sou · H5B368 · 2017-09-05 00:00:00 — I förarbetena till bestämmelsen har uttalats att det är en självklar utgångspunkt för den offentliga verksamheten att språket som används ska kunna förstås av dem som berörs av åtgärder som vidtas eller beslut som fattas av domstolar, förvaltningsmyndig- 17 En utförlig redogörelse av arbetet med klarspråk finns bl.a. i Ds 2014:14, s. 48 ff. Rätt till information (artiklarna 4-5) heter och andra företrädare för offentlig verksamhet.18 Bestämmel- sen tar sikte på den kommunikation som sker mellan en myndighet eller annan företrädare för offentlig verksamhet och den enskilde medborgaren. Det omfattar både det skrivna och talade språket. Arbete med klarspråk m.m. bedrivs särskilt vid de olika myndig- heterna. Polisen, och domstolar har t.ex. arbetat och arbetar med olika projekt och andra åtgärder. Det krävs alltså inte några särskilda åtgärder för att se till att direktivets krav på ett enkelt och lättillgängligt språk får ett ökat genomslag. Direktivet föreskriver, som närmare redovisats ovan, att den infor- mation som lämnas ska antecknas i enlighet med det nationella för- farande för dokumentation. Det som ska antecknas är med andra ord att barnet har underrättats om sina processuella rättigheter. Av artikeltexten får anses kunna utläsas att syftet med en sådan doku- mentationsskyldighet inte är att medlemsstaterna ska införa några nya system för anteckningar eller att den administrativa bördan ska öka. Syftet är i stället att befintliga förfaranden för anteckningar ska användas även när det gäller att dokumentera att en misstänkt eller tilltalad har fått information enligt direktivet. Det regleras i 23 kap. 21 § första stycket RB att det vid för- undersökningen ska föras protokoll över vad som förekommit av betydelse för utredningen. I förundersökningskungörelsen finns mer detaljerade bestämmelser om vad ett förundersökningsprotokoll ska innehålla. Det sägs bl.a. att det i protokollet ska antecknas dels tid och plats för åtgärder under förundersökningen, dels att underrättelse har skett enligt 23 kap. 18 § första stycket första meningen RB, dvs. underrättelse om skälig misstanke om brott (se 20 § förunder- sökningskungörelsen). Av denna bestämmelse följer alltså att det ska antecknas att den misstänkte har informerats om anklagelsen som har riktats mot honom eller henne. Det torde också följa av bestämmelsen att det ska antecknas att den misstänkte har infor- merats om sina rättigheter. JO har också uttalat att det vid varje 18 Se prop. 2008/09:153, s. 48 ff. Rätt till information (artiklarna 4-5) förhör tydligt bör dokumenteras vilken information som har läm- nats och vilken inställning den misstänkte haft.19 Vid genomförandet av EU-direktivet om rätten till information vid straffrättsliga för- faranden ansågs gällande regler för dokumentation under förunder- sökningen uppfylla direktivets krav.20 Vi gör inte någon annan be- dömning när det gäller barnrättsdirektivet. När det gäller information om en frihetsberövads rättigheter under verkställigheten kan konstateras häktesförordningen omfattar krav på dokumentation (se t.ex. 5 §). Krav på dokumentation ställs också i både Kriminalvårdens och Polismyn- dighetens föreskrifter på området. Av 7 kap. 1 § i Kriminalvårdens föreskrifter och allmänna råd framgår t.ex. att omständigheter som är av betydelse för vistelsen i förvaringslokalen ska dokumenteras i den intagnes journal. Detta inkluderar bl.a. beslut som har fattats, viktiga händelser och väsentliga uppgifter om vidtagna eller plane- rade åtgärder avseende den intagne. En motsvarande bestämmelse som gäller intagna i polisarrest finns i 2 kap. 3 § i föreskrifter och allmänna råd. Av föreskrifter och allmänna råd följer också särskilt att det ska dokumenteras att information om bl.a. rättigheter har lämnats till den intagne (se 1 kap. 4 §). Det finns alltså krav på dokumentation i myn- digheternas föreskrifter på området. Under alla förhållanden är det i myndigheternas föreskrifter och allmänna råd som kravet på doku- mentation gällande lämnandet av information fortsättningsvis bör preciseras. Vi föreslår därför inte några författningsändringar i detta sammanhang. 12.5.3Kort om den praktiska hanteringen Flera krav på information ställer även ökade krav på de myndig- heter och aktörer som ansvarar för att lämna informationen. Den praktiska hanteringen spelar stor roll för vilket genomslag direkti- vet får. I annat fall kan syftet undermineras och det barn som miss- tänks eller är tilltalat riskerar att gå miste om rättigheter. 19Se t.ex. beslut av JO 2013/14 s. 133. 20Se Ds 2013:18, s. 88. Rätt till information (artiklarna 4-5) Direktivet kräver inte att barnet informeras skriftligen annat än om han eller hon är frihetsberövad som anhållen eller häktad. Under- rättas personen muntligen om sina rättigheter finns det måhända ett större utrymme att anpassa informationen efter omständig- heterna i det enskilda fallet. Fördelen med att lämna skriftlig infor- mation är dock att den kan utformas mera allmängiltigt och enhetligt. Berörda myndigheter anpassade sig på det sättet också tidigt till den informationsskyldighet som följde av direktivet om rätt till in- formation vid straffrättsliga förfaranden. När det gällde kravet på skriftlig information utvecklade t.ex. polisen tillsammans med Åkla- garmyndigheten blanketter innehållande den skriftliga information som en misstänkt som är anhållen eller häktad har rätt att få.21 Det är svårt att tänka sig något annat än att även detta direktiv kommer att ge upphov till blanketter eller broschyrer, åtminstone i de fall där det ställs krav på skriftlig information. Att informationen ges i sådan form innebär bl.a. att alla kommer att få samma infor- mation och har möjlighet att behålla informationen under hela för- farandet. 12.6Information som ska lämnas till person med föräldraansvar eller annan lämplig vuxen (artikel 5) Bedömning: Svensk rätt uppfyller – med de kompletteringar som föreslås ovan – direktivet när det gäller kravet på att infor- mation ska lämnas även till personer med föräldraansvar, dvs. vårdnadshavare, alternativt annan lämplig vuxen. Några författ- ningsändringar är inte nödvändiga. Som genomgången ovan visar förutsätter direktivet att barnets vård- nadshavare eller, i vissa fall, annan lämplig vuxen, får information om de processuella rättigheter som barnet har och ska underrättas om. Informationen bör lämnas skriftligt eller muntligt, eller på båda sätten.22 Den bör lämnas och vara så 21Se t.ex. RättsPM av , Misstänktas rätt till insyn vid frihetsberövande m.m., Utvecklingscentrum , (uppdaterad ), RättsPM 2014:1, s. 6. 22Se direktivets ingress, beaktandesats 22. Rätt till information (artiklarna 4-5) utförlig som krävs för att säkerställa ett rättvist förfarande och ett effektivt utövande av barnets rättigheter. Kraven enligt artikel 5 om att den information som barnet får också ska lämnas till person med föräldraansvar eller annan lämplig vuxen person är – med de kompletteringar som föreslås ovan – uppfyllda i svensk rätt. Enligt 5 § LUL ska vårdnadshavare eller någon annan som svarar för den unges vård och fostran samt någon annan som har en fost- rande roll i förhållande till den unge underrättas i de fall någon som inte fyllt är skäligen misstänkt för brott. Om barnet har gripits, anhållits eller häktats på grund av brottsmiss- tanken, ska vårdnadshavaren eller annan vuxen underrättas om detta och om skälen för det med underrättelsen om brotts- misstanken eller annars efter frihetsberövandet (jfr även 24 kap. 21 a § RB). Vårdnadshavare eller annan vuxen ska även kallas till förhör med det misstänkta barnet. De kommer då att få samma rättighetsinformation som barnet får. De får t.ex. en mera allmän genomgång av den fortsatta handläggningen, vad som ska hända under förfarandet och vilka myndigheter som är involverade. Den informationen bör, som framgått ovan, även belysa det barn- perspektiv som ska prägla hela förfarandet – och som innebär att barn ska särbehandlas i ett straffrättsligt förfarande, inklusive vid frihetsberövande m.m. (se även ovan, avsnitt 12.3.2). När det gäller den praktiska hanteringen finns det inte heller något som hindrar att vårdnadshavaren t.ex. får samma blankett eller broschyr som barnet. Underrättelse om brottsmisstanke, kallelse till förhör eller under- rättelse om frihetsberövande till vårdnadshavaren eller annan vuxen får skjutas upp enbart om det är nödvändigt för att sakens utred- ning inte väsentligen ska försvåras. Frågan om en underrättelse eller kallelse till förhör innebär att utredningen väsentligen försvåras av- görs av undersökningsledaren. JO har , redan innan nu gällande 5 § LUL trädde i kraft, betonat vikten av att underrättelse om frihetsberövande lämnas så snart det kan ske. Som särskilt be- tänkligt har JO framhållit att man dröjer med underrättelser beträf- fande underåriga.23 Av 5 § andra stycket LUL följer numera uttryck- ligen att underrättelse ska lämnas när det inte längre finns skäl att JO 1985/86 s. 152. Rätt till information (artiklarna 4-5) skjuta upp den. 24 Detsamma gäller i fråga om kallelse till förhör om sådant är planerat att hållas. Därmed garanteras vårdnadshavare m.fl. rätt till information även i ett senare skede. En underrättelse eller kallelse till vårdnadshavare ska, enligt 5 § tredje stycket LUL, inte göras om det strider mot barnets bästa eller om det finns andra särskilda skäl. Motsvarande gäller i förhål- lande till andra personer som kan få en underrättelse, t.ex. en stöd- person. Vad som är barnets bästa ska avgöras efter en bedömning i varje enskilt fall.25 Det ska konstateras efter ett aktivt övervägande i det konkreta fallet och redovisas. Om det, efter en sådan bedöm- ning, inte finns förutsättningar att underrätta eller kalla vårdnads- havare bör en annan lämplig vuxen underrättas och kallas som ingår i den krets som avses i 5 § LUL (se även avsnitt 9.3.2 om att myn- digheterna i första hand bör inhämta uppgifter från barnet om det finns någon annan vuxen än vårdnadshavaren som står i ett sådant förhållande till honom och henne att denna person bör underrättas och kallas). Finns det inte någon lämplig person i barnets närhet att lämna information till kan underrättelse redan enligt gällande ordning lämnas till företrädare för socialnämnden. Detta faller sig oftast naturligt genom att nämnden, i enlighet med 6 § LUL, genast ska underrättas när någon som inte har fyllt är skäligen misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa. Om barnet har gripits, anhållits eller häktats på grund av brottsmisstanken, ska socialnämn- den underrättas om detta och om skälen för det med under- rättelsen om brottsmisstanken eller annars genast efter frihetsberö- vandet. Enligt 7 § ska företrädare för också närvara vid förhör med den som inte har fyllt och som är misstänkt för ett brott på vilket fängelse kan följa – förutsatt att det är möj- ligt och kan ske utan men för utredningen. Det ska i övrigt nämnas att det även finns andra bestämmelser som tar sikte på information till vårdnadshavare och andra som har en fostrande roll i förhållande till barnet. En sådan bestämmelse är 26 § LUL som säger att vårdnadshavare m.fl. som huvudregel ska underrättas om åtal och förhandling i domstol. I vissa fall ska vårdnadshavare eller motsvarande även kallas att höras vid förhand- 2015/16:187, s. 39. Rätt till information (artiklarna 4-5) Denna typ av bestämmelser bidrar också till att vårdnads- havare m.fl. får relevant och tillräcklig information, även t.ex. när barnet är föremål för ett summariskt förfarande, där någon för- undersökning inte genomförs (se 23 kap. 22 § RB, jfr avsnitt 12.3.4 ovan). Slutligen kan sägas att offentlighets- och sekretesslagen (2009:400) inte hindrar att information lämnas till vårdnadshavare m.fl. Mer specifikt följer av 35 kap. 10 § OSL att sekretess inte hindrar att upp- gift lämnas till enskild enligt vad som föreskrivs i lagen med särskilda bestämmelser om unga lagöverträdare.26 12.7Personer som fyller under det straffrättsliga förfarandet Bedömning: Det krävs inte några lagstiftningsåtgärder för att säkerställa rätten till information när det gäller personer som var barn när det straffrättsliga förfarandet inleddes, men som där- efter fyllt . Som framgår även av tidigare kapitel anger artikel 2.3 att flera av direktivets rättigheter ska tillämpas på personer som var barn när de blev föremål för förfarandet men som hunnit fylla under dess gång. Detta under förutsättning att det bedöms som lämpligt med hänsyn till omständigheterna i det enskilda fallet. Den berörda personens mognad och sårbarhet ska beaktas. När det gäller direktivets bestämmelser om rätt till information ger den direktivbestämmelsen inte upphov till några större frågor. Artikel 5, som gäller barnets rätt att få den person som har för- äldraansvar, alternativt annan vuxen, informerad, omfattas naturligt nog inte av kravet i artikel 2.3. Den artikeln ska alltså inte tillämpas på personer som fyller under det straffrättsliga förfarandet. I övrigt får en misstänkt information om sina rättigheter tidigt i ett förfarande, vanligtvis redan i samband med att han eller hon delges skälig misstanke om brott. Det borde ytterst sällan inträffa att per- sonen då hunnit fylla . Värt att nämna är dock att de nuvarande 26 Se , m.fl., m.m.\Lagen (1964:167) med särskilda bestäm- melser om unga lagöverträdare (, Zeteo), kommentaren till 5 §. Rätt till information (artiklarna 4-5) reglerna om rätt till information i förundersökningskungörelsen präglas av att hänsyn ska tas till omständigheterna i det enskilda fallet. Informationen kan således göras mer eller mindre fyllig redan i dags- läget. Sammanfattningsvis kräver inte artikel 2.3 att några särskilda åt- gärder genomförs när det gäller rätten till information. 13 Utbildning m.m. (artikel 20) 13.1Om utbildning eller krav på särskild kompetens m.m. De rättigheter som omfattas av direktivet är centrala i det straff- rättsliga förfarandet. De är av stor betydelse både under förunder- sökningen som under rättegången i domstol. I den i kap. 2 nämnda färdplanen inom EU slås fast att skyddet av misstänktas och tilltalades rättigheter är en grundläggande princip i unionen. Det framhålls att rättighetsskyddet är av avgörande betydelse för att upprätthålla det ömsesidiga förtroendet mellan medlemsstaterna och för allmänhetens tillit till unionen. Enligt färdplanen måste unionsmedborgarskapet ge EU-medborgarna de grundläggande rättigheter som fastställs i EU- stadgan om de grundläggande rättigheterna och i europakonventio- nen. måste samarbetet mellan rättsliga myndigheter och det ömsesidiga erkännande av straffrättsliga domar och beslut inom EU utvecklas. Att kunna garantera vissa grundläggande rättigheter för barn som är misstänkta eller tilltalade är, även ur det perspektivet, av stor betydelse. Barns särskilda sårbarhet ställer krav på att medlems- staterna har system där det finns möjligheter att se till deras särskilda behov m.m. Som framgått av de tidigare avsnitten uppfyller svensk rätt redan i stora delar vad som krävs enligt direktivet. Det är emellertid inte tillräckligt att det finns regler som garanterar rättigheterna. Av minst lika stor betydelse är att regleringen tillämpas på ett sätt som gör att barnets rättigheter tillgodoses. Enbart på så sätt kan regleringen få avsett genomslag. Detta ställer bl.a. krav på de personer som hanterar misstänkta och tilltalade barn i sin yrkesutövning. Av den anledningen omfattar inte bara unionsrätten – utan även andra inter- nationella normer – krav på utbildning eller specialisering när det Utbildning m.m. (artikel 20) gäller de yrkesverksamma som arbetar med ärenden som involverar barn. Flera av de internationella normerna rekommenderar alltså att de som arbetar med barn ska få nödvändig utbildning när det gäller barns rättigheter och behov.1 Direktivet behandlar utbildning m.m. i förhållande till barn som är misstänkta eller tilltalade i artikel 20. Artikel 20 består av fyra punkter. Dessa får bl.a. sägas ta sikte på att säkerställa att yrkesverksamma som kommer i direkt kontakt med barn som är misstänkta eller tilltalade i ett straffrättsligt förfarande tar hänsyn till de särskilda behoven hos barn i olika åldergrupper – så att förfarandena kan anpassas till behoven.2 I den första punkten, artikel 20.1, behandlas krav på utbildning när det gäller personal vid brottsbekämpande myndigheter som han- terar ärenden där barn är misstänkta eller tilltalade. Den behandlar även utbildning av personal vid häkten som hanterar ärenden som inbegriper barn. Av artikeln följer att dessa yrkeskategorier ska få sär- skild utbildning. Utbildningen ska vara på en nivå som är anpassad till deras kontakt med barnen. Den ska omfatta barns rättigheter, lämplig förhörsteknik, barnpsykologi och kommunikation på ett språk som är anpassat till barnets förutsättningar. Den andra punkten av artikeln, artikel 20.2 tar sikte på domare och åklagare. De som hanterar barn ska ha särskild kompetens på området, eller faktisk tillgång till särskild utbildning, eller till både och. Den tredje punkten, artikel 20.3, gäller försvarare. Där anges att medlemsstaterna ska vidta lämpliga åtgärder för att främja genom- förandet av särskild utbildning för försvarare som hanterar straff- rättsliga förfaranden som inbegriper barn. Vederbörlig hänsyn ska tas till juristkårens oberoende och till den roll som innehas av dem som är ansvariga för att utbilda försvarare. 1Se t.ex. artikel 40.1 och 40.3 i . Jfr även punkt 63 i riktlinjerna från Europa- rådets ministerkommitté för ett barnvänligt rättsväsende antagna . En redogörelse för betydelsen av utbildning m.m. finns även i Commission Staff Working Docu- ment. Accompanying the document Proposal for a directive of Parliament and of safeguards for children suspected or accused in criminal proceedings, , SWD (2013) 480 final, avsnitt 4.2.2.c). 2Jfr uttalandena i direktivets ingress, beaktandesats 54. Utbildning m.m. (artikel 20) Sista punkten i artikeln, artikel 20.4, är av mera generell karak- tär. Där anges att medlemsstaterna ska uppmuntra initiativ som gör det möjligt för dem som tillhandahåller stödverksamheter för barn eller verksamheter för reparativ rättvisa att få lämplig utbildning. Utbildningen ska vara anpassad till den nivå som krävs med hänsyn till kontakten med barn. Syftet ska vara att säkerställa att verksam- heterna tillhandahålls i enlighet med yrkesnormerna på ett opartiskt, respektfullt och professionellt sätt. 13.3Huvuddragen enligt gällande ordning 13.3.1Myndigheter som involveras när ett barn är misstänkt eller tilltalat för brott Frågor som gäller utbildning av personal är nära förknippade med vilka krav på specialisering olika handläggningsregler ställer. I lagen (1964:167) med särskilda bestämmelser om unga lagöverträ- dare finns regler för handläggningen hos polis, åklagare och dom- stol av mål och ärenden som rör brott där barn är misstänkta eller tilltalade. I den mån det i den lagen inte finns någon särreglering är det och andra bestämmelser som är tillämpliga. De ska t.ex. nämnas att förundersökningskungörelsen (1947:948) omfattar även regler som tar sikte på handläggningen av ärenden där den misstänkte är . Det finns dock inte några särskilda myndigheter som enbart är specialiserade på unga lagöverträdare. Unga lagöverträdare hanteras av samma myndigheter som hantera vuxna som begått brott (social- tjänsten ersätter dock till stora delar Kriminalvården när det gäller misstänkta som inte fyllt ).3 I den allmänna debatten framförs visserligen inte sällan krav på att det ska inrättas särskilda dom- stolar med uppgift att handlägga ungdomsmål. Sådana förslag har dock av olika skäl inte genomförts. I stället för att inrätta sådana specialiserade domstolar och andra särskilda myndigheter har man valt att låta handläggningsreglerna omfatta specifika krav. 3 Se redovisningen i , RiR 2009:12, Hanteringen av unga lagöver- trädare. En utdragen process, s. 19 ff. Utbildning m.m. (artikel 20) reglerar vem eller vilka som bör handlägga mål eller ärenden rörande unga lagöverträdare. Därutöver ska barnperspektivet naturligtvis också i övrigt beaktas i myndigheternas löpande arbete. antogs t.ex. en nationell strategi för att stärka barnets rättigheter i Sverige.4 Strategin utgår från de mänskliga rättigheter som varje barn ska tillförsäkras enligt internationella överenskommelser, sär- skilt de åtaganden som följer av . Principerna i stra- tegin uttrycker grundläggande förutsättningar för att stärka barnets rättigheter. Avsikten är att strategin ska vara en utgångspunkt för offentliga aktörer på statlig och nivå som i sina verksam- heter ska säkerställa de rättigheter barn har. Den vänder sig således till riksdag, regering, statliga myndigheter, landsting och kommuner. Ansvaret för förunderökningsledningen är enligt bestämmelser, som huvudregel, fördelat mellan polis och åklagare. Åklagare leder förundersökningar om sådant som inte anses vara av enkel beskaffenhet så snart någon skäligen kan misstänkas för brottet och även i annat fall om det är påkallat av särskilda skäl, se 23 kap. 3 § RB. Detta motiveras inte minst av att åklagare har en processtrategisk kompetens som är nödvändig i komplicerade eller omfattande brottsutredningar.6 I sådana utredningar förekommer inte sällan svårbedömda juridiska frågor eller bevisvärderingsfrågor att ta ställning till. Vidare är det inte alltid självklart vilka prioriter- ingar som ska göras. När det däremot gäller förundersökningar om brott av enkel beskaffenhet har för- utsatts ha en tillräcklig kompetens som förundersökningsledare för att kunna ansvara för dessa förundersökningar på egen hand. gäller denna uppdelning även mål där den misstänkte inte har fyllt 18 år.7 skulle förundersökningar alltid ledas av åkla- gare om den misstänkte inte var myndig. Att regleringen togs bort motiverades av att många av de förundersökningar som gäller unga 2009/10:232. 5Redovisningen bygger huvudsakligen på kontakter med och Polis- myndigheten i den del framställningen avser nuläget och den praktiska hanteringen. Sär- skilda hänvisningar görs också i texten. 6Se t.ex. resonemanget i prop. 2011/12:10, s. 24 f. 2011/12:10. Utbildning m.m. (artikel 20) lagöverträdare är av enkel beskaffenhet. Det var också ett sätt att för- dela resurser mer effektivt. Även i övrigt har både polis och åklagare förstås ett ansvar för handläggningen av ärenden som rör unga lagöverträdare. Polisen utreder brott. Åklagaren meddelar straffvarning (eller åtalsunder- låtelse), utfärdar strafföreläggande eller väcker åtal samt driver mål i domstol. Därför finns också författningskrav när det gäller kom- petens hos den personal vid dessa myndigheter som hanterar ung- domsärenden. Av 2 § LUL framgår att förundersökning mot den som inte har fyllt ska ledas av en åklagare eller en anställd vid som myndigheten har förordnat. Undersöknings- ledaren ska, om det inte möter något hinder, genom intresse och fallenhet för arbete med unga lagöverträdare vara särskilt lämpad för uppgiften. Av 18 § förundersökningskungörelsen framgår vidare att förhör med den som är ska hållas av en person med sär- skild kompetens för uppgiften. Enligt 19 § i förundersökningskun- görelsen bör någon som äger särskild sakkunskap i barn eller förhörs- psykologi biträda vid förhöret eller yttra sig angående värdet av barnets utsaga – om barnets utsaga är av avgörande betydelse för ut- redningen och det är av vikt med hänsyn till barnets ålder och utveck- ling samt brottets beskaffenhet.