sou · H5B312 · 2017-03-10 00:00:00 — Hur såg er myndighets samarbete med andra myndigheter ut i ”normalsituationen”? Hade ni haft krisövningar/samarbetsövningar med andra myndig- heter och vilken situation avsåg sådana övningar? Vilken beredskap hade ni för att just antalet asylsökande skulle leda till en ökad arbetsbörda? Hur bedömde ni läget och er egen förmåga ? Vilken information fick ni om det ökade antalet asylsökande 2015? Av vem fick ni informationen? Vilken information lämnade ni och till vem? Vilka händelser identifierade ni som av särskild betydelse för det fortsatta händelseförloppet i samband med det ökande antalet människor på flykt ? Vilka utmaningar identifierade ni utifrån information och händelser? Vilka åtgärder genomförde ni som en följd av detta? Vilka åtgärder borde ni, så här i efterhand, ha genomfört? Fanns det åtgärder som ni övervägde men avstod från att genom- föra? Bedömer ni att er myndighet klarade situationen? Vilka samarbeten med andra myndigheter förekom? Vem tog initiativet till dessa samarbeten? Vad gick samarbetet ut på? Vilka samarbeten med civilsamhället hade ni? Vem tog initia- tivet till dessa samarbeten? Vad gick samarbetet ut på? Bedömer ni att er myndighet hade de resurser och det man- dat/ansvarsområde som behövdes för att agera? Finns det åtgärder som ni borde ha avstått från att genomföra? Finns det åtgärder som ni borde ha genomfört? Vad fungerade bra ? Vad borde förändras för att förbättra beredskapen inför och genomförandet av er verksamhet under en liknande händelse? Följande myndigheter och organisationer har utredningen intervjuat. Myndigheten för samhällsskydd och beredskap i (samordnande länsstyrelse) stad kommun kommun kommun kommun (Regionen) Kommunerna i (KSL) Kommuner och Landsting (SKL) IM, Individuell Människohjälp IM, Individuell Människohjälp Barnspecifika utmaningar i samhällets hantering av människor på flykt är en statlig myndighet med uppdrag att före- träda barns och ungas rättigheter utifrån FN:s konvention om barnets rättigheter. Vi har regelbunden dialog med barn och unga för att få kunskap om deras villkor och vad de tycker i aktuella frågor. Vi bevakar och driver på genomförandet av i kom- muner, landsting/regioner och myndigheter. informerar, bildar opinion och föreslår förändringar i lagar och förordningar i frågor om barns och ungas rättigheter. sökte 70 384 barn och unga asyl i . Av dessa var 35 369 ensamkommande. De flesta asylsökande som kom till anlände september– december. sökte 52 271 barn asyl, av vilka Med utgångspunkt i våra samtal med barn och unga som kom till , redogör vi i denna rapport för de barnspecifika utmaningar som vi uppmärksammat i samhällets hantering av människor på flykt. Syftet härmed är att identifiera och analysera vilka lärdomar som kan dras av detta och hur samhällets aktörer kan stärkas för att bättre stå rustade inför en eventuell liknande situation. samtalade med omkring 450 ensamkommande barn och unga som bodde på ankomstboenden. mötte och lyssnade vi till ytterligare omkring 150 barn och unga, både ensamkommande barn och barn som kommit till med sina familjer. Vi har träffat både flickor och pojkar i olika åldrar och från olika delar av landet, även om en 1 , statistik , läs mer här: //Statistik/Oversikter-och-statistik-fran- tidigare-ar/2015.html majoritet av de ensamkommande barnen är pojkar. Nästan alla samtal har genomförts med tolk, utom då barnen själva insisterat på att inte ha tolk med. I samtal med har barn och unga berättat om sina erfarenheter och upplevelser av mottagandet . De har tillfrågats om vad de tycker har fungerat bra respek- tive vad som behöver utvecklas i mottagandet. I samtliga träffar har vi utgått från metod Unga Direkt som bygger på öppna frågor.2 Målet har varit att barnens egna erfaren- heter, uppfattningar och åsikter ska komma fram. Detta innebär att barnen själva styr över samtalet och vilka ämnen som ska tas upp. analys utgår från återkommande teman i barnens berättelser, det vill säga saker som de själva har lyft fram som viktiga. Samtliga citat från barn och unga liksom de slutsatser som dras i rapporten tar om inte annat anges endast sikte på situationen . Det nya landet – förhoppningar och farhågor om framtiden Barns och ungas röster Många av de barn och unga som kom till kom från svåra förhållanden. De hade förlorat sina hemmiljöer och i många fall separerats från sina familjer. De hade tvingats fly från krig och förtryck och varit tvungna att ta stort ansvar. Barnen hade sett, hört och utstått saker som inga barn ska behöva göra. handlar det om just barn. Barn som, precis som andra barn, har förhoppningar om framtiden. Barn som drömmer om att bli läkare, psykologer, popsångerskor och fotbollsproffs. Barn med mycket energi och motivation. I mötena berättade barn och unga om sina förhoppningar om att kunna skapa sig en meningsfull framtid här i . ”Min största önskan är att jag ska få utbilda mig och lära mig läsa och skriva”, berättade ett barn. Ett annat barn sade: ”Vi har kommit hit för att 2 Läs mer här: /unga-direkt/ lära oss någonting och bli något .” Ett barn berättade om sin dröm om att få utbilda sig: ”Om gud vill så ska jag bli psykolog. hade jag inte så mycket hopp om det, men sedan jag kom hit känner jag mig lite mer hoppfull.” Ett återkommande tema i barnens berättelser var längtan efter lugn och trygghet och att få känna tillhörighet. ”För mig är det svårt det här med ensamhet, att man inte känner någon. Det känns ensamt.” sade en ungdom. Barn berättade även om betydelsen av samhörigheten de kände med andra barn som befann sig i samma situation. ”När det blir väldigt jobbigt, då går vi ut och spelar fotboll tillsammans. Vi känner oss som en familj när alla är tillsam- mans”, berättade ett barn. Andra barn och unga pratade om längtan efter en familj. En flicka berättade om saknaden efter familjen som var kvar i hemlandet: ”Jag vill hitta min pappa igen och få vara med honom, för det är min allra högsta dröm och önskan. Jag har bara en pappa här i världen. Att få bo med och leva med honom, det är mitt önskemål.” Ett annat barn berättade om sin dröm om att få komma till en familj här i : ”Det ska vara som en familj, en mamma och pappa, som kan skaffa fram det man behöver.” Av barnens berättelser framgick att de upplevde framtiden som oviss. Barnen var oroliga över var de skulle placeras här i : ”Jag är rädd för ensamheten, alltså att hamna i ensamhet, där det inte finns någon runt omkring mig, som talar med mig”, berättade ett barn. Ett annat barn beskrev att han var orolig för att behöva lämna sina kompisar: ”när jag har fått kompisar här är jag rädd att jag blir ensam när jag kommer till det nya stället. Kan man ansöka så att även de kommer till samma ställe, så att vi kan vara tillsammans?” Barnen var också rädda för att behöva återvända till det de flytt ifrån. En ungdom sade så här: ”Våra liv är i fara där och vi har ju inget annat val, vi vill ju stanna här, vi vill bo här.” ”Vi vill inte bråka eller kriga, vi har varit i krig, och vi lämnade det på grund av kriget”, berättade ett annat barn. Flera barn och unga beskrev hur viktigt det är att få känna att man är en del av samhället och kan bidra med något. Så här sade ett av barnen som vi träffade: ”Vi vill ju vara kvar här, vi vill ju bli svenskar och lära oss svenska och ja, leva livet här. […] Vårt önske- mål är att få studera och vara samhället till gagn.” Ett annat barn berättade om sin syn : ”Jag tänker mycket på min framtid och om jag kommer få uppehållstillstånd så att jag kan börja plugga, börja studera, för att jag ska kunna ge tillbaka någon- ting i samhället. Jag kommer från ett krigsdrabbat land, och oavsett hur mycket man gör för det landet så blir det bara sämre och sämre eftersom det är krig där. Men här vill jag börja studera för att kunna komma in i samhället och för att kunna ge tillbaka till samhället. Det är det jag vill göra just .” Det första mottagandet och myndighetskontakter Enligt artikel 22 i ska vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att ett barn på flykt som kommer till erhåller skydd. Artikel 20 föreskriver att ett barn som berövats sin familjemiljö ska ha rätt till särskilt skydd och bistånd från statens sida. Av artikel 19 framgår också att ska vidta alla lämpliga åtgärder för att skydda barnet mot alla former av fysiskt eller psykiskt våld, skada eller övergrepp, vanvård eller försumlig behandling, misshandel eller utnyttjande, innefattande sexuella övergrepp. Enligt artikel 2 ska rättigheterna på lika villkor tillförsäkras varje barn som befinner sig i , utan åtskillnad. Vilka aktörer som enligt svensk lag är ansvariga när ett barn anländer till för att söka asyl skiljer sig något åt beroende på om barnet kommit tillsammans med sin familj eller som ensam- kommande. För alla asylsökande, såväl barn som vuxna, inleds processen hos med att barnet registreras som asylsökande genom att fotograferas och lämna fingeravtryck. I samband med registrering ska även ett inledande ansökningssamtal hållas där den asylsökande får berätta varför han eller hon vill söka asyl i . Den asylsökande ska också få information om asyl- processen och praktiska frågor kopplade till grundläggande rättig- heter så som rätt till boende, hälso- och sjukvård och skola.3 I fråga om boende gäller för barn i familj att med utgångspunkt i lagen (1994:137) om mottagande av asyl- sökande (LMA) ska erbjuda barnet och dess familj plats på ett av 3 Läs mer om hur det går till att söka asyl här: /Privatpersoner/Skydd-och-asyl-i-Sverige/Att-ansoka-om-asyl/Sa- har-ansoker-du-om-asyl.html Efter att barnet och dess familj registrerats som asylsökande och har genomgått det första ansök- ningssamtalet ska erbjuda familjen plats på ett av myndighetens anläggningsboende, vilket brukar kallas för ABO.4 Familjen kan också när som helst under processen välja att ordna med eget boende, hos till exempel släkt eller vänner. Detta brukar kallas för EBO.5 För ensamkommande barn är det i stället kommunen som utifrån i regleringen i socialtjänstlagen (2001:453) (SoL) ska se till att barnets rätt till boende och omsorg tillgodoses. Utifrån det så kallade vistelsebegreppet i SoL är det den kommun där barnet vistas, vistelsekommunen, som ska säkerställa barnets rättigheter.6 Den kommun där barnet först ger sig till känna för myndigheterna kallas för ankomstkommun och är också barnets första vistelse- kommun. Ankomstkommunen ansvarar för att barnet får plats på ett av kommunens ankomstboenden för ensamkommande. Efter att barnet registrerats som asylsökande och det första ansök- ningssamtalet hållits ska anvisa barnet till en så kallad anvisningskommun, som också blir barnets nya vistelsekom- mun, där barnet ska få en plats på ett permanent anvisningsboende.7 Ensamkommande barn ska även, genom kommunens överför- myndarnämnds försorg, förordnas en god man som ska ansvara för barnets personliga förhållanden och sköta dess angelägenheter.8 Barns och ungas röster Av samtal med barn och unga framkom att det fanns stora variationer i hur deras ankomst till och den första kontakten med svenska myndigheter hade sett ut. 41–3 §§ lagen (1994:137) om mottagande av asylsökande m.fl. 5Läs mer om olika typer av boenden för asylsökande här: /Andra-aktorer/Fastighetsagare-och-uthyrare/Olika-former-av- boenden.html 6Enligt 2 kap. 1 § socialtjänstlagen (2001:435) ha varje kommun det yttersta ansvaret för att enskilda får det stöd och den hjälp som de behöver. Av 2 a kap. 1 § framgår att det är den kommun där den enskilde vistas som ansvarar för att den enskildes rätt till stöd och hjälp tillgodoses. 7Se 3 § 2 st. lagen om mottagande av asylsökande m.fl. 82 § lagen (2005:429) om god man för ensamkommande barn. beskrev att de direkt i samband med att de anlände till tågstationer och båtterminaler i hade blivit mötta av personal från socialtjänst, polis och olika frivilligorganisationer som sett till att de blev transporterade till boenden. ”När vi kom hit första gången, när vi klev av tåget här, så blev vi bemötta på ett väldigt bra sätt, ett väldigt fint sätt. De erbjöd oss vatten och sen frågade de oss om vi hade någon släkting, familj eller vänner här, som vi ville åka till. Annars så visade de oss till de här boendena och sa att ’vi ta emot er på ett boende och ni ska få börja med er asyl- process och så’. Så de tog emot oss på ett väldigt bra sätt”, berättade ett barn. Andra barn berättade att de hade varit i i , i vissa fall till och med veckor, och rest mellan flera svenska städer innan de givit sig till känna för myndigheterna. En pojke berättade: ”Jo, men själv när jag kom hit så hade jag en kompis med mig, han skulle till , han for dit och jag stannade här när jag förstod att det var , men då visste jag inte vart jag skulle gå och så där. Jag bara gick runt. Till slut stötte jag på en irakisk man som kunde lite persiska som hjälpte mig till ett afghanskt ställe där och jag fick vara hos en svensk familj och tog han mig till polisen”. Barn vittnade också om att det varierade vilken kontakt de haft med . Överlag var det ytterst få barn som hade genomfört det första ansökningssamtalet. Vissa barn hade fått träffa för att bli fotograferade och lämna finger- avtryck. ”Vi var där och lämnade fingeravtryck och ansökte om asyl. För att de skulle veta att vi är här och har kommit till ”, berättade en flicka som kommit tillsammans med sin familj. Men det var också många barn som hade vistats i utan att ens ha blivit registrerade som asylsökande. ”Jag har varit här i och skulle jag få göra en sån här registre- ring, men det har skjutits upp”, berättade en ensamkom- mande pojke och fortsatte: ”De förklarade ingenting. Jag skulle först dit , men då sade de ’nej, det går inte’, sen skulle jag dit det 19:e, det gick inte heller, och har jag fått en tredje tid.” mötte också barn vars berättelser avslöjade att de inte förstod att de hade sökt asyl i . De beskrev bland annat att de hade träffat en myndighet där de hade fått lämna fingeravtryck och blivit fotograferade, men där det var tydligt att barnen inte hade fått förklarat för sig att detta innebar att de sökte asyl i . Barn beskrev att de hade varit på flykt och upp- levt strapatsrika och, inte sällan, farliga resor från sina hemländer. Av de barn som inte hade haft kontakt med beskrev många att de, nu när de äntligen kommit fram till som varit deras mål, kände stor frustration, rädsla och oro över att de inte ens hade fått träffa myndigheterna för att berätta att de ville söka asyl. Av barnens berättelser framgick att de förstod att det kanske skulle ta innan de kunde få besked om de får stanna i eller inte, men att det faktum att de inte ens hade fått påbörja processen för att söka asyl gjorde att det kändes som att de befann sig i ett vakuum där det inte skedde någonting som kunde påverka deras situation. Barnen beskrev att ovissheten som detta innebar var oerhört påfrestande och nedbrytande. Barn beskrev också att de upplevde att det var orättvist och att de inte förstod varför vissa barn hade fått träffa medan andra fick vänta innan de kunde registreras som asylsökande. ”Det verkar som det är lite så där tur och slumpen. För de går tydligen inte efter vem som har kommit först och så”, berättade en pojke. I väntan på att bli registrerade av och sedan anvisas till en kommun fick barnen bo på ankomst- boenden som endast var anpassade för att barnen skulle vara där i . För många barn blev väntan emellertid lång. De barn vi mötte hade i genomsnitt bott på ankomstboenden mellan två och , men vi mötte också barn som hade bott på där så länge som . Barnen beskrev att det på ankomst- boendena var trångt, kallt och smutsigt som de kände stor oro, rädsla och frustration över att inte veta vare sig när de skulle kunna registreras som asylsökande och komma igång med asylprocessen eller när de skulle kunna anvisas till en kommun. Enligt barnen var tillvaron på ankomstboendena därför mycket ansträngande. mötte flera barn som berättade att andra barn, på grund av situationen på boendena och ovissheten kring framtiden, valt att avvika från boendena för att exempelvis söka sig till andra kommuner där de hoppades att situationen skulle vara bättre. Kontakt med god man Av möten med ensamkommande barn fram- kom att det endast var ett fåtal barn som hade fått en god man. ”De sa till oss ’Ni är precis som alla andra barn här så det spelar ingen roll, ni måste avvakta’. Okej, nu har vi avvaktat men vi har varken fått god man eller någonting annat”, berättade en pojke. En annan pojke resonerade så här när han blickade tillbaka på sin första tid i : ”när jag var här så såg jag bara min advokat, och advokaten brukade säga ’Du har en god man’, men träffade jag aldrig den gode mannen. Sen , kom socialen och sa ’Du ska få en ny god man nu’. Jag sa till henne att jag aldrig har sett min första gode man. kom en man och sa ’Jag är din gode man. Varifrån har du kommit? Vad heter du?’. Och jag sade ’Om du inte vet det, hur har du blivit min gode man?’. Och han blev sur och gick bara. Det är som jag har fått en god man. Innan hade jag inte det. har jag inte haft någon god man”. Av barns berättelser framgick även att många saknade information om vad en god man är och vad han eller hon ska hjälpa till med. En pojke berättade:”[…]De sade att en god man är lite som en vård- nadshavare, men jag har aldrig förstått vad en vårdnadshavare gör här. Jag ringde mina kompisar, som berättade vad en god man gör.” Barn gav uttryck för att de upplevde att det var orättvist att vissa barn fått en god man medan andra tvingades vänta och att de inte förstod varför det var så. En pojke berättade: ”innan jag fick en god man. […] Jag känner personer som gick till tillsammans med mig och ansökte om asyl och lämnade fingeravtryck. Men de personerna fick ganska snabbt sociala handläggare, offentligt biträde och god man. Vad är skillnaden? Säger man inte att alla människor är lika inför lagen?” Ett återkommande tema i barns berättelser var brist på information. I samtal med såväl ensamkommande barn som barn i familj fram- kom att de saknade information om hur registreringen hos och asylprocessen går till, vad som skulle hända den kommande tiden i och om vilka rättigheter asylsökande barn har. ”Alltså, första gången när vi kom så fick vi ett papper och då frågade de om mitt namn, hur gammal jag är och varifrån jag kommer. Och sen ingen mer information, utan de bara frågade och så sa de att du ska till ett boende […]”, berättade en ensamkom- mande pojke. En pojke som kommit tillsammans med sin familj svarade så här på frågan om han fått någon information i samband med att han blev registrerad som asylsökande hos : ”Du menar om själva asylansökan? Nej, och ingen bryr sig tydligen. De sa att när det blir kallelse, när det blir dags för att träffa , då kommer de att skicka brev […] så det är enda kommunikations- sättet, via posten. Alla kollar posten, de som får kallelse de brukar få ett brev och då går de och översätter det. […] De försöker skanna in det och via Google Translate så förstår de ungefär vad som står där.” Av ensamkommande barns berättelser framgick att de även saknade information om hur förfarandet för att bli anvisad till en kommun fungerar. En pojke berättade: ”Sen är det ju det här med att man aldrig får någon ordentlig information om hur länge man ska vara här. Jag var på ett annat boende först. Där var jag två och en halv vecka ungefär, och där sa de att när jag väl kommer till , vilket jag gjorde , då skulle jag bli anvisad till ett permanent boende men sen fick jag ju komma hit… Hur länge ska jag vara här? Jag vet inte.” Barn beskrev att många av dem tvingades vänta på ankomst- boenden medan några få anvisades till permanenta boenden nästan direkt. Barnen gav uttryck för att de uppfattade detta som orättvist och att de inte förstod varför det var så. De upplevde att slumpen, snarare än ett system, avgjorde om man blev anvisad snabbt eller tvingades stanna kvar länge på ankomst- boendet. En pojke beskrev sin upplevelse av anvisningsförfarandet så här: ”Det är precis som att någon har tur, det är inte turordning. Det är någon som har tur och då säger de ’nu får du flytta till ett permanent boende’, men någon annan kanske måste vänta .” En annan pojke sade så här: ”Jag tycker att det är bättre att det är turordning, att man står i någon sorts kö, sen placeras. Inte på det sättet som det är .” Av barns berättelser framgick också att inte heller personal på boendena kunde ge dem information eller svara på deras frågor. ”Nej, nej. Alltså nej, det är ingen som har förklarat, och när man ställer frågan till personalen, då säger de att ’vi vet inget om det, vi har bara till uppgift att ge er mat och tak över huvudet’”, berättade en ensamkommande pojke. Barn förmedlade en bild av att bristen på information ledde till ryktesspridning. Ensakommande barn beskrev till exempel att de fått höra från andra barn att det kunde påverka deras asylprocess negativt om de lämnade vissa uppgifter till . ”Nej, alltså det är svårt det här om man känner någon här i , för det är vissa som säger ’Berätta inte alls, säg inte att du har någon här, det kan skada ditt ärende’. Och därför säger man inget, fast man har någon här”, berättade en pojke. En annan pojke beskrev att han hört andra barn på det ankomstboende där han bodde berätta om hur går till väga för att bedöma ålder: ”De säger att vi ska ta blodprov.” Ensamkommande barn beskrev också att personal på boendena sagt till dem att det kunde påverka deras asylprocess negativt om de till exempel bröt mot regler på boendet. En pojke berättade vad han fått höra: ”Man får inte bråka för då kommer det registreras i vårt ärende och det kommer att påverka vårt ärende negativt.” Avsaknad av tolk och översättning Ensamkommande barn berättade för att de upplevde att kontakterna med var svåra eftersom de inte kunde språket. Barn beskrev till exempel att de fått information som de inte kunnat tillgodogöra sig eftersom informationen inte getts på deras språk. ”Vi fick ut två informationsblad på engelska. Men eftersom vi inte kan engelska, så kunde vi ju inte förstå det”, berättade en pojke. Det framkom också att ensamkommande barn hade varit med om att det saknats tolkar som kunnat bistå dem i kontakten med . De förmedlade en bild av att de var rädda att de på grund av språkförbistringarna inte skulle kunna förmedla de uppgifter som behövde veta. Så här beskrev en pojke situationen när han skulle fylla i formuläret för att ansöka om asyl: ”Jodå, det var på kurdiska. Fast man bad mig att skriva det på engelska, eller med latinska bokstäver, sa de. Latinska bokstäver, som jag inte kunde.” En annan pojke berättade att han tvingades vänta innan någon kunde hjälpa honom att tolka i samband med registreringen hos : ”Det fanns ett tiotal personer som kunde kurdiska, men de hjälpte inte oss. De hade inte möjlighet att prata med oss men det fanns andra folkgrupper, typ kineser eller afghaner, som hade tolkar. Men vi kurder och araber hade inga tolkar där. Till slut så fick jag hjälp av någon som talade kurdiska.” Ensamkommande barn vittnade också om oro inför att skulle råka registrera felaktiga uppgifter. Så här sade ett barn: ”Vi afghaner har ju konstiga eller långa namn, så det är svårt för dem att skriva ner allt. De flesta har problem med sina namn och det blir fel stavning och så.” En annan ungdom berättade om när han ombads att uppge sin ålder i samband med registre- ringen: ”Vi vet inte när vi är födda, vi har inga handlingar med oss. De ifrågasätter när är du född, ’Hur vet du att du är så gammal? Varför vet du inte det, när du är född?’” Mottagandet av ensamkommande barn Som konstaterats är det kommuner som med utgångs- punkt i socialtjänstlagens vistelsebegrepp ansvarar för att varje ensamkommande barn får sin rätt till stöd och hjälp tillgodosedd, först i barnets ankomstkommun och därefter i dess anvisnings- kommun.