sou · H5B35d2 · 2017-02-01 00:00:00 — Denna bestämmelse medger enligt min bedömning att de nu aktuella uppgifterna behandlas i socialförsäkringsdatabasen. Förstärkt sekretesskydd för uppgifterna hos Förslag: Ett tillägg ska införas i 27 kap. 1 § 3 OSL om att den sekretess som gäller hos även ska gälla hos För- säkringskassan för uppgifter om en enskilds personliga eller ekonomiska förhållanden som har lämnat för utred- ning och fastställande av tillämplig lagstiftning. Skälen för förslaget: Så som redogjorts för omfattas de aktuella uppgifterna av absolut sekretess hos Skatteverket.50 Den sekretessbestämmelse som gäller hos har ett rakt skaderekvisit, det vill säga presumtionen är att uppgifterna ska lämnas ut.51 47114 kap. 2 och 7 §§ SFB. 48114 kap. 14 § SFB. 49114 kap 7 § SFB. 5027 kap. 1 § OSL. 5128 kap. 1 § OSL. Mitt förslag om uppgiftsskyldighet innebär att uppgifterna ska föras över från till utan föregående begäran, till exempel genom filöverföring. Förslaget innebär dock inte att ska få direktåtkomst till uppgifterna. När en uppgift i skattedatabasen förs över och används i verksamhet upphör databassekretess att vara tillämplig på uppgiften.52 Eftersom sekretessbestämmelse har ett rakt skaderekvisit innebär det att sekretesskyddet för upp- gifterna blir svagare än hos . Detta skulle bli fallet även om fick direktåtkomst och använde uppgifterna i sin handläggning. Behovet av och styrkan i en sekretess bestäms inte enbart med hänsyn till sekretessintresset. Det måste i varje samman- hang läsas mot intresset av insyn i myndighetens verksamhet. För att avgöra om ett tillägg behöver göras i OSL med anledning av förslagen om ett utökat informationsutbyte är motiven till den stränga skattesekretessen av intresse. Avvägningen mellan å ena sidan de enskildas skyddsintresse och å andra sidan offentlighetsintresset framkommer på flera ställen i förarbetena, där man även hänvisar till tidigare uttalanden om betydelsen av att offentlighetsprincipen verk- ligen upprätthålls vid de avvägningar som aktualiseras i samband med tillkomsten av den nya sekretesslagstiftningen. Det påpekas å andra sidan att skyddsaspekten får särskild tyngd av de skattskyldigas långt- gående plikt att lämna uppgifter om sina förhållanden och det sägs vidare, att även om många av de uppgifter som förekommer i själv- deklarationer är av alldaglig beskaffenhet, kan det inte bortses från att många deklaranter skulle uppleva det som integritetskränkande om alla dessa uppgifter kom till offentligheten.53 Avvägningen mellan dessa intressen resulterade således i nu gäl- lande regler. De uppgifter som ska överföras till , och som setts som särskilt skyddsvärda i verksamhet, skulle med nuvarande lagstiftning få ett väsentligt svagare skydd i verksamhet än hos , något som jag bedömer inte kan anses motiverat. Mot denna bakgrund är min bedömning att ett tillägg behöver göras i 27 kap. 1 § 3 OSL. 2010/11:78 s. 23 f. 1979/80: 2 Del A s. 253 ff. 27.4.2Uppgiftsskyldighet för i SFB Förslag: Det ska införas en ny bestämmelse i SFB, 110 kap. 34 a §, om skyldighet för att lämna uppgifter till för utredning om eller fastställande av tillämp- lig lagstiftning enligt förordning 883/2004. Skälen för förslaget: En motsvarande uppgiftsskyldighet som före- slås för SdbF behöver finnas i SFB. De uppgifter som finns hos – och som behöver för att beslut om tillämplig lagstiftning ska kunna fattas på ett så korrekt och fullständigt underlag som möjligt – finns enligt uppgift från Skatte- verket ofta i utredningar eller revisioner, vilka hand- läggs i pappersakter. Alla uppgifter finns således inte i skattedata- basen. Det är, som angetts i avsnitten ovan, uppgifter om inkomst av tjänst, anställning och bosättning. För att ska kunna kontakta och lämna uppgifter i dessa ärenden räcker det således inte med en uppgiftsskyldighet i SdbF. En mot- svarande uppgiftsskyldighet behövs därför i SFB. De överväganden som gjorts i tidigare avsnitt i detta kapitel för förslagen till ändringar i SdbF är relevanta även för detta förslag – särskilt när det gäller behovet av informationsutbytet, behovet av en författningsreglerad uppgiftsskyldighet och det förstärkta sekretess- skyddet för uppgifterna hos (se avsnitt 27.4.1.). Skälen för förslaget till ny 110 kap. 34 a § SFB utvecklas därför inte ytterligare i detta avsnitt. Vissa av de överväganden som gjorts för SdbF, bland annat om tillåten personuppgiftsbehandling hos , är dock inte aktuella för detta förslag, eftersom förslaget i SFB tar sikte på de ärenden som handläggs manuellt och inte innebär någon registrering av personuppgifter eller automatiserad behandling. 28 Behov av fortsatt utredning 28.1Utred vidare behovet av prövning av uppehållsrätt Bedömning: har inget systematiskt sätt att pröva om medborgare i Europeiska unionen (EU)/Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EES) som har för avsikt att stanna än i landet har upphållsrätt. Behovet av en sådan ordning och hur den i så fall ska administreras bör utredas vidare. Skälen för bedömningen: och rådets direktiv /38/EG av om unionsmedborgares och deras familjemedlemmars rätt att fritt röra sig och uppehålla sig inom medlemsstaternas territorier och om ändring av förordning (EEG) nr 1612/68 och om upphävande av direktiven /221/EEG, 68/360/EEG, 72/194/EEG, 73/148/EEG, 75/34/EEG, 75/35/EEG, 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG (rörlighetsdirektivet)1 Uppehållsrätten enligt rörlighetsdirektivet inträder automatiskt förutsatt att vissa villkor är uppfyllda. En varaktig uppehållsrätt kan ge rätt till folkbokföring. En EU/EES-medborgare har uppehållsrätt utan att några villkor eller formaliteter måste vara uppfyllda utom att personen ska ha ett giltigt pass eller ett nationellt identitetskort. Samma regler gäller för EU/EES-medborgarens familjemedlemmar som är med- borgare i ett tredje land och som följer med eller ansluter till EU/EES- medborgaren i . En tredjelandsmedborgare måste alltid visa upp ett giltigt pass.2 1EUT L 158/77, 30.4.2004 s. 77–123. 2Artikel 6 i direktiv /38/EG Behov av fortsatt utredning För vistelser som är krävs att EU/EES- medborgaren antingen har uppehållsrätt enligt utlänningslagen eller ett uppehållstillstånd. Uppehållsrätten behöver inte fastställas genom någon prövning, utan inträder automatiskt när EU/EES-medborgaren uppfyller något av kraven enligt utlänningslagen. En EU/EES-med- borgare som inte uppfyller kravet för uppehållsrätt måste ha ett uppehållstillstånd för vistelser . I den kartläggning som utredningen gjort rörande hur andra medlemsstater hanterar frågan om upphållsrätt i samband med gräns- överskridande personrörlighet så framgår att vissa andra stater har en betydligt mer omfattande prövning än vad som är fallet i . Förenklat kan sägas att dessa andra stater har en uttalad skyldighet för personer som avser att vistas i landet än att anmäla sig till en myndighet. Den ansvariga myndigheten kan vara motsvarande en svensk kommun eller polismyndighet. Anmälan måste göras inom från det att vistelsen på- börjades. I samband med anmälan görs en prövning om personen har uppehållsrätt. Om så inte är fallet finns möjlighet att avvisa personen från landet efter en individuell prövning. För de personer som man konstaterar har uppehållrätt och som senare ansöker om socialt bistånd eller en förmån som har karaktären av socialt bistånd (s.k. särskild icke avgiftsfinansierad kontantförmån) kan frågan om upphållsrätt prövas igen. I dessa fall kan man bedöma att personen i fråga nu ligger de sociala trygghetssystemen till last och därmed inte lägre har uppehållsrätt. Personen kan då komma att av- visas från landet efter en individuell prövning. Den svenska ordningen innebär att den som efter inflyttning anses vara bosatt i ska folkbokföras. Ett villkor för att en inflyttad ska kunna folkbokföras är att han eller hon har uppehålls- tillstånd om så krävs eller uppehållsrätt. För att sedan kunna folk- bokföras måste dessutom de övriga villkoren vad gäller om han eller hon kan antas komma att regelmässigt tillbringa sin nattvila eller motsvarande vila (dygnsvilan) i landet under uppfyllas. Det är individen själv som ansöker om att bli folkbokförd. Detta innebär att det är möjligt att vistas utan att uppe- hållsrätten någonsin kommer att prövas. Det finns stora praktiska fördelar att vara folkbokförd så för de personer som uppfyller vill- koren torde incitamenten att begära att få bli folkbokförd vara stora. finns det personer som inte uppfyller villkoren och Behov av fortsatt utredning som försörjer sig genom att t.ex. arbeta svart eller på annat sätt. Dessa personer har ingen anledning att begära att få bli folkbokförda. Detta kan bidra till att skapa ett skuggsamhälle där människor vistas i utan att synas i eller kunna ta del av de all- männa systemen. Frågan om behöver en mer sammanhållen och omfattande prövning av om personer som vistats i landet har upphållsrätt är komplicerad och spänner över flera samhällsområden än enbart frågan om tillgång till de sociala trygghetssystemen, även om detta är en viktig del. Jag gör bedömningen att det finns skäl att se över behovet av att kunna pröva om EU/EES-medborgare som vistas i än har uppehållsrätt. Behovet av en sådan ordning och hur den bör utformas för att vara i överensstämmelse med och hur den ska administreras bör därför utredas vidare. 28.2Politiska ställningstaganden är nödvändiga även när det gäller gränsöverskridande personrörlighet Bedömning: Möjligheterna att underlätta för myndigheters tolk- ning av tillämpning av genom att utarbeta någon form av förarbeten bör utredas vidare. Skälen för bedömningen: De sociala välfärdssystemen är ofta i centrum för den politiska debatten. Olika ställningstaganden mellan fördelningspolitiska effekter, individuella drivkrafter, finansiella konsekvenser, finansieringsmodeller, m.m. är centrala politiska ställ- ningstaganden. Dessa frågeställningar är relevanta också när det gäller gränsöverskridande personrörlighet och den nationella tillämpningen av och rådets förordning (EG) nr 883/2004 av om samordning av de sociala trygghetssystemen (förordning 883/2004)3. Ett uttryck för detta är att regeringen i budgetpropositionen har angett sin uppfattning om hur samordningsbestämmelserna bör utvecklas på en rad områden bl.a. för att bättre återspegla de nya 3 EUT L 166, 30.4.2004, s. 1. Behov av fortsatt utredning rörlighetsmönstren inom EU. Regeringen anser att ”denna utveckling bör också värna enskildas rättigheter och medlemsstaternas rätt att själva utforma sina socialförsäkringssystem, särskilt med hänsyn till de nationella trygghetssystemens långsiktiga finansiella hållbarhet. Bestämmelserna bör ge en effektiv och ändamålsenlig samordning som främjar den fria rörligheten för personer utan att harmonisera medlemsstaternas system. Bestämmelserna ska även verka för att för- bättra människors levnadsstandard och egna försörjning. Balansen mellan den enskildes sociala skydd och ansvars- och kostnadsfördel- ning mellan medlemsstaterna måste också finnas i bestämmelserna.”4 Regleringen kring välfärdssystemen och gränsöverskridanden personrörlighet präglar av en omfattande och komplex juridisk regler- ing där svensk nationell rätt samspelar med sekundär och primärrätt samt rättspraxis inom EU samt andra internationella rättskällor, t.ex. som ratificerat. När det gäller samordningsreglerna inom EU sker utvecklingen genom att förordningen omförhandlas mellan medlemsstaterna och Kommissionen. Detta sker förhållandevis sällan. Den tidigare för- ordning 1408/71 har ersatts av förordning 883/2004 som började tillämpas . Regeringens redovisade uppfattning ovan är en följd av att kommissionen har aviserat att förhandlingar om en ny samordningsförordning bör inledas. Kommissionen har presenterat ett nytt förslag till samordningsförordning som ska förhandlas. är vidare under kontinuerlig utveckling genom rättspraxis, där tolkningar ofta görs mot intentionerna i fördraget. använder sig i dessa fall av en ändamålstolkning i förhållande till primärrätten. Av de senaste 10– 15 årens praxisutveckling inom området för samordning av sociala trygghetssystem kan man skönja att domstolen dessutom successivt till viss del förändrat sin bedömning av ändamålet med den fria rörligheten för personer. Praxis har gått från en stark betoning på individens frihet att röra sig över nationsgränserna till att medge att medlemsstaterna i vissa situationer får införa restriktioner i den fria rörligheten. En viktig aspekt av lagstiftningsprocessen inom EU är att det inte tas fram några egentliga förarbeten som är en viktig del i svensk rätt. Propositioner, yttranden från utskott och yttranden från 2016/17:1 Utgiftsområde 10, s. 41–42. Behov av fortsatt utredning Lagrådet är exempel på viktiga förarbeten i . Dessa förarbeten betraktas som en rättskälla i sig och bedöms vara av betydligt större vikt som sådan än i många andra länder. Förarbetena har därmed betydelse för de rättsvårdande instansernas tolkning av gällande nationell rätt och får därmed betydelse för myndigheternas tillämp- ning och domstolarnas praxisutveckling. Myndigheter och domstolar i kan när det gäller att tolka och tillämpa svensk respektive EU-rätt förenklat sägas ha att hantera två olika rättsliga modeller, en med förarbeten att utgå ifrån och en utan. Detta i kombination med den svenska förvaltningsmodellen med en tydlig ansvarsfördelning där myndigheter står för en obero- ende tolkning och tillämpning av lagstiftning utan inblandning från den lagstiftande nivån innebär särskilda utmaningar. I de flesta stater inom EU finns en mer direkt styrning från regeringen ner i administrationen som svarar för tolkning och tillämpning. Minister- styre är . Frågan hur förändrad EU-lagstiftning ska tolkas och tillämpas i en nationell kontext kan därmed i dessa förvaltnings- system göras utifrån både juridiska och politiska utgångspunkter. I kommer däremot tolkning och tillämpning att göras utan att eventuella politiska utgångspunkter som normalt finns i för- arbeten kan vägas in. Detta är en svaghet i det svenska systemet och enligt mig bör möjligheterna att i dessa fall ge de rättsvårdande instanserna tydligare ändamålsbeskrivningar utredas vidare. En sådan förändring måste med nödvändighet ske inom ramen förde regeringsformens regler för regeringens normgivningsmakt och med beaktande av den svenska förvaltningsmodellen i övrigt. 28.3Kommunal vård i gränsöverskridande situationer Bedömning: Den gränsöverskridande hälso- och sjukvården en- ligt förordning 883/2004 behöver utredas ytterligare beträffande de delar som åligger den kommunala hälso- och sjukvården. Det saknas en grundläggande kunskapsöversikt beträffande patienter som får vård i och där också hänsyn tas till uppdelning av ansvaret på flera huvudmän. Jag anser att frågan är så komplicerad, bland annat på grund av att viss hälso- och sjukvård är så intimt sammankopplad med socialtjänstom- Behov av fortsatt utredning rådet, att en översyn bör göras av en särskild utredning. Social- tjänstlagen ligger även utanför utredningens uppdrag. Skälen för bedömningen: Den kommunala hälso- och sjukvården, som är nära kopplad till beslut enligt socialtjänstlagen (2001:453) (SoL) och lagen (1993:387) om stöd och service till vissa funktions- hindrade (LSS) står för av den offentliga sektorns hälso- och sjukvårdsutgifter.5 Kommunens ansvar enligt LSS gäller i princip gentemot dem som är bosatta i kommunen.6 Vid bedömningen av var en person ska anses bosatt kan ledning enligt förarbetena hämtas från folkbokförings- lagens bestämmelser om rätt folkbokföringsort. Det förutsätts att en bosättningskommun finns i Sverige.7 För tillfälliga besökare från annat land finns inte någon rätt till LSS-insatser och därmed inte heller hälso- och sjukvård i samband med sådana insatser. Enligt SoL är det ytterst vistelsekommunen som ansvarar för stöd och hjälp åt en enskild. Om det står klart att en annan kommun än vistelsekommunen (en bosättningskommun) ansvarar för stöd och hjälp åt en enskild, är vistelsekommunens ansvar begränsat till akuta situationer. Personer som inte bedöms ha hemvist i en kommun där de tillfälligt vistas har bara rätt till bistånd för att avhjälpa en akut nödsituation som inte går att lösa på annat sätt. Detta resonemang kan föras även i förhållande till EU/EES-medborgare som bedöms sakna uppehållsrätt och därmed inte har sin egentliga hemvist i . Bistånd till särskild boendeform eller dagverksamhet bör därför inte bli aktuell och då inte heller hälso- och sjukvård i samband med sådana insatser. Den gränsöverskridande hälso- och sjukvård i kommunen som däremot kan bli aktuell är den som kommunen ska erbjuda vid bistånd till vistelse på ett korttids- boende enligt SoL. Ett korttidsboende enligt SoL anses vara en sådan boendeform (särskild boendeform) där kommunen har ett hälso- och sjukvårdsansvar. För en person som endast tillfälligt vistas i skulle bistånd till en tids korttidsboende kunna bli nöd- vändigt. Behov av korttidsboende skulle till exempel kunna uppstå då en person fått akut (nödvändig) vård på sjukhus och sedan under 2016/17:1 Utgiftsområde 9, s. 27. 616 § LSS. 716 a § LSS. Behov av fortsatt utredning en period är för sjuk för hemtransport, men för frisk för sluten vård. I ett sådant läge torde även hemtjänst och hemsjukvård kunna bli aktuellt om EU/EES-medborgaren under sin vistelse bor i ett hem ”i det vanliga bostadsbeståndet” (benämnt ordinärt boende i förslag till ny hälso- och sjukvårdslag, 14 kap. 1 §, prop. 2016/17:43). För personer som uppfyller kraven för uppehållsrätt gäller lika- behandlingsprincipen, det vill säga dessa personer har samma rättig- heter m.m. som övriga personer i som uppfyller villkoren vad gäller SoL- och LSS-insatser. Då bistånd som beviljas är en boende- form eller dagverksamhet/daglig verksamhet, ska hälso- och sjukvård erbjudas i samband med biståndet. Landstingens skyldighet att erbjuda hemsjukvård har överlåtits till kommunerna genom avtal. Det innebär att kommunens skyldig- het att erbjuda hemsjukvård inte kan bli större än innan överföringen. I kommunens hemsjukvård ingår inte läkarinsatser, hemsjukvården är en del av primärvården och har den begränsningen att kommunens ansvar endast omfattar personer som vistas i kom- munen. Det är inte känt huruvida avtal finns om hemsjukvård i gränsöverskridande fall. Sammantaget bedömer jag att den gränsöverskridande hälso- och sjukvården enligt förordning 883/2004 behöver utredas ytterligare beträffande de delar som åligger den kommunala hälso- och sjuk- vården. Det bör även utredas om vård ska omfattas av för- ordning (2013:711) om ersättningar för vissa kostnader för gräns- överskridande hälso- och sjukvård mot bakgrund av att allt större del av kostnaderna för hälso- och sjukvård åligger på kommunerna. Förslag: Samtliga förslag träder i kraft . Ändringarna i hälso- och sjukvårdslagen (2017:000), tandvårdslagen (1985:125), folkbokföringslagen (1991:481), lagen (1993:1651) om läkarvårdsersättning, lagen (1993:1652) om ersättning för fysioterapi, lagen (1997:238) om arbetslöshetsförsäkring, lagen (1997:239) om arbetslöshetskassor, lagen (2002:160) om läkemedelsförmåner m.m., smittskyddslagen (2004:168), utlänningslagen (2005:716), lagen (2008:145) om statligt tandvårdsstöd, offentlighets- och sekretess- lagen (2009:400) och socialförsäkringsbalken (2010:110) föreslås träda i kraft . Detsamma gäller den föreslagna ändrade lydelsen av förord- ningen (2001:588) om behandling av uppgifter i beskatt- ningsverksamhet. Jag bedömer dock att det krävs en övergångsbestämmelse till de föreslagna bestämmelserna i 74 kap. 2 § andra stycket socialförsäk- ringsbalken (SFB) om krav på uppehållsrätt för äldreförsörjningsstöd och 101 kap. 3 § andra stycket SFB om krav på uppehållsrätt för bostadstillägg. I övergångsbestämmelsen bör anges att den ändrade lydelsen inte ska tillämpas på ansökningar som kommit in före ikraftträdandet. På ansökningar före ska således äldre bestämmelser tillämpas. 30 Konsekvenser av förslagen Enligt kommittédirektivet ska utredaren analysera kostnader och kon- sekvenser av de förslag som lämnas i enlighet med kommittéförord- ningen samt relevanta internationella regelverk. Utredaren ska belysa vilka konsekvenser de föreslagna åtgärderna har för personer som rör sig mellan och de övriga staterna i Europeiska unionen (EU)/Europeiska ekonomiska samarbetesområdet (EES), i synnerhet grannländerna. Utredaren ska även analysera hur de förslag som läggs kan utformas så att inte nya gränshinder uppstår mellan länder. Då förslagen även berör personer som rör sig mellan och tredje- land, är det en aspekt som också belyses i analysen. Av tilläggsdirektivet, vad gäller eventuella förslag om krav på laglig vistelse, följer vidare att särskilt de administrativa konsekven- serna för de berörda myndigheterna i fråga om tillämpningen av de olika regelverken ska belysas. Sammantaget bedömer jag att förslagen främst kommer att öka möjligheterna för personer i gränsöverskridande situationer att be- döma om och i vilken omfattning de har ett skydd från de sociala trygghetssystemen i , underlätta för den gränsöverskridande person- och tjänsterörligheten samt bidra till en ökad rättssäkerhet. Konsekvenserna för de offentliga finanserna är svåra bedöma då det saknas nödvändiga statistiska underlag för hur många personer som omfattas av förslagen. De flesta förslagen kan dock antas beröra ett fåtal personer och med såväl positiva som negativa förväntade marginaleffekter på intäkter och utgifter. Jag gör därmed bedöm- ningen att förslagen sammantaget inte medför några ökade kostnader eller minskade intäkter för staten som behöver finansieras ytterligare. 30.1.1Rätt till beslut om en person är försäkrad enligt socialförsäkringsbalken Genom en ny bestämmelse (4 kap. 6 § socialförsäkringsbalken, SFB) införs en rätt för en person att på begäran få prövat och ett intyg om han eller hon uppfyller villkoren i 4 kap. 3 § SFB (se avsnitt 17.2). Förslaget syftar till att ge den enskilde möjligheten att få kännedom om huruvida han eller hon är försäkrad enligt SFB, utan att behöva ansöka om en förmån. En sådan möjlighet kan vara särskilt viktig i gränsöverskridande situationer, som ofta kan medföra förändringar i den enskildes sociala trygghetsskydd. Vilken lagstiftning som blir till- lämplig i dessa fall är bland annat beroende av omständigheterna i det enskilda fallet samt vilka länder som är aktuella, vilket gör att det kan vara svårt för den enskilde att få en uppfattning av sitt försäkrings- skydd i gränsöverskridande situationer. Detta gäller såväl personer som kommer till som personer som lämnar landet. Därutöver kan ett sådant beslut till exempel användas vid utsändning till tredje land som inte har ingått avtal med. Intyget, som stadgar om en person är försäkrad enligt SFB i , kan då vid behov visas upp för till exempel myndigheter i den staten personen är utsänd till. Med stöd av den föreslagna ändringen i 113 kap. 2 § andra stycket SFB går beslutet att överklaga. Konsekvenser för den gränsöverskridande rörligheten Jag bedömer att den föreslagna lagstadgade rätten till intyg om man är försäkrad enligt SFB bidrar till en tydligare och mer rättsäker för- säkringssituation för den enskilde, vilket i sin tur kan underlätta och i förlängning främja gränsöverskridande rörelse till och från . finns enbart möjlighet till intyg om tillämplig lagstiftning i gränsöverskridande situationer inom EU/EES samt med land som har ingått avtal om social trygghet. Mitt förslag medför att alla personer i gränsöverskridande situationer, både inom och utom EU/EES, kan begära ett intyg om de är försäkrade enligt svensk socialförsäkring. Gällande utsändning från bedömer jag att förslaget även kan underlätta för företag att få anställda att låta sig sändas ut till stater utanför EU/EES med vilka inte har något avtal, då de inför en eventuell utsändning med förslaget kan få en tydligare upp- fattning av sitt försäkringsskydd och hur utsändningen kan påverka detta.