sou · H5B326 · 2017-04-03 00:00:00 — Tiden för återlämning av bilen hade avtalats mellan användarna, men skyldigheten att betala ersättning vid dröjsmål reglerades i plattformens användar- villkor. Där framgick också att plattformen ska, i förekommande fall, förskottera sådan ersättning till bilägaren. Det innebar att platt- formen iklätt sig ett ansvar för en förpliktelse mellan användarna. Om, å andra sidan, ingenting sagts om förseningsersättning i platt- formens villkor, och inte heller mellan parterna, hade frågan om eventuell ersättning fått avgöras med stöd av allmänna köp- och skadeståndsrättsliga principer utanför konsumenträtten. Det finns ingen särskild lagstiftning som reglerar vad som ska gälla vid hyra av lös egendom. I ett sådant fall hade heller inte varit behörig att pröva tvisten. Av det anförda följer att plattformens ansvar mot användarna avgränsas av det tjänsteinnehåll de tillhandahåller och tar betalt för. Detta tjänsteinnehåll definieras bl.a. av plattformens marknadsföring, vad som avtalats i det enskilda fallet och av tillämpliga allmänna användarvillkor. Övriga omständigheter ska också vägas in. I nämnda fall ingick i tjänsteinnehållet, dvs. plattformens åtagande, att föremedla betalning och att förskottera eventuell försenings- ersättning. I moment som ingår i plattformens åtagande kan konsu- menträtten tillämpas mellan plattform och användare och där utgör relationen mellan plattform och användare ett konsument-närings- idkarförhållande. Det innebär också att marknadsrätten i konsu- menträttsliga delar kan tillämpas på plattformens verksamhet i det definierade tjänsteåtagandet. Även har noterat att frågan om plattformens rättsliga ställning i förhållande till användarna måste avgöras från fall till fall, varvid flera omständigheter och tolkningsdata kan ha betydelse. Ett viktigt övergripande sådant kriterium är, enligt kom- missionen, delningsplattformens kontroll eller inflytande över använ- darna. Graden av kontroll och inflytande kan enligt kommissionen fastställas utifrån faktorer såsom: Priset: Fastställer delningsplattformen det pris som användaren ska betala? Om delningsplattformen endast ger en prisrekommen- dation, eller om tjänsteleverantören är obunden av det pris som fastställts av plattformen, talar det mot plattformens ansvar som part i avtalet mellan användarna. Övriga centrala avtalsvillkor: Fastställer delningsplattformen andra avtalsvillkor än priset, som gäller för tjänsteleverantören och an- vändaren? Ägande av de huvudsakliga tillgångarna: Äger delningsplattformen de huvudsakliga tillgångar som används för att tillhandahålla den tjänst som erbjuds via plattformen, t.ex. verktyg som behövs för en tjänst eller objekt som hyrs ut via plattformen? Om samtliga tre kriterier är uppfyllda är det, enligt kommissionen, en tydlig indikation på att delningsplattformen utövar betydande inflytande eller kontroll över den användare som levererar den tjänst som erbjuds via plattformen. Det tyder i sin tur på att plattformen även borde anses tillhandahålla denna tjänst, utöver förmedlings- tjänsten, och att lagstiftning om konsumentskydd därmed torde kunna bli tillämplig. Här ska dock understrykas att kommissionens meddelande inte är bindande och inte heller en rättskälla. Frågor om plattformars rättsliga ställning i måsta avgöras med tillämpning av svensk avtalsrätt. Utredningen har dock inte, inom ramen för kartläggningen av delningsekonomiska plattformar, funnit något tydligt exempel på att en plattform får anses ansvara för samtliga skyldigheter som kan uppstå i avtalsrelationen mellan användarna. Däremot finns, som framgått, en rik variation när det gäller omfattningen av plattfor- mens tjänsteinnehåll och ansvar gentemot användarna. Utredningen har inte bedömt det som möjligt att, utöver nämn- da avgörande från , ge exempel på fall där plattformen ikläder sig en roll utöver att vara enbart marknadsplats. Det skulle bl.a. ha krävt en ingående analys av de, i många fall mycket omfattande och komplexa, avtalsvillkor som plattformarna tillämpar. Det är dessutom i första hand en uppgift för rättstillämpningen att fastställa var så- dana ansvarsgränser går i enskilda fall. Här ska också nämnas, och vi återkommer till det i det följande, att tillsyn av företagens verk- samhet med stöd av den marknadsrättsliga lagstiftningen kan bidra till att ansvarsgränser tydliggörs. Sammanfattningsvis kan konstateras att kommersiellt drivna delningsekonomiska plattformar kan ha ett ansvar för de förplik- telser som uppstår mellan användarna i en glidande skala, där den ena ytterligheten kännetecknas av ett fullständigt näringsidkaransvar för den förmedlade nyttigheten i förhållande till den användare som är köpare. Den andra ytterligheten utgörs av en konstellation där plattformen uppträder som enbart förmedlare av kontakt mellan användarna. I ett sådant fall svarar plattformen i förhållande till användarna endast för förmedlingsåtagandet och för t.ex. fel i förmedlingstjänsten. Ett stort antal mellanformer förekommer. I det följande ska något beröras relationen mellan användarna och deras inbördes roller och rättsliga ställning i de delar där platt- formen inte ansvarar som part. En första fråga är när den användare som erbjuder och tillhandahåller en delningsekonomisk tjänst kan anses göra det i egenskap av näringsidkare alternativt som privat- person. I kapitel 5 har visats att kriterierna för att en säljare ska anses vara näringsidkare i konsumenträttslig mening är lågt ställda. Begreppet näringsidkare ska, enligt förarbetena till de konsumenträttsliga lagarna, tolkas i vid mening. Det krävs inte att verksamheten utgör närings- verksamhet enligt skattelagstiftningen och inte heller att skattskyl- dighet till moms föreligger. Snarare är det så att en status som närings- idkare kan uppkomma om mer än enstaka transaktioner genomförs. Verksamheten måste dock vara yrkesmässig. Kravet på yrkesmäs- sighet är i första hand är avsett att utesluta situationer där en säljare visserligen är näringsidkare, men där försäljningen sker i den privata sfären. Det krävs inte att verksamheten är inriktad på att generera vinst. I fallet med tapetseringsuppdrag, som beskrivits i kapitel 6, kan en sådan status eventuellt uppkomma om vid mer än en- staka tillfällen åtar sig målnings- och tapetseringsupp- drag via t.ex. delningsekonomiska plattformar. Det sätt på vilket finner sina uppdragsgivare har dock ingen självständig betydelse. En omständighet som talar för att agerar som näringsidkare är att han, även om han numera är pensionär, också är en erfaren målare och yrkesman. Mot den bakgrunden kan konstateras att en fysisk person, utan registrerad firma, som mer än bara tillfälligt utför t.ex. småtjänster i delningsekonomin, kan få ställning som näringsidkare i konsument- rättslig mening. Det innebär att konsumenträtten ska tillämpas mellan användarna i den delningsekonomiska transaktionen. Det kan, enligt utredningens mening, antas att detta är en ganska okänd effekt för många av delningsekonomins användare. Kunskapen om när en fysisk person ska bedömas agera som näringsidkare är sannolikt mycket låg också i befolkningen i övrigt. Frågan om huruvida en användare i en delningsekonomisk transaktion är näringsidkare eller inte har dock stor betydelse för vilka rättigheter och skyldigheter användar- na har mot varandra. Sådan kunskap är därför väsentligt för an- vändarna, men utredningen saknar genomgående information om detta på de delningsekonomiska plattformarna. I rättsförhållandet mellan användarna gäller, när ett konsumentför- hållande inte föreligger, samma regler som i förhållandet mellan två näringsidkare, t.ex. avtalslagen och köplagen. Den senare gäller vid köp av lös egendom. Däremot finns ingen lagreglering av avtal som gäller tjänster eller hyra av lös egendom. I professionella verksamheter brukar, mot den bakgrunden, rättsförhållanden av denna typ regleras i standardise- rade avtalsvillkor, t.ex. vid hyra av trädgårdsmaskiner eller vid bil- hyra. I avtal mellan privatpersoner däremot, som typisk sett är den huvudsakliga typen av partskonstellation vid delningsekonomiska transaktioner, saknas i normalfallet all regelring av parternas inbördes rättigheter och skyldigheter, såväl i lag som i avtalsvillkor. Det gäller även om köplagen, och kanske också konsumenttjänstlagen, kan ge viss vägledning genom analog tillämpning. Till detta kommer skade- ståndsrätten, som i hög grad utgörs av allmänna skadeståndsrätts- liga principer, kodifierade i skadeståndslagen. I kapitel 6 framgår att de tvister som där beskrivs, och som utifrån bl.a. ARN:s praxis får anses vara representativa, i många fall kan lösas utifrån en skade- ståndsrättslig bedömning. Vidare kan försäkringar, i vissa av fallen, ge ersättning. Utredningens undersökning av försäkringslösningar visar att de traditionella konsumentförsäkringarna i vissa viktiga avseenden inte gäller vid skador som kan uppstå i samband med delningsekono- miska transaktioner. Det gäller t.ex. bilskador som inte täcks av trafikförsäkringsmomentet samt stöld och skadegörelse i bostaden, som orsakats av någon som haft rätt att vistas där. Ett allmänt intryck av utredningens kontakter med försäkrings- bolagens olika kundtjänster och skadereglerare är att handläggarna saknar kunskap om delningsekonomi och är dåligt förberedda på att besvara frågor från kunder som avser att genomföra en delnings- ekonomisk transaktion. Utredningens överläggningar med produkt- utvecklare i bolagen, och med branschorganisationen för- säkring, visar å andra sidan företrädarna, på denna nivå, är medvetna om den efterfrågan på nya eller förändrade försäkringsprodukter, som delningsekonomin kan medföra. Dessa insikter har dock inte trängt ned i de delar av verksamheten där bolagen möter sina kunder. Under kartläggningen av delningsekonomiska plattformar har en ny försäkringsprodukt identifierats. till- handahåller en försäkring, som tecknats av företaget bakom en platt- form, och som gäller för skada som en användare orsakar en annan användare i samband med hushållsnära tjänster och andra mikro- tjänster. Försäkringen ger ersättning upp till ett belopp om tio mil- joner kronor. Den användare som är uppdragstagare betalar själv- risk med per skadefall. IF har också tagit fram en tilläggsförsäkring till bilförsäkringen, som erbjuds via en av de platt- formar som förmedlar av bilhyra. I övrigt gäller de försäkringar som hushåll normal brukar teckna, såsom bil- och hemförsäkring enligt gällande försäkringsvillkor. Relationen mellan användare och plattform Relationen mellan användare och plattform är, i den klart över- vägande delen av de delningsekonomiska transaktioner som identi- fierats, ett konsumentförhållande. Som tidigare framgått kan dock vidden av detta konsumentförhållande variera. I sin snävaste form avser näringsidkarens prestation i förhållande till konsumenten en- dast en förmedlingstjänst för vilken konsumenten betalar via t.ex. provision. Det innebär att ett avtal om en förmedlingstjänst slutits mellan en konsument för egen del och ett företag som ett led i företagets näringsverksamhet. Därigenom kan konsumenträtten tillämpas mellan parterna, dvs. mellan användare och plattform, dock bara i de delar som omfattas av plattformens åtagande och för vilka konsumenten betalar. Det torde dock inte spela någon avgörande roll på vilket sätt konsumenten fullgör sin betalningsskyldighet till plattformen. Betalning skulle eventuellt kunna ske även genom att konsumenten överlåter rätten till sina data, bilder, filmer m.m. eller upplåter en licens till plattformen att använda sådant material. Rättsläget på denna punkt är dock inte helt klart.2 Den marknadsrättsliga lagstiftningen, i konsumenträttsliga delar, kan tillämpas på verksamhet som en näringsidkare bedriver när mot- parten är en enskild konsument. De marknadsrättsliga lagarna, t.ex. lagen om avtalsvillkor i konsumentförhållanden, marknadsförings- lagen och lagen om prisinformation, kännetecknas av att de ger spel- regler för företagen på en marknad. Däremot regleras, med något undantag, inte vad som ska gälla mellan parterna. Såvitt utredningen funnit har det marknadsrättsliga regelverket ännu inte tillämpats på något företag, som driver verksamhet med plattformar i delningsekonomin. Emellertid har utredningen upp- märksammat t.ex. standardiserade avtalsvillkor, som skulle kunna bli föremål för marknadsrättslig tillsyn och prövning. Detsamma gäller den information företagen tillhandahåller, eller snarare den brist på väsentlig konsumentinformation, som i stora delar kännetecknar marknaden för delningsekonomiska plattformar. Vidare bedömer utredningen att webbaserade tjänster, i den del som avser förmedling av nyttigheter, torde utgöra ett exempel på den typ av informationssamhällets tjänster som omfattas av e-han- delsdirektivet.3 Med informationssamhällets tjänster avses ”tjänster som vanligtvis utförs mot ersättning på distans, på elektronisk väg och på individuell begäran av en tjänstemottagare”. 2Frågan är föremål för förhandling inom ramen för ett förslag till nytt EU- direktiv, EU Directive on for the Supply of Digital Content [COM (2015) 634]. 3Direktiv (2000/31/EG) om vissa rättsliga aspekter på informationssamhällets tjänster, särskilt elektronisk handel, på den inre marknaden. lagen om elektronisk handel i tillämpliga delar torde gälla även här aktuella tjänster, dvs. Inte heller i denna del har utredningen funnit exempel på rättstillämpning inom det delningsekonomiska området. Sammantaget kan konstateras att användarnas relation till varandra, när den användares som tillhandahåller en nyttighet inte är närings- idkare, regleras av befintlig civilrättslig lagstiftning utanför konsu- menträttens område, såsom skadeståndslagen, köplagen och avtals- lagen. Beträffande tjänsteavtal och avtal om hyra av lös egendom saknas såväl specifika lagregler som standardiserade avtalsvillkor. Det är en uppgift för rättstillämpningen att från fall till fall bedöma, dels plattformens eventuella ansvar i relationen mellan användarna, dels huruvida den användare som tillhandahåller en nyttighet gör det i egenskap av näringsidkare. Få användare har dock upplevt problem med tvister i förhållan- de till motparten, där konsumenträttsliga lagregler skulle varit till ledning. Det kan delvis antas bero på att den samlade erfarenheten av delningsekonomiska transaktioner är liten. Det gäller även i den grupp som har sådana erfarenheter från senare år. Beträffande plattformarnas verksamhet finns däremot marknads- rättsliga regelverk som, enligt utredningens mening, kan tillämpas. Någon sådan tillämpning tycks dock inte ha förekommit. Om- råden där marknadsrättslig tillsyn och prövning kan behövas avser t.ex. avtalsvillkorens skälighet och marknadsföringens informations- innehåll, såsom i fråga om användarnas och plattformarnas roller och rättsliga ställning, skatteeffekter för användare samt pris- och kontaktinformation. Som framgått i kapitel 3 förekommer att användare betalar för för- medlingstjänsten genom att upplåta eller överlåta sina data. Det är f.ö. ett vanligt sätt att ta betalt även på t.ex. sociala medier, såsom Facebook. En fråga som ofta aktualiserats i analyser av delnings- ekonomin är hur sådana data hanteras, av vem och i vilka syften. Transaktioner i delningsekonomin bygger i hög grad på att använ- dare, via digitala plattformar, uppger sina identiteter, beskriver sig själva, sina hem, ägodelar eller färdigheter samt bedömer varandras personligheter, kompetenser och tillgångar. Här uppstår frågor kring hur sådana data används av plattformar- na, säljs vidare eller kan extraheras och nyttjas av användarna själva. De användare som helt eller delvis försörjer sig i delningsekonomin är beroende av de digitala omdömen de fått via en plattform. Detta bildar ett slags CV för användarna. är det plattformen som äger och kontrollerar dessa omdömen och det är i regel svårt för användare att ta med sig sina omdömen till en annan plattform. Det kan medföra inlåsningseffekter för användare, som kan hämma konkurrensen och i förlängningen leda till oligopol eller till att vissa aktörer får en starkt dominerande ställning på markanden. En viktig fråga, som dock inte omfattas av utredningsuppdraget, är därmed om och hur det kan göras möjligt, eller krävas, att använ- darna själva får kontrollera och ta med sig data till andra plattformar eller sammanhang. träder EU-regler ikraft som ger an- vändare rätt att ta med sig egna data (Protection Regulation, artikel 18). Det förutsätter dock att plattformarna är utformade så att detta låter sig göras på ett funktionellt sätt. Att närmare undersöka vad som skulle kunna göras för att underlätta sådan dataportering i och inom EU framstår därmed som angeläget, men har inte kunnat närmare hanteras inom ramen för utredningsuppdraget. 8.2.5Åtgärder i andra länder Utredningens internationella utblick visar att få länder, än så länge, genomfört systematiska, nationella åtgärder, såsom lagstiftning, för att främja eller vid behov reglera delningsekonomin. utgör ett tydligt undantag. Däremot finns flera exempel på städer i olika världsdelar, som genomfört sådana samlade åtgärder i form av aktions- planer eller liknande. Dessa kan involvera många aktörer och även invånarna i städerna. Det förekommer också exempel på reglering på eller delstatlig nivå, t.ex. inom marknaden för kort- tidsuthyrning av privatbostäder. Bland de europeiska länder som kommit längst med att analysera delningsekonomins funktion och effekt och att genomföra åtgärder bör , och framhållas. I finns, genom organisationen , ett väl utvecklat samarbete med en lång rad samhällsförträdare såsom kommuner, städer, staten, finanssektorn och försäkringsbranschen, i syfte att främja en positiv utveckling av delningsekonomin i . De nationella åtgärderna i avser i huvudsak inte ny lagstiftning. Ett undantag är dock de nya skatteavdrag, som in- förts med syfte att främja delningsekonomiska transaktioner. I stället används i första hand informationsinsatser, kvalitetsmärkning av delningsekonomiska plattformar och, i brist på specialanpassad civil- lagstiftning, standardiserade hyreskontrakt vid privatuthyrning. Det är exempel på åtgärder som i praktiken förutsätter att en fungerande branschorganisation för delningsekonomiska plattformar har bildats. Så är fallet också i , där SharingEconomyUK spelar en viktig roll bl.a. i samband med kvalitetscertifiering av del- ningsekonomiska plattformar. De franska åtgärderna avser bl.a. ny lagstiftning, t.ex. den införda ”loi Numérique” enligt vilken delningsplatt- formar måste tillämpa tydliga och lättillgängliga allmänna villkor. Lagen innebär också att offentliga dokument och data ska tillgäng- liggöras via internet ”i ett format som lätt kan återanvändas”. Detta inkluderar källkod från programvara och algoritmer, som används i behandling av data inom offentlig förvaltning, exempelvis vid be- räkning av inkomstskatt. Vidare infördes i en regel om att plattformar ska vara skyldiga att skicka en årlig sum- mering av genererade intäkter till sina användare. Slutligen bör noteras en regel som innebär att även privatpersoner ska betala sociala av- gifter och registrera sig som näringsidkare om de haft inkomster av delningsekonomi över vissa nivåer. För uthyrning av bostad, via en plattform som Airbnb, gäller t.ex. . Vid uthyrning av bil, båt, gräsklippare m.m. gäller , som motsvarar . I bereds f.n. ett lagförslag som innebär reglering och regi- strering av delningsekonomiska plattformar. Lagen innebär också att plattformarna ska vara skyldiga att dra av användarnas preliminära skatt, som följer på inkomster av delningsekonomiska transaktioner. Denna skatt ska redovisas i ett nytt inkomstslag och är, med 10 pro- cent intill en brytpunkt om , lägre än skatten på andra tjänsteinkomster i . Utredningen har inte funnit något exempel på att lagstiftning in- förts eller övervägts i syfte att reglera rättsförhållandet mellan använ- darna i delningsekonomin. Det tycks också vara så att länderna, med undantag för , tills vidare undersöker i vilken utsträck- ning befintliga marknadsrättsliga regler kan tillämpas på de företag som driver verksamhet med plattformar i delningsekonomin. De nordiska länderna har inte kommit lika långt. Här är delningseko- nomin och dess olika användaraspekter f.n. föremål för utredning. 8.3.1Behovet att stärka användarnas ställning Utredningen ska resonera om behovet av åtgärder, t.ex. lagstiftning, för att gynna en positiv utveckling av delningsekonomin. Sådana åt- gärder syftar till att motverka eller undanröja missförhållanden och problem, som kunnat konstateras under utredningsarbetet. Utred- ningens operativa aktiviteter har därför i första hand varit avsedda att identifiera sådana problem från ett användarperspektiv. av befolkningen har använt del- ningstjänster. De flesta av dem har bara genomfört enstaka del- ningsekonomiska transaktioner. Ungefär en fjärdedel av de som på något sätt deltagit i delningsekonomin har upplevt någon typ av pro- blem eller störning i relationen med andra användare. De allra flesta i denna grupp, , har bara upplevt problem . Den vanligaste typen av problem är ”otrevligt bemötande”. Om- kring av samtliga har erfarenhet av den typ av problem som konsumentköprätten är avsedd att motverka i konsumentför- hållanden. Det innebär, generaliserat till befolkningen, att mindre än en halv procent av har erfarenhet av, i regel något enstaka, använ- darproblem av denna typ. Till detta ska läggas att –, inom ramen för verksamheterna med Hallå kon- sument och och i en tillfällig försöksverksam- het, systematiskt svarat på förfrågningar från allmänheten i delnings- ekonomiska angelägenheter. Ärendena har registrerats och kodats. Sammantaget 27 ärenden hanterades , varav 22 hos Hallå konsument och fem hos . De senare ärendena fanns i kategorin Restauranger och logi, varav fyra avsåg Airbnb och ett avsåg både Airbnb och Homeaway. Ärendena hos gällde således förmedling av logi utomlands via en multinationell delningsekonomisk plattform. Sammantaget leder detta till slutsatsen att underlaget för att närmare analysera faktiska missförhållanden, som kan behöva åtgärdas t.ex. genom statliga in- satser av något slag, är mycket begränsat. Det finns helt enkelt nästan ingenting att studera. Emellertid finns en liten grupp av personer i befolkningen som har stor vana och betydande erfarenheter av delningsekonomiska transaktioner. Utredningsresultaten visar, vid en samlad bedömning, att dessa, och i viss mån övriga som deltagit i delningsekonomin, kännetecknas av nyfikenhet och öppenhet inför nya samhällsfeno- men, starka sociala drivkrafter och en viss riskbenägenhet. Här ska också, när det gäller risktagande, inflikas att de transaktioner som sker i delningsekonomin i regel avser mycket begränsade penning- belopp. Utredningens granskning av delningsekonomiska plattfor- mar visar att priset för en typisk delningsekonomisk tjänst sällan överstiger och att betydligt lägre belopp än så är mest förekommande. Det gäller t.ex. vid hyra av verktyg, maskiner och kläder och vid småtjänster, middagsverksamhet, couchsurfing och samåkning. Ett undantag är hyra av fritidsboende, som kan kosta väsentligt mer. Utredningsresultaten visar också att de som deltagit i del- ningsekonomin generellt sett är mycket positiva till delningstjänster. De har en förhållandevis hög acceptansnivå inför eventuella problem och friktioner i användarrelationen. Sammantaget kan därmed slutsatsen dras att de som del- tagit i delningsekonomin, och synnerhet den lilla grupp som är mycket aktiva deltagare, skiljer sig i några viktiga avseenden från befolkningen i stort. En klar majoritet, mer än fyra femtedelar av de som inte använt delningstjänster anger som orsak härtill de inte haft behov av delningstjänster, oavsett typ av tjänsteområde.