sou · H5B381 · 2017-10-17 00:00:00 — var antalet ansökningar om avverkning i ädellövskog 336 (se tabell 6.3). Flertalet av dessa avsåg avverkning i och av den totala ansökta arealen i hela landet gällde av- verkning av bok. 1125 § skogsvårdsförordningen. 12På begäran meddelar utan kostnad beslut på förhand till markägaren om ett be- stånd är att anse som ädellövskog (24 § skogsvårdslagen och 26 § skogsvårdsförordningen). 1327 § skogsvårdslagen och 5 kap. 1 § SKSFS 2011:7. Det framgår inte av skogsvårdslagen vem som är ansvarig för att an- söka om tillstånd till avverkning av ädellövskog hos . I 27 § andra stycket skogsvårdslagen och i föreskrifter anges det att sökanden ska redovisa vissa uppgifter i ansökan.14 Ett förhandsbeslut om att ett bestånd utgör ädellövskog lämnas dock till markägaren.15 Av tabell 6.4 framgår att det är en betydande andel av ansök- ningarna som görs av ombud. När det gäller tillstånd till avverkning av ädellövskog får Skogsstyrel- sen besluta om hur avverkningen och anläggningen av ny ädellövskog ska genomföras.16 Till skillnad från vad som gäller tillståndsbeslut för avverkning i fjällnära skog, har dock ingen möjlighet 145 kap. 1 § SKSFS 2011:7. 1526 § skogsvårdsförordningen. 1627 § tredje stycket skogsvårdslagen. att i besluten föreskriva villkor gällande vilka hänsyn som ska tas till natur- och kulturmiljövården. Behövs sådana villkor är Skogsstyrel- sen i stället hänvisad till att besluta om föreläggande eller förbud med stöd av 35 § skogsvårdslagen. lämnades tillstånd till föryngringsavverkning av ädel- lövskog i 290 fall omfattande en areal om . Som nämn- des ovan var antalet ansökningar 318 , vilket innebär att av ansökningarna beviljades.17 6.4Straffbestämmelser gällande avverkning i fjällnära skog och i ädellövskog 6.4.1Straffbestämmelser gällande fjällnära skog och ädellövskog När det gäller fjällnära skog stadgas att till böter eller fängelse döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet (38 § första stycket 2 skogsvårdslagen) –bryter mot 15 § (dvs. genomför en avverkning i fjällnära skog utan tillstånd), eller –bryter mot ett villkor i beslut som gäller avverkning och som har meddelats med stöd av 18 b § eller 18 c § (dvs. villkor gällande hän- syn till naturvårdens, kulturmiljövårdens och rennäringens intres- sen avseende hyggets storlek och förläggning, avverkningsform eller liknande respektive villkor gällande åtgärder för att begränsa eller motverka andra olägenheter än de angivna intressena eller villkor för att trygga återväxten av skogen). I fråga om ädellövskog anges att till böter eller fängelse döms den som uppsåtligen eller av oaktsamhet (38 § första stycket 5 skogsvårdslagen) –genom avverkning eller andra åtgärder bryter mot 25 § första stycket första meningen (dvs. vidtar åtgärder som leder till att ett bestånd upphör att vara ädellövskog). 17 De ansökningar som inkom behöver inte vara desamma som beviljades under . Den här angivna andelen kan dock anses ge en god indikation på att en överväg- ande majoritet av antalet ansökningar om tillstånd till föryngringsavverkning i ädellövskog beviljas. –bryter mot 27 § första stycket (dvs. påbörjar avverkning av ädel- lövskog innan har lämnat tillstånd till det), eller –genom avverkning eller andra åtgärder bryter mot ett beslut om av- verkning som har meddelats med stöd av 27 § tredje stycket (dvs. villkor gällande det sätt på vilket avverkningen och anläggningen av ny ädellövskog ska genomföras). 6.4.2Straffrättsligt ansvar för avverkning utan tillstånd I bestämmelserna om ansökan om tillstånd i skogsvårdslagen anges inte vem som ansvarar för att tillstånd till avverkning har erhållits från innan avverkningen utförs. Den som genomför en avverkning utan tillstånd kan hållas straff- rättsligt ansvarig enligt 38 § första stycket 2 (fjällnära skog) respek- tive 5 (ädellövskog). Det finns exempel på fall där olika aktörer har hållits straffrättsligt ansvariga när de har avverkat utan tillstånd. Vid tillämpningen av straffbestämmelserna finns fall där såväl skogs- markens ägare som en verksamhetsutövare har dömts för brott mot reglerna om tillstånd för avverkning. Nedan ges några exempel på olika situationer och vilka aktörer som funnits vara ansvariga. Ett exempel där ägaren hölls ansvarig gällde en skogsägare som hade låtit avverka ett område om ädellövskog utan tillstånd från . Skogsfastigheten ägdes tillsammans med en annan person. Avverkningen utfördes inte i egen regi av ägaren. Tingsrätten fann att skogsägaren inte hade fullgjort skyldigheten enligt skogs- vårdslagen att ansöka om tillstånd för avverkningen. Vidare anförde tingsrätten att skogsmarkens ägare under alla förhållanden har en skyldighet att kontrollera och se till att en anmälan görs till Skogs- styrelsen samt att undersöka om tillstånd krävs i det enskilda fallet. Genom att inte ha gjort detta hade skogsägaren varit oaktsam. Under- låtenheten kunde inte heller anses som ringa. Skogsägaren dömdes därför för brott mot skogsvårdslagen 38 § första stycket 5 till 50 dags- Skogsägarna ålades solidarisk betalningsskyldighet till staten för förverkat värde av olovlig avverkning.18 Skogsägaren har överlåtit ansvaret för ansökan till annan har prövat det straffrättsliga ansvaret i situationen där markägaren hade överlåtit ansvaret för att ansöka om tillstånd till avverkning till annan. Markägaren hade ett samarbetsavtal med en skogsförvaltare som skötte skogen, tillhörande pappersarbete samt kontakter med myndigheter. Målet gällde avverkning i ett ädellöv- skogsbestånd utan tillstånd från . Skogsägaren invände bl.a. att han inte varit vårdslös/oaktsam, eftersom ansvaret för att söka tillstånd var delegerat till annan. uttalade att en förutsättning för att en sådan invändning ska beaktas är att den som har fått uppdraget har intagit en relativt självständig ställning då det gäller skogsbrukets skötsel och därmed förknippade beslut. Så ansågs dock inte vara fallet när det gällde den i målet aktuella avverkningen, varför bedömningen var att brottet hade skett av oaktsamhet. Skogs- ägaren dömdes därför för brott mot skogsvårdslagen till 40 dags- böter.19 Ett exempel där den som låtit utföra avverkningen (verksamhetsut- övaren) har hållits ansvarig är ett mål där markägaren hade ingått ett avtal med ett skogsbolag om en avverkning av skog. Inom området fanns det ädellövskog och 200–250 fasta fornlämningar. Virkesköparen uppdrog sedan åt en underentre- prenör att avverka samtliga träd inom området, utan att det hade an- sökts om tillstånd till avverkningen hos . Tingsrätten konstaterade att då det saknades tillstånd till avverkningen, utgjorde den en straffbar handling. Skogsbolaget borde vid besiktningar av området ha funnit att det rörde sig om tillståndspliktig avverkning. Bolaget hade därför genom oaktsamhet medverkat till den olovliga avverkningen. Det skogsbolag som köpte virket ålades en företagsbot 18Varbergs tingsrätt, mål nr B 674-15. 19NJA 1999 s. 760. med för medverkan till brott mot skogsvårdslagen 38 § första stycket 5.20 ska anmäla misstänkta överträdelser av straffrättsliga bestämmelser till Polis- eller . Som framgår av det föregående kapitlet gjorde –2015 totalt 173 åtalsanmälningar. Dessa avsåg misstanke om brott mot skogs- vårdslagen, och lagen om handel med timmer och trä- varor. var motsvarande siffra 150. Gällande tillstånd till avverkning i fjällnära skog och avverkning av ädellövskog gjordes sammanlagt 13 åtalsanmälningar – 2015. anmäldes 2 fall som gällde avverkning i fjällnära skog till åklagare. Inga åtalsanmälningar gällde brott mot ädellövskogsbestämmelserna. I fråga om avverkningar utan tillstånd –2015 har straff- rättslig påföljd dömts ut i tre ärenden. I samtliga dessa var mark- ägaren en fysisk person. I de tre fallen bestämdes påföljden till mellan 30 och 50 dagsböter. I ett fall ålades markägaren betalningsskyldighet till staten med såsom förverkat värde av olovlig av- verkning. Virkesvärdet förverkades med stöd av 39 § skogsvårdslagen. 20 , mål nr B 1217-13. Domen överklagades men hovrätten meddelade inte prövningstillstånd. 6.4.4Lagen om handel med timmer och trävaror Som har beskrivits i föregående kapitel innehåller timmerförord- ningen och timmerlagen bestämmelser som syftar till att förhindra att timmer och trävaror som kommer från olaglig avverkning släpps ut på marknaden. Handel med timmer från avverkningar som har gjorts utan tillstånd omfattas av straffbestämmelserna i lagen om handel med timmer och trävaror. Det är verksamhetsutövaren som är ansvarig enligt timmerför- ordningen och lagen om handel med timmer och trävaror. 6.5Sammanställning om ansvar och straff vid avverkning i fjällnära skog och av ädellövskog 7 Skyldigheter vid avverkning I utredningens uppdrag ingår att föreslå vem eller vilka som bör ha ansvaret för att fullgöra skyldigheter enligt skogsvårdslagstiftningen. I de två närmast föregående kapitlen redovisas de skyldigheter som hänger samman med kraven på att underrätta om vissa skogsbruksåtgärder eller att ansöka om tillstånd. I detta kapitel redovisas de skyldigheter som på olika sätt är för- knippade med den mest ingripande fasen av det trakthyggesbruk som dominerar det svenska skogsbruket, nämligen föryngringsavverk- ningen. Utredaren ska analysera vem eller vilka som bör ansvara för att fullgöra dessa skyldigheter och föreslå de ändringar som bedöms vara lämpliga. Vidare ska utredaren överväga om straffbestämmel- serna i skogsvårdslagstiftningen är utformade på ett lämpligt sätt, om de skyldigheter som är kriminaliserade även fortsättningsvis bör vara det eller om de bör sanktioneras på annat sätt och särskilt om straffskalorna bör ändras. Det bör dock noteras att de skyldigheter som avser hänsyn redovisas i ett eget kapitel (kapitel 9). De delar av utredningen som gäller straffbestämmelserna redovisas närmare i kapitel 10–12. 7.2Regler om avverkningsformer och ålder på skog Som har redovisats i kapitel 4 kan avverkning utföras på olika sätt och med olika syften. Avverkning på produktiv skogsmark ska dock vara ändamålsenlig för återväxt av ny skog eller främja skogens ut- veckling (10 § skogsvårdslagen). Bestämmelsen syftar till att ge skydd mot olämpliga avverkningar. Reglerna om avverkningsformer ska möjliggöra ett varierat brukande av skogen. De avverkningsformer som används är i huvudsak röjning och gallring (som vanligen syftar till att främja skogens utveckling ur ett virkesproduktionsperspektiv) samt föryngringsavverkning (som inriktas på att anlägga ny skog). Innan skogsvårdslagstiftningen avreglerades var dessa former de enda tillåtna, men detta ändrades i syfte att ge markägarna en större frihet att själva avgöra hur och när en avverkning ska genomföras. Begreppet slutavverkning togs bort ur bestämmelsen, och bestämmelserna om tillåtna avverkningsformer ändrades för att markera att slutavverkning också kan innebära annat än kalavverk- ning.1 Föryngringsavverkning är det begrepp som används i skogsvårdslagstiftningen i stället för begreppet slutavverkning.2 Be- greppet föryngringsavverkning överensstämmer också bättre med synsättet att skogsbruk är en cyklisk verksamhet där den skog som avverkas ska ersättas med ny skog. har bemyndigats att meddela föreskrifter om att bestånd under en viss ålder inte får avverkas. Syftet är att skydda den yngre skogen. kan vidare meddela föreskrifter om hur avverkning ska bedrivas för att anses ändamålsenlig för återväxt av ny skog eller för att anses främja skogens utveckling (10 § skogsvårds- lagen och 11 § skogsvårdsförordningen). Föreskrifterna anger vad som krävs för att en avverkning ska anses ändamålsenlig för återväxt genom naturlig föryngring och skogsodling, dvs. plantering eller sådd3 samt hur avverkning ska göras för att främja skogens utveckling.4 Vidare finns särskilda regler för avverkning för försöksverksamhet och för att bevara och utveckla natur- och kulturmiljövärden.5 Det finns också bestämmelser om lägsta ålder för föryngringsavverkning.6 7.2.1Straffansvar för avverkning före lägsta ålder Att genomföra avverkning på produktiv skogsmark som inte är ända- målsenlig för återväxt av ny skog eller som inte främjar skogens ut- veckling är straffbart enligt 38 § första stycket 1 skogsvårdslagen. Den som av uppsåt eller av oaktsamhet bryter mot denna bestäm- 1992/93:226, s. 58 f. 2Föryngringsavverkning definieras i 3 kap. 4 § SKSFS 2011:7. 33 kap. 1 § SKSFS 2011:7. 43 kap. 2 § SKSFS 2011:7. 53 kap. 2 a–d §§ SKSFS 2011:7. 63 kap. 3–9 §§ SKSFS 2011:7. Ofta brukar dessa bestämmelser betecknas LSÅ, lägsta slutavverk- ningsålder. melse kan dömas till böter eller fängelse . I lag- stiftningen anges inte särskilt vem som kan hållas ansvarig om skog har avverkats i strid med 10 § första stycket skogsvårdslagen. Enligt uppgift från gjorde myndigheten –2015 två åtalsanmälningar gällande brott mot reglerna om lägsta ålder för avverkning. I båda fallen gjordes anmälan mot såväl mark- ägaren som virkesköparen. I det ena fallet, där markägaren var en juridisk person, utdömdes 50 dagsböter för markägarens ombud. I det andra fallet, där markägaren var en fysisk person, lades ärendet ned av åklagaren med motiveringen att uppsåt eller oaktsamhet inte kunde styrkas. Med stöd av 6, 10 och 35 §§ skogsvårdslagen kan förelägga om lämpliga återväxtåtgärder eller förbjuda avverkningen, om återväxt av ny skog inte kan tryggas. Skogsvårdslagstiftningen innehåller bestämmelser som ställer krav på ransonering av skogen. Detta motiveras av krav på långsiktig hushåll- ning och miljömål.7 Reglerna syftar till att bevara kontinuiteten i skogsbruket och hindra skogsägare från att avverka all skog på en och samma gång. Olika krav gäller beroende på brukningsenhetens stor- lek. Som brukningsenhet räknas den produktiva skogsmark inom en kommun som tillhör samma ägare om inte annat följer av föreskrifter som har meddelats av regeringen eller den myndighet som regeringen bestämmer (12 § skogsvårdslagen). I 14 § skogsvårdsförordningen re- gleras i vilka situationer kan besluta att innehav i flera kommuner ska utgöra en brukningsenhet. Ransoneringsreglerna be- rör skogsfastigheter med mer än produktiv skogsmark. För att främja en jämn åldersfördelning av skogen får, i fråga om större skogsinnehav, får det meddelas föreskrifter om att endast en viss andel av en brukningsenhets areal produktiv skogsmark får av- verkas . I fråga om övriga skogsinnehav kan det föreskrivas om att det inte får avverkas i en sådan omfattning att mer än hälften av brukningsenhetens areal kommer bestå av kalmark och yngre skog (11 § skogsvårdslagen). I 12 § skogsvårdsförordningen 1992/93:226, s. 60. föreskrivs att det på brukningsenheter större än produktiv skogsmark inte får föryngringsavverkas i en sådan utsträckning att mer än hälften av brukningsenhetens produktiva skogsmarksareal kommer att bestå av kalmark och skog . Avverkning får dock alltid ske i sådan utsträckning att högst av bruk- ningsenhetens produktiva skogsmark kommer att bestå av kalmark och skog För brukningsenheter större än har meddelat särskilda föreskrifter om att högst en viss andel av en bruk- ningsenhets areal produktiv skogsmark får avverkas under en viss period.8 får medge undantag från ransoneringsreglerna bl.a. av skogliga skäl eller för att möjliggöra rationella avverkningar eller större investeringar.9 Enligt 13 § skogsvårdslagen ska på begäran meddela beslut på förhand huruvida viss avverkning är förenlig med föreskrifter meddelade med stöd av 11 § skogsvårdslagen. I förarbetena uttalas att en skogsägare ska kunna få förhandsbesked om en avverkning är för- enlig med lagstiftningens krav på ransonering av den slutavverknings- mogna skogen.10 I allmänna råd till bestämmelsen anger Skogsstyrel- sen att förhandsbeslut bör kunna begäras av skogsmarkens ägare eller den som på annat sätt förfogar över skog på brukningsenheten. Den som uppsåtligen eller av oaktsamhet bryter mot en föreskrift som meddelats med stöd av 11 § skogsvårdslagen döms till böter (38 a § 1 skogsvårdslagen). 7.4Regler gällande skogliga impediment Av totala landyta på närmare klassas som skogsmark. Av skogsmarken är klassad som produktiv skogsmark.11 Resterande del klassificeras som skogligt impediment. De skogliga impedimenten består av improduk- tiv skogsmark samt träd- och buskmark.12 Improduktiv skogsmark är skogsmark där virkesproduktionen i genomsnitt understiger 1 kubik- 812 a § skogsvårdsförordningen och 3 kap. 10 § SKSFS 2011:7. 913 § skogsvårdsförordningen. 1992/93:226, s. 92. 11www.skogssverige.se/skog/fakta-om/den-svenska-skogen 122 § skogsvårdslagen. meter virke per hektar och år. Träd- och buskmark är mark som inte utan produktionshöjande åtgärder klarar de krav avseende höjd eller kronslutenhet som har satts för att marken ska betraktas som pro- duktiv skogsmark. På grund av den låga virkesproducerande förmågan har de skogliga impedimenten ett lågt ekonomiskt värde för skogsbruket. Skogliga impediment kan dock ha stor betydelse för den biologiska mång- falden. Detta beror på att frånvaron av omfattande skogsbruksaktivi- teter har lett till att dessa impediment har en lång skoglig kontinuitet. Skyddade växt- och djurarter kan finnas i dessa områden, arter som även bidrar till variationen i skogsekosystemet. De skogliga impedi- menten skapar även viktiga renbeten i form av hänglav och fungerar som flyttleder och har därför även betydelse för rennäringen.13 Avverkning, skogsvårdsåtgärder och gödsling på skogliga impedi- ment som är större än är förbjudet (13 a § skogsvårdslagen). Bestämmelsen fanns tidigare i föreskrifter men flytta- des 2010 över till lagen. Som skäl anförde regeringen de skogliga im- pedimentens betydelse för allmänna intressen och för den biologiska mångfalden genom den variation de skapar i skogslandskapet. Endast enstaka träd får avverkas under förutsättning att det inte förändrar naturmiljöns karaktär. Naturmiljöns karaktär förändras vanligen om de grövre träden avverkas.14 Förbudet gäller inte avverkning vid änd- rad markanvändning. kan i enskilda fall medge undan- tag från förbudet, om det finns särskilda skäl (18 § skogsvårdsförord- ningen). Ett exempel på sådant särskilt skäl kan enligt förarbetena vara att avverkning behövs vid bebyggelse eller anläggande av en väg.15 Överträdelse av förbudet mot avverkning, skogsvårdsåtgärder och gödsling på skogliga impediment är inte straffbelagt eller sanktionerat på annat sätt. Det anges inte heller i skogsvårdslagstiftningen vem som ansvarar för att förbudet inte överträds. När förbudet överflyttades till skogsvårdslagen uttalade reger- ingen att det saknades underlag för att bedöma om en överträdelse av förbudet bör kriminaliseras, och om så bedöms vara fallet, vilket straffvärde en sådan överträdelse i så fall har.16 2009/10:201, s. 41 f. 2009/10:201, s. 42 och 55. 2009/10:201, s. 42. 2009/10:201, s. 48. Inom områden för renskötselns året-runt-marker är det förbjudet att avverka skog, om avverkningen medför ett sådant väsentligt bortfall av renbete att möjligheterna att hålla det tillåtna antalet renar påver- kas eller om avverkningen omöjliggör sedvanlig samling och flytt- ning av renhjord (13 b § skogsvårdslagen). Förbudet gäller således om en planerad avverkning skulle förstöra förutsättningarna för att kunna bedriva renskötsel i det berörda om- rådet. Området där förbudet gäller bestäms enligt 3 § rennäringslagen (1971:437). Detta område är detsamma som där kravet på samråd gäl- ler enligt 20 § skogsvårdslagen och där kravet på redovisning i avverk- ningsanmälan om hänsyn till rennäringen gäller enligt 14 § skogsvårds- lagen. Bestämmelsen infördes och ersatte en tidigare regel om när tillstånd till avverkning inte fick lämnas. Förbudet föranleddes av att kravet på tillstånd till avverkning av skog inom området för svår- föryngrad skog upphävdes och att den generella hänsynsregeln för ren- näringens intressen inte ansågs ge ett lika starkt skydd. skulle efter ändringen ha samma möjligheter att förbjuda avverkning eller ställa villkor för avverkning som vid tillståndsprövningen.17 Skogsvårdslagstiftningen anger inte vem som är ansvarig för det fall en överträdelse av förbudet mot avverkning sker. Överträdelse är inte heller straffbelagd. Om underrättas om avverkningen, har myndigheten möjlighet att besluta om att förbjuda avverkningen eller ställa upp villkor för avverkningen genom ett föreläggande. 7.6Samråd med berörd sameby Före en avverkning inom renskötselns året-runt-marker måste den sameby som berörs av den planerade avverkningen beredas tillfälle till samråd (20 § skogsvårdslagen). får meddela föreskrif- ter om samråd med berörd sameby före annan avverkning än sådan röjning eller gallring som främjar skogens utveckling.18 2009/10:201, s. 33 f. 1824 § skogsvårdsförordningen. Samrådsförfarandet ska fungera som ett sätt att förebygga kon- flikter om markanvändningen mellan skogsbruket och rennäringen. En dialog ska på förhand föras om vilka hänsyn som ska tas vid åtgär- der. Det är skogsmarkens ägare som ska bereda den berörda samebyn tillfälle till samråd. Med berörd sameby avses den sameby inom vars betesområde avverkningstrakten ligger. Samråd ska genomföras före föryngringsavverkning eller avverkning för byggande av skogsbilväg. Samrådet ska omfatta avverkningen med efterföljande skogsvårds- åtgärder.19 Samrådsskyldigheten har begränsats för brukningsenheter som är mindre än produktiv skogsmark. Tillfälle till samråd be- höver då inte ges för hyggen som är mindre än , eller i fjäll- nära skog , produktiv skogsmark inom brukningsenheten. Dock ska samråd genomföras om avverkningen berör för rennäringen särskilt viktig hänglavbärande skog, rastbete, arbetshage, flyttled eller om hygget ansluter till kalmark eller plantskog som tillsammans med det planerade hygget överstiger , eller i fjällnära skog 10 hek- tar, inom brukningsenheten. Motsvarande lättnad för brukningsenhe- ter som är större än kan parterna komma överens om.20 Ett skriftligt bevis om att berörd sameby har beretts tillfälle till samråd ska bifogas en underrättelse om avverkning eller en ansökan om tillstånd till avverkning.21 har tagit fram blanket- ter, anvisningar och protokoll som skogsbruket kan använda som stöd för samrådet. Den som bryter mot en föreskrift som har med- delat med stöd av regeringens bemyndigande gällande samråd med sameby kan dömas till böter.22 Om ett förvärv av en fastighet är beroende av förvärvstillstånd enligt jordförvärvslagen (1979:230) får avverkning som huvudregel inte på- börjas innan sådant tillstånd har meddelats (10 a § skogsvårdslagen). 194 kap. 2 § SKSFS 2011:7. 204 kap. 3 § SKSFS 2011:7. 214 kap. 4 § SKSFS 2011:7. 2238 a § 2 skogsvårdslagen. Bestämmelsen infördes för att motverka s.k. exploaterande för- värv, dvs. att en förvärvshandling utformades så att förvärvaren fick avverka skogen på fastigheten, trots att förvärvstillstånd inte hade erhållits. Detta kunde leda till ekonomisk skada för överlåtaren, om förvärvstillstånd nekades och fastigheten återgick till överlåtaren.23 får medge undantag från förbudet, om det finns särskilda skäl (10 a § andra stycket skogsvårdslagen). Undantaget är avsett för situationer där avverkningen fördröjs på grund av hand- läggningen av frågan om förvärvstillstånd och då förvärvaren har stor nytta av att avverkningen kan ske tidigare.24 Att påbörja en avverkning innan tillstånd enligt jordförvärvslagen har meddelats är straffbelagt enligt 38 § 1 skogsvårdslagen. Den som bryter mot förbudet kan dömas till böter eller fängelse . Förbudet riktar sig mot förvärvaren av skogsmarken. 7.8Sammanställning om ansvar och straff I skogsvårdslagstiftningens bestämmelser om skyldigheter vid avverk- ning anges inte alltid vem som är ansvarig för att bestämmelserna följs. Endast reglerna rörande tillstånd enligt jordförvärvslagen (förvärva- ren) och samråd med sameby (skogsmarkens ägare) har en utpekad adressat. I förarbetena till skogsvårdslagen uttalades det att skogsmar- kens ägare ensam måste bära ansvaret gällande skyldigheten att ranso- nera den äldre skogen vid avverkning.