sou · H5B345 · 2017-05-31 00:00:00 — åklagaren väcker åtal.7 Bestämmelserna förutsätter alltså inte att svaranden begär att domstolen agerar, eller polisanmäler motpartens agerande. En domstol kan meddela en ogillande dom direkt på uppenbart ogrundade stämningsansökningar, se 42 kap. 5 § RB. Det samma gäller om det inte finns någon laga grund för dom i kärandens fram- ställning. Bestämmelsen ska tillämpas restriktivt och endast när talan i sin helhet är ogrundad.8 Förlorande part ska ersätta den vinnande partens rättegångskostnader9 18 kap. RB innehåller detaljerade bestämmelser om ersättning för rättegångskostnad i tvistemål. Huvudregeln är, enligt 1 §, att den part som förlorar målet ska ersätta motpartens rättegångskostnad. Om parterna ömsom vinner ömsom förlorar, t.ex. att endast vissa av partens yrkanden bifalls eller att ett yrkande endast bifalls till viss del, ska rättegångskostnaden om möjligt fördelas på motsvarande sätt (4 §). Ersättningen ska, enligt 8 §, fullt motsvara kostnaden för rättegångens förberedande och talans utförande jämte arvode till ombud eller biträde, såvitt kostnaden skäligen varit påkallad för till- varatagande av partens rätt. Ersättning ska enligt samma paragraf även utgå för partens arbete och tidspillan i anledning av rättegången. Ränta ska utgå på beloppet då målet avgörs till dess betalning sker. Det finns vissa undantag från denna huvudregel. Exempelvis gäller att en part som har föranlett en onödig rättegång – eller genom vårdslöshet eller försummelse orsakat merkostnader – kan oavsett utgången i målet åläggas att stå för hela eller del av rättegångskostna- derna (3, 3 a och 6 §§). Det finns också bestämmelser i 8 a § som begränsar den ersättning som kan utgå i mål där tvisteföremålet 7För utförligare beskrivning, se Fitger m.fl., kommentaren till 9 kap., inledning och 1–2 §§ RB, Zeteo . 8För utförligare beskrivning, se Fitger m.fl., kommentaren till 42 kap. 5 § RB, Zeteo . 9Framställningen är till stor hämtad ur prop. 2008/09:67 s. 236 f. Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8 SOU 2017:45 uppenbart inte överstiger hälften av basbeloppet enligt lagen (1962:381) om allmän försäkring. Svensk lag uppfyller EU-direktivets krav om skydd mot rättegångsmissbruk Artikel 7.2 stadgar att medlemsstaterna ska se till att de åtgärder, som ska kunna vidtas av domstolarna, ska vara lämpliga. Det finns inte anledning att anta att någon av de bestämmelser i som ovan angetts skulle strida mot direktivets intentioner eller vara olämpliga. Bestämmelserna innebär att det finns ett skydd mot att domstols- förfaranden missbrukas. Därmed måste kravet i artikel 7.1 antas vara uppfyllt. I artikel 7.2 ges exempel på åtgärder som en domstol ska kunna besluta om (skadestånd till svaranden, sanktioner för käranden eller beslut om att informera om ett avgörande), men bestämmelsen är inte tvingande, se första styckets sista mening. Sanktioner för käran- den är möjliga i och med att böter kan dömas ut enligt RB. Det finns inte anledning att införa bestämmelser om skadestånd till svaranden. Någon särskild bestämmelse behöver inte införas i anledning av artikel 7. I sista stycket i artikel 7.2 anges att åtgärderna ska kunna behand- las i ett separat domstolsförfarande. Inte heller denna bestämmelse är tvingande. Det finns inte anledning att i svensk rätt införa bestäm- melser om ett särskilt domstolsförfarande. 6.3Preskriptionstid – artikel 8 Förslag: Domstolen ska vid talan om åtgärder endast få beakta angrepp och försök till angrepp som innehavaren känt till eller borde ha känt till innan talan väcktes. Bestämmelsen förs in som ett nytt stycke i den bestämmelse som reglerar tidsfristen för skadeståndstalans väckande. Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8 Med preskription avses att borgenären förlorar rätten att kräva ut sin fordran efter viss lagbestämd tidsfrist, om borgenären inte agerat på visst sätt. Det är i huvudsak två skäl som brukar anföras till stöd för att det bör finnas regler om preskription. Det är dels svårigheterna att föra bevisning om ett rättsför- hållande, dels olägenheten för gäldenären att bevara bevis om rättsförhållandet. Ett rättsförhållande bör således enligt allmänna principer inte kunna hållas svävande som helst.10 Allmänna bestämmelser om preskription finns i preskriptionslagen (1981:130). Huvudregeln är att en fordran pre- skriberas efter tillkomsten, om inte preskriptionen avbryts . Preskriptionslagens bestämmelser gäller dock endast om inte annat föreskrivs i annan lagstiftning. Föreskrifter som innehåller särskilda preskriptionsbestämmelser, s.k. specialpreskription, finns i flera olika författningar, däribland 10 § nuvarande FHL. I preskriptionsregeln i 10 § nuvarande FHL föreskrivs att skade- ståndstalan endast kan avse skada innan talan väcktes. När den angivna tiden löpt ut går rätten till skadestånd för skada under tid förlorad. En motsvarande bestämmelse om preskription finns i 58 § patentlagen11, vilken bestämmelse lagstiftaren använde som förebild under lagstiftningsarbetet.12 Liknande bestämmelser om preskription finns även i bl.a. varumärkeslagen, firmalagen och mönsterskydds- lagen.13 Det avgörande är tiden för talans väckande, och preskriptionen räknas från den tidpunkten bakåt i tiden. Varje skadestånds- grundande användning av en företagshemlighet ska utgöra en utgångs- 2006/07:79 s. 59. 11Patentlagen (1967:837). 1987/88:155 s. 50. 138 kap. 6 § varumärkeslagen (2010:1877), 19 § fjärde stycket firmalagen (1974:156) och 36 § tredje stycket mönsterskyddslagen (1970:485). Se även 9 kap. 6 § tredje stycket växtförädlar- rättslagen (1997:306). Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8 punkt för preskriptionsfrist.14 Preskriptionstiden räknas från tid- punkten då skadan visar sig, vilken inte behöver sammanfalla med tiden för den skadevållande handlingen.15 Skadegörande handlingar kan dock pågå såsom i form av ett utnyttjande där flertalet intrångsgörande varor säljs efter hand. Varje sådan för- säljning kan då vara en skadegörande handling och preskriptions- tiden räknas från varje sådan försäljning.16 Den preskriptions- brytande handlingen är när talan väcks i domstol. Någon talefrist beträffande förbud eller åtgärder finns inte i nu- varande FHL. Som ovan angetts ska varje skadeståndsgrundande användning av en företagshemlighet utgöra en utgångspunkt för preskriptionsfrist enligt FHL. Vid talan om åtgärder är saken något annorlunda. En domstols förbud att utnyttja en företagshemlighet syftar till att förhindra att käranden drabbas av (ytterligare) skada . Även beslut om andra åtgärder, såsom överlämnande av föremål som innefattar företagshemligheter, syftar till att förhindra framtida skada. Det är dock inte ett krav att innehavaren ska kunna visa att skada verkligen har uppstått eller kan komma att uppträda, utöver det skaderekvisit som förutsätts i definitionen av företags- hemligheter. Domstolens beslut om åtgärder kan endast avse vad som ska gälla för framtiden, även om beslutet grundar sig på svaran- dens tidigare agerande. Domstolen är inte tvungen att besluta om förbud och åtgärder enligt FHL, även om kriterierna för ett sådant beslut i och för sig är uppfyllda.17 Bifall till en förbudstalan eller talan om andra åtgärder, torde förutsätta att risk för framtida skada i vart fall potentiellt föreligger vid tiden för domstolens beslut, eftersom ändamålet med vitet annars skulle sakna betydelse. Typiskt sett måste dock antas att det föreligger risk för framtida skada om någon har begått ett angrepp på en företagshemlighet. Om någon har ut- 14Fahlbeck, s. 510. 15SOU 1983:52 s. 395. 16Se NJA 2011 s. 270. Det rättsfallet avsåg patentintrång, men principen torde gälla även för preskription enligt FHL. 17NJA 2000 s. 435. Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8 nyttjat en företagshemlighet, torde det således vara möjligt att vid vite förbjuda såväl utnyttjande som röjande.18 Avtalade tidsfrister och preskriptionsbestämmelser i kollektivavtal Bestämmelsen om preskription i 10 § nuvarande FHL är inte tvingande utan kan sättas ur kraft genom avtal.19 Inom arbetsrätten finns i flera kollektivavtal förhandlings- ordningar, där tidsfrister för förhandling i rättstvister och väckande av talan regleras. Arbetsdomstolen tillämpar i förekommande fall de talefrist- och preskriptionsbestämmelser som finns i förhandlings- ordningen i kollektivavtal som gäller mellan parterna. Förhandlingsordningarna innehåller normalt tre olika frister: en för att påkalla lokal förhandling, en för att påkalla central förhand- ling och en för att väcka talan.20 En förhandlingsordning i kollektiv- avtal mellan kollektivavtalsslutande parter kan något förenklat sägas innebära följande. Om förhandling mellan arbetstagarorganisation och arbetsgivarorganisation angående en rättstvist inte har hållits ska talan, efter invändning av motparten, avvisas av domstolen. Om en part försitter fristen att påkalla förhandling har den förlorat rätten till förhandling angående anspråket. Om förhandling har hållits på föreskrivet sätt, men talan vid domstolen väcks för sent ska talan inte avvisas. Däremot kan talan, på invändning av part, ogillas såsom preskriberad. Förhandlingsordningar fungerar alltså både som tale- rätts- och preskriptionsregler.21 Enligt EU-direktivets åttonde artikel ska medlemsstaterna fastställa bestämmelser om preskriptionstider, som ska tillämpas på materiella rättsanspråk och ansökningar om sådana åtgärder, förfaranden och rättsmedel som föreskrivs i direktivet. Det ska framgå av bestämmel- serna när preskriptionstiden börjar löpa, preskriptionstidens längd 18Se Fahlbeck, s. 517–518. 19A.a., s. 509. 20AD 2014 nr 65. Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8 och under vilka omständigheter preskriptionstiden ska avbrytas eller tillfälligt upphöra att löpa. Preskriptionstiden får inte vara längre än . Direktivet föreskriver att medlemsstaterna ska fastställa preskrip- tionstid inte bara för skadestånd, utan även för åtgärder, förfaranden och rättsmedel, såsom förbud mot utnyttjande samt om beslut om åtgärder (vilket kan innefatta sådant som överlämnande, korrigering, förstöring eller återkallande från marknaden av intrångsgörande varor). Artikel 8 är en sådan bestämmelse som enligt artikel 1 inte får frångås av medlemsstaterna, även om en avvikelse från bestämmelsen skulle erbjuda högre skydd för företagshemligheter. Den nuvarande bestämmelsen om skadestånd är förenlig med EU-direktivet Enligt 10 § nuvarande FHL kan skadestånd utgå för skada som svaranden har orsakat i tiden före talans väckande. Om skadan ligger längre än bakåt i tiden, är det inte möjligt att få skadestånd enligt FHL. Den svenska bestämmelsen om preskription för skade- stånd i faller innanför direktivets tidsram. Bestämmelsen anger att preskriptionsfristen är från skadan och att tiden bryts när talan väcks. Beträffande skadeståndspreskription uppfyller således nuvarande FHL direktivets krav. Förbud och andra åtgärder – preklusion Den svenska lagtexten i nuvarande FHL om preskription rör endast skadeståndstalan. Någon motsvarande bestämmelse om åtgärder finns inte. Det måste antas att ordalydelsen i artikel 8 innebär att medlems- staterna ska införa en tidsgräns, som klargör hur långt tillbaka i tiden svarandens beteende ska få beaktas av domstolen vid dess beslut om åtgärder. Situationen blir då sådan att termen preskription inte rik- tigt är en rättvisande benämning. Snarare är det fråga om en tidsfrist beträffande vilka omständigheter som ska få åberopas, dvs. en verkan av innehavarens passivitet. I RB finns flera regler som beskär en part möjlighet att efter en viss tidsfrist eller en viss processhandling åbe- Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8 ropa nya grunder eller bevis.22 En term som används för sådana situationer i doktrin och praxis är preklusion.23 En part kan alltså av- skäras från möjligheten att få vissa grunder för sin talan prövad i domstol. En sådan bestämmelse om en tidsfrist för omständigheter som kan föranleda vitesförbud kan i vissa fall framstå som överflödig – antingen finns det risk för framtida skada och därmed skäl för beslutet, eller så finns det inte det. Emellertid föreskriver direktivet att en sådan tidsfrist ska införas. För att svensk lag ska uppfylla direktivets krav behöver således lagen kompletteras så att en domstols beslut om åtgärder och förbud endast får grunda sig på ett sådant svarandens beteende som har förekommit före talans väckande. Domstolens beslut att meddela en åtgärd och förbud ska grunda sig i omständigheterna i det enskilda fallet (se artikel 11.2 och 13). Det finns fall där en tidsfrist åtminstone teoretiskt skulle få bety- delse för domstolens bedömning. Om svaranden utfört en skadegörande handling, exempelvis försäljning av varor som inne- fattar företagshemligheten, torde det finnas större skäl att meddela ett förbud om framtida försäljning än om försäljningen ligger långt bak i tiden. En tidsfrist innebär i dessa fall en gräns för när i tiden en skadegörande handling senast ska ha företagits, för att en domstol ska få låta handlingen väga in bedömningen. Med andra ord så skulle domstolen exempelvis vid en förbudstalan inte i bedömningen få väga in en försäljning som ägt rum , medan en för- säljning som skett får beaktas. På vissa områden inom immaterialrätten finns bestämmelser om att en rättighetshavare som förhåller sig passiv till ett presumtivt intrång kan förlora rätten att invända mot intrånget (se 1 kap. 14 och 15 §§ varumärkeslagen24 samt 8 § firmalagen25). Enligt varumärkeslagen måste innehavaren av ett äldre varumärke vidta åtgärder mot ett yngre varumärke. Om innehavaren av det äldre varumärket trots vetskap om det yngre varumärket inte agerar, kan följden bli att rätten till rättsliga åtgärder går förlorad på grund 22Exempelvis i 13 kap. 3 § där det stadgas att väckt talan inte får ändras, s.k. stupstocksföreläggande enligt 42 kap. 15 § och 15 a § samt bestämmelser i 50 kap. 25 § och 55 kap. 13§ om överklagande till högre instans. För fördjupning, se , Processuell preklusion av nya omständigheter eller bevis rörande saken, Juridik, 1993. 23Se exempelvis och 2006 s. 326. 24SFS (2010:1877). 25SFS (1974:156). Allmänna bestämmelser i – artikel 6–8 av passivitet.26 Om det yngre varumärket har registrerats, inträder passivitet om innehavaren avstår från att vidta åtgärder . Om det yngre varumärket i stället är ett inarbetat varumärke, finns ingen fastställd tidsgräns, utan åtgärderna ska ha vidtagits inom rimlig tid. Vad som är rimlig tid avgörs av domstol, men rimlig tid bör normalt utgöra än fem år.27 Lämpligen kan en sådan passivitetsregel som direktivet före- skriver angående företagshemligheter innebära en tidsgräns . Detta skulle innebära att innehavaren efter att ha fått kännedom om ett angrepp på en företagshemlighet har på sig att väcka talan om åtgärder. Det är lämpligt att tidsfristen är lika lång som preskriptionstiden för skadestånd. Den nya bestämmelsen bör inne- bära att domstolen vid talan om åtgärder till grund för sin bedöm- ning endast får beakta angrepp och försök till angrepp som inne- havaren känt till eller borde ha känt till innan talan väcktes. Om angreppet ligger mer än fem åt bakåt i tiden, kan det alltså inte ligga till grund för talan om åtgärder. 26Följden av passivitet kan bli att varumärkena får samexistera, i vissa fall med ett tillägga av ortsnamn eller innehavarens namn. Se även , kommentaren till 1 kap. 16 § varumärkeslagen, Zeteo . 27Wessman, kommentaren till 1 kap. 15 § varumärkeslagen, Zeteo . 7 Skadestånd – artikel 14 7.1Allmänt om skadestånd enligt FHL1 Skadeståndsbestämmelserna i nuvarande FHL är uppbyggda så att olika kategorier av potentiella angripare regleras var för sig, vilket innebär att förutsättningarna för ansvar skiljer sig mellan affärs- partners, anställda, före detta anställda och utomstående. I den mån en skadeståndsrättslig fråga lämnats oreglerad i FHL ska skade- ståndslagens regler användas som komplement. Bestämmelser om ersättning för skada orsakade av angrepp på företagshemligheter finns i 5–9 §§ nuvarande FHL. Skadestånd på grund av brott regleras i 5 §, medan skadestånd på civilrättslig grund regleras i 6–8 §§. En gemensam regel om beräkning av skadeståndet finns i 9 §. I den bestämmelsen stadgas att skadeståndets storlek ska bestämmas även utifrån omständigheter som inte är av ren ekono- misk betydelse. Där finns även en bestämmelse att skadeståndet kan jämkas. Skadeståndsansvar för röjande och utnyttjande av företagshemlig- het som någon fått lovlig tillgång till kan endast utkrävas av dem som omfattas av 6 och 7 §§, dvs. arbetstagare och de som anförtrotts informationen i samband med en affärsförbindelse. Andra person- kategorier kan endast ådra sig skadeståndsansvar vid eget brottsligt handlande enligt 3 eller 4 § FHL eller om vederbörande tar emot en uppgift och därvid inser eller borde ha insett att denna är åtkommen genom ett angrepp i strid med nuvarande FHL, men trots detta röjer eller utnyttjar den, enligt 8 §. 1 Texten är till stor del hämtad ur utredning, s. 188 ff. Skadestånd – artikel 14 7.1.1Skadestånd på grund av brott Den som gör sig skyldig till brott enligt nuvarande FHL, dvs. företagsspioneri eller olovlig befattning med företagshemlighet, ska ersätta den skada som uppkommer genom brottet eller genom att företagshemligheten obehörigen utnyttjas eller röjs, enligt 5 §. Gärningsmannen kan bli skadeståndsskyldig för eget utnyttjande eller röjande av företagshemligheten. I de fall gärningsmannen röjer företagshemligheten till en annan person som i sin tur utnyttjar hemligheten, kan gärningsmannen ådra sig ansvar även för skada som uppkommer genom detta utnyttjande. Om mottagaren av företags- hemligheten var i god tro kan denne inte drabbas av skadestånds- ansvar (se 2 § tredje stycket nuvarande FHL). Var vederbörande tvärtom i ond tro blir även hon skadeståndsskyldig enligt 5 §. I den mån en skadeståndsrättslig fråga lämnats oreglerad i FHL ska skadeståndslagens regler användas som komplement. I det nu angivna exemplet innebär det att gärningsmannen och mottagaren med tillämpning av 6 kap. 4 § skadeståndslagen blir solidariskt ansvariga för den skada som uppkommit.2 När det gäller anställda som begått brott enligt FHL mot sin arbetsgivare uttalade Lagrådet att även om det brottsliga handlandet också inneburit ett brott mot en tyst eller uttrycklig bestämmelse i kollektivavtalet, det får anses att skadeståndsregeln i FHL ska ges företräde framför skadeståndsbestämmelserna i lagen (1976:580) om medbestämmande i arbetslivet (MBL).3 7.1.2Missbruk av företagshemligheter som har anförtrotts någon i samband med en affärsförbindelse Enligt 6 § nuvarande FHL ska den som utnyttjar eller röjer en företagshemlighet hos en näringsidkare som han i förtroende har fått del av i samband med en affärsförbindelse med denne, ersätta den skada som uppkommer genom hans förfarande. För skadestånds- skyldighet krävs uppsåt eller oaktsamhet. Utgångspunkten för bestämmelsen i 6 § är att någon i förtroende har fått del av en företagshemlighet hos en näringsidkare i samband 1987/88:155 s. 58. Skadestånd – artikel 14 med en affärsförbindelse med denne. Om mottagaren handlar i strid med vad de är överens om är detta ett avtalsbrott som kan utgöra grund för skadestånd. Ofta föreligger det en avtalsrelation mellan näringsidkaren och den som har fått del av företagshemligheten. I uttrycket affärsför- bindelse ligger emellertid inte att det måste föreligga något bindande avtal mellan parterna. Redan under ett förhandlingsskede kan mot- tagaren ha fått del av en företagshemlighet på ett sådant sätt att ett förtroendeförhållande kan anses föreligga.4 Kravet på förtroende är uppfyllt endast när mottagaren inser eller bör inse att en förutsätt- ning för att hon ska få del av uppgiften är att hon inte obehörigen utnyttjar eller röjer den. Det saknar betydelse om denna förutsätt- ning är uttalad eller t.o.m. har blivit föremål för ett särskilt avtal eller om den är underförstådd på så sätt att den kan anses framgå av omständigheterna. Frågan vad som omfattas av förtroendet måste bedömas med ledning av omständigheterna i det enskilda fallet. Det är den som lämnar ut uppgiften som har bevisbördan för att den lämnas ut i förtroende.5 I fråga om information som lämnas i affärs- förbindelser och som ligger vid sidan av eller som går klart utöver det som parternas kontakter gäller föreligger inte någon tystnadsplikt.6 Kravet på att det ska vara fråga om mottagande av företags- hemlighet i samband med en affärsförbindelse innebär i praktiken att mottagaren måste vara en näringsidkare eller någon som är anställd hos en näringsidkare. Det ställs inga särskilda krav på affärsför- bindelsen utan den kan vara av vilket slag som helst. I förarbetena nämns som exempel samarbete mellan två företag, ett avtalsför- hållande mellan en näringsidkare och en utomstående konsult av något slag eller att ett företag från ett annat företag fordrat in ett anbud med förtroliga uppgifter.7 Skadeståndsskyldighet kan drabba en part i en affärsförbindelse även om det är en anställd hos denne som har missbrukat förtroen- det. Att det förhåller sig på detta sätt i kontraktsförhållanden anses prop s. 43. Skadestånd – artikel 14 framgå av allmänna bestämmelser.8 I kontraktsförhållanden gäller nämligen i allmänhet ett oinskränkt principalansvar.9 Paragrafen innehåller ingen begränsning av den tid under vilken mottagaren av företagshemligheten inte får utnyttja eller röja denna. Även om affärsförbindelsen har avbrutits finns således en kvar- dröjande lojalitetsplikt. Skyldigheten att inte röja eller utnyttja före- tagshemligheten kvarstår i allmänhet så länge som företagshemlig- heten som sådan består. Av preskriptionsregeln i 10 § nuvarande FHL följer emellertid att skadeståndstalan endast kan avse skada före talans väckande. Tystnadsplikt för företagshemligheter mellan näringsidkare i affärskontakter bygger på avtal. Enligt FHL i råder i princip avtals- frihet om sekretessens omfattning.10 En avtalsbestämmelse om tyst- nadsplikt som omfattar brott och allvarliga missförhållanden kan dock inte vara bindande för parterna. Inte heller kan avtalas med bindande verkan om skydd mot obehöriga angrepp på företags- hemligheter, såsom anges i nuvarande 2 § FHL.11 Det kan finnas skäl för parterna att avtala om tystnadsplikt för information som inte är hemlig och som därmed inte utgör företags- hemligheter, exempelvis inom ett konsultavtal. Det kan finnas ett värde för en part att inte själv behöva leta upp information som visserligen inte är hemlig, men omständlig att få tag på. Prövningen av om sådana avtal är giltiga faller utanför FHL, eftersom det inte rör sig om företagshemligheter. Avtalens giltighet kan i stället komma att prövas enligt allmänna avtalsrättsliga bestämmelser och kon- kurrenslagstiftning.12 1972:5 s. 483. 10Fahlbeck s. 106. s. 75 och 107 samt LU37 s. 23. 12Se diskussion i , Patentavtalsrätt, , 2 uppl. 2010, avsnitt 6.7 och 7.7 samt . , Licens till patent och företagshemligheter i avtals- och kontraktsrätten, 2014, s. 38–39. Skadestånd – artikel 14 7.1.3Arbetstagares angrepp på företagshemligheter I ett anställningsförhållande krävs att en arbetstagare är lojal mot arbetsgivaren. Denna lojalitetsplikt innefattar bl.a. att inte kon- kurrera med eller på annat sätt skada eller hindra arbetsgivarens verksamhet. Lojalitetsplikten har byggts upp genom sedvänjor och praxis på arbetsmarknaden och kan sägas utgöra en oskriven rätts- regel.13 I lojalitetsplikten ingår att inte röja arbetsgivarens företags- hemligheter. FHL är tillämplig i såväl privat som offentlig sektor. Dock är den information som kan skyddas i offentlig sektor klart begränsad jämfört med den i privat verksamhet. Hos myndigheter och andra allmänna organ är nämligen huvudregeln att handlingar är offentliga. Det är bestämmelserna i som reglerar tystnadsplikt och förbud att lämna ut allmänna handlingar, inte FHL.