellan , och de myndigheter som svarar för tillsyn enligt (1 kap. 17 § miljötillsynsförordningen). Varje operativ tillsynsmyndighet ska följa upp och utvärdera sin egen tillsynsverksamhet (1 kap. 12 § miljötillsynsförordningen). Tillsynsvägledande myndigheter ska också följa upp den operativa tillsynen. Syftet är då att säkerställa att tillsynen bedrivs ändamåls- enligt på ett centralt, regional och lokalt plan. har ett särskilt uppdrag att lämna en redovisning till regeringen om hur tillsynen kan utvecklas och förbättras. Redovisningen ska omfatta de brister i tillsynen som verket identifierat och en beskriv- ning av hur det kan åtgärdas (1 kap. 28 § miljötillsynsförordningen). 4.3.5Tillsyn över verksamheter som bedrivs av kommunen Förvaltningsmyndigheter och andra som fullgör offentliga förvalt- ningsuppgifter ska i sin verksamhet beakta allas likhet inför lagen och iaktta saklighet och opartiskhet. I kravet på saklighet ligger att de som verkar i en förvaltningsmyndighet – både politiker och anställda – måste ha goda kunskaper om vad som gäller för verksamheten. I den kommunala tillsynen ingår att ibland utöva tillsyn över verksamhet där kommunen också är ansvarig för driften. En nämnd får emellertid inte utöva tillsyn över sådan verksamhet som nämnden själv bedriver (3 kap. 5 § andra stycket kommunallagen, 1991:900). I 6 kap. 25 § finns också bestämmelser om när en förtroendevald eller anställd är jävig. Frågor om jäv får särskild betydelse vid överväganden om över- låtelse och återkallande av tillsyn till en kommun (26 kap. 4 § andra stycket , 1 kap. 20–21§§ miljötillsynsförordningen). Ett återkallande av en överlåten tillsyn kan grundas till exempel på en omorganisering i den kommunala förvaltningen som gör att drifts- och tillsynsansvar kan skiljas åt (prop. 1997/98:45, del 2, s. 269). Bestämmelser om avgifter finns i 27 kap. och förord- ningen om avgifter för prövning och tillsyn. Med stöd av 1 § kan regeringen meddela föreskrifter om avgifter för en myndighets kostnader för tillsyn och kommunfullmäktige om sådana avgifter när det gäller en myndighets verksamhet. Utgångspunkten är att myndigheternas verksamhet i möjligaste mån ska avgiftsfinansieras och att samma principer ska gälla för finan- siering av tillsynen enligt hela . Det bör därmed inte fin- nas några omotiverade skillnader mellan hur avgifterna sätts för till- syn av miljöfarlig verksamhet, kemikalieanvändning eller annat som regleras av balkens bestämmelser (prop. 1997/98:45, del 1, s 515 f.). Gränsen mellan avgift och skatt sätter i praktiken en gräns för vad som kan anses vara sådana tillsynsuppgifter som kan avgiftsfinan- sieras (prop. 1997/98:45, del 1, s. 515 f.). Det är särskilt viktigt att ta hänsyn till de begränsningar som finns i regeringsformen när det gäller bedömningar av vilka kostnader för verksamhet av förebyg- gande och stödjande karaktär som kan finansieras genom avgifter, det vill säga verksamhet som inte kan hänföras till direkt myndig- hetsutövning (prop. 1997/98:45, del 2, s. 286 f.). 4.4Miljöbalkens bestämmelser om sanktioner Det finns ingen legaldefinition av begreppet sanktion. Klart är att en sanktion alltid ska ha ett handlingsdirigerande eller bestraffande syfte. I detta betänkande används ordet sanktion som ett gemensamt ord för olika tvångsingripanden från samhällets sida mot beteenden som strider eller stridit mot en rättsregel (jfr SOU 2002:50, s. 211 f.). I begreppet ingår både straffrättsliga och administrativa sank- tioner. Till de administrativa sanktionerna hör de operativa tillsyns- myndigheternas användning av förelägganden, förbud och miljö- sanktionsavgifter. Till de straffrättsliga sanktionerna hör straff och särskilda rättsverkningar av brott (företagsbot, förverkande och näringsförbud). En tillsynsmyndighet får i det enskilda fallet besluta om de före- lägganden och förbud som behövs för att reglerna ska följas (26 kap. 9 § ). Grunden för ett föreläggande eller förbud kan vara att ett visst beslut har överträtts i något avseende. Vad gäller sådana frågor som faller under tillämpningsområde, men som inte har varit föremål för bedömning vid prövningen av en tillstånds- pliktig verksamhet, kan tillsynsmyndigheten däremot grunda beslut om föreläggande direkt på balkens regler. Detta gäller exempelvis vid åsidosättande av de allmänna hänsynsreglerna i 2 kap. (prop. 1997/98:45, del 2, s. 272). Detsamma gäller verksamhet eller åtgärder som inte är prövningspliktiga. får inte tillgripa mer ingripande tvångs- åtgärder än vad som krävs i det enskilda fallet för att åstadkomma att balkens regler följs (26 kap. 9 § andra stycket). Det kan innebära att det i vissa fall är tillräckligt att försöka åstadkomma rättelse genom råd i stället för att använda sig av en mer ingripande åtgärd som före- läggande om rättelse eller förbud. Ett föreläggande eller förbud kan förenas med vite. Vitet är ett hot om att betalningsansvar kan uppstå om inte den som föreläggandet riktas mot följer detta. En ansökan om utdömande av vite görs till mark- och miljödomstol (21 kap. 1 § andra stycket 8). Under vissa förutsättningar kan tillståndsmyndigheter även återkalla tillstånd. Om ett föreläggande eller förbud inte följs ska Kronofogde- myndigheten efter ansökan av tillsynsmyndigheten verkställa beslutet (26 kap. 17 §). Miljösanktionsavgifter regleras i 30 kap. och förord- ningen om miljösanktionsavgifter. Syftet med avgiften är att verka avskräckande och därmed bidra till att upprätthålla hög standard i miljöpåverkande verksamhet. Miljösanktionsavgiften kan beslutas mot både näringsidkare, myndigheter och enskilda som bedriver verksam- het som faller inom ramen för . Enligt 30 kap. 1 § får regeringen föreskriva att en särskild avgift ska betalas för vissa överträdelser. som kan föranleda en miljösanktionsavgift beskrivs närmare i för- ordningen om miljösanktionsavgifter. Avgiftens storlek ska framgå av föreskrifterna och vara och högst . Avgiften bestäms schablon- mässigt för olika typer av överträdelser. Det finns särskilda bestäm- melser om avgift i de fall en överträdelse fortsätter eller om det är fråga om upprepade överträdelser. Det är tillsynsmyndigheten som beslutar om miljösanktions- avgift. Beslutet kan enligt 30 kap. 7 § överklagas till mark- och miljödomstol. Avgiften ska betalas även om överträdelsen inte skett uppsåtligen eller av oaktsamhet, men det finns undantag för fall där en avgift bedöms vara oskälig. Bestämmelserna om brott mot återfinns i 29 kap. Brotten beskrivs i kapitlets nio första paragrafer. Där finns reglerna om miljöbrott och grovt miljöbrott (1 §), brott mot områdesskydd (2 §), förseelse mot områdesskydd (2 a §), artskyddsbrott och grovt artskyddsbrott (2 b §), miljöfarlig kemikaliehantering (3 §), olovlig kemikaliehantering (3 a §), kemikalieregistreringsbrott och grovt kemikalieregistreringsbrott (3 b §), otillåten miljöverksamhet (4 §), otillåten avfallstransport (4 a §), försvårande av miljökontroll (5 §), bristfällig miljöinformation (6 §), nedskräpning (7 §) och nedskräp- ningsförseelse (7 a §). Dessutom straffbeläggs genom blankettstraff- buden i 8–9 §§ en mängd olika gärningar som inte har några egna brottsrubriceringar. Om en gärning är att anse som ringa ska den i de flesta fall inte föranleda straff (11 §). I bestämmelserna straffbeläggs såväl uppsåtliga som oaktsamma gärningar. Frågor om uppsåtsformer är inom miljöstraffrätten de- samma som inom straffrätten i allmänhet. Straffskalan sträcker sig i de flesta bestämmelserna från böter till fängelse . För de grova brotten varierar straffmaximum mellan fyra och . Det finns dessutom en straffbestämmelse med enbart penningsböter i straffskalan, nämligen nedskräpningsförseelse. är försök och förberedelse till grovt miljö- brott och grovt artskyddsbrott kriminaliserat (prop. 2010/11:76). Denna utvidgning av det straffbara området syftade till att genom- föra rådets rambeslut (2008/841/RIF) om kampen mot organiserad brottslighet. I övrigt straffbeläggs osjälvständiga brott i mycket liten utsträckning. Det handlar om försök till otillåten avfallstrans- port i vissa fall och försök till brott mot förbudet mot dumpning eller förbränning av avfall. Enligt 16 kap. 1 § gäller i fråga om prövningen av mål om straff eller förverkande enligt 29 kap. vad som är föreskrivet om brottmål i allmänhet. Det innebär att miljöbrotten ska utredas på normalt sätt av polis, åtal ska väckas av åklagare och att brott mot ska avgöras av de allmänna domstolarna enligt reglerna i . Att påföra både ett straff och en miljösanktionsavgift för samma överträdelse strider mot dubbelbestraffningsförbudet. I bestämmelsen om otillåten miljöverksamhet anges uttryckligen att ansvar inte ska dömas ut om gärningen omfattas av en föreskrift som regeringen meddelat med stöd av 30 kap. 1 §. I övrigt har det inte bedömts vara lämpligt att införa en regel som helt sätter stopp för dubbla sanktioner. Det finns emellertid en uttalad strävan att undvika att samma gärning omfattas av dubbla sanktioner i form av straff och miljösanktionsavgift (prop. 2005/06:182, s. 121). Det har dessutom införts bestämmelser som syftar till att mildra effekterna av eventuell överlappning. Det finns exempelvis en åtalprövnings- regel som innebär att när en miljösanktionsavgift kan tas ut och gärningen inte kan antas föranleda annan påföljd än böter, får åtal väcka endast om det är påkallat från allmän synpunkt (29 kap. 11 § ). I de fall en överträdelse redan föranlett straff enligt bestämmelserna i 29 kap. finns dessutom en regel som innebär att en avgift inte ska tas ut (30 kap. 2 § första stycket 4 ). Sedan bestämmelserna infördes har rättsläget ändrats. Det svenska systemet vid oriktiga uppgifter i skatteförfarandet med dubbla sanktioner, skattetillägg och brottspåföljd, i två olika för- faranden mot en och samma person har ansetts vara oförenligt med rätten att inte bli lagförd eller straffad två gånger för samma brott (NJA 2013 s. 502, HFD 2013 ref. 71). Det kan därför finnas behov av att se över bestämmelserna i . Det ingår inte i detta uppdrag att föreslå ändringar i denna del. Vi kommer emellertid att utgå från att en person inte ska riskera att straffas eller prövas för samma brott i två olika förfaranden. Straffansvar finns inte för juridiska personer. De kan dock träffas av andra sanktioner än straff. Bestämmelser om företagsbot finns i 36 kap. 7–10 §§ .