sou · H5B372 · 2017-09-27 00:00:00 — Sammantaget innebär det sagda att svensk rätt när det gäller de bestämmelser som är eller föreslås bli placerade i rekryteringslagen fullt ut motsvarar de krav på domsrätt som följer av artiklarna 14.1 c och 19.1 c, givet att instrumentens kriminalise- ringskrav uppfylls, och behoven av lagstiftning i övrigt. Som framgått ovan följer av artikel 5 i tilläggsprotokollet ett krav på kriminalisering av finansiering av utlandsresor för terrorism- syften och av artikel 11 i direktivet ett krav på kriminalisering av finansiering av terrorism. Av artikel 14 i direktivet följer vidare krav på kriminalisering av medhjälp, anstiftan och försök till brott som avses i artikel 11. Enligt instrumentens bestämmelser om domsrätt ska alltså svensk domstol vara behörig att döma för dessa brott om brottet har begåtts av en svensk medborgare och, när det gäller direk- tivet, av en person som är bosatt här. Som framgått bör svensk dom- stols behörighet inte begränsas av ett krav på dubbel straffbarhet. De bestämmelser som anses eller föreslås genomföra instrumen- tens kriminaliseringskrav i dessa delar är, som har framgått och kommer att framgå, placerade i finansieringslagen (3, 3 a och 4 §§), 171 Se lagrådets yttrande i prop. 1973:92 s. 69. Som framgått i avsnitten 7.3.4, 7.3.5 och 7.3.7 får svensk rätt, genom de tidiga fullbordanspunkterna i 4, 5 och 5 b §§ rekryteringslagen, anses motsvara kraven på försökskriminalisering. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … se avsnitten 7.3.9 och 8.2.6. Således är och blir den särskilda doms- rättsregeln i samma lag tillämplig, om inte annat regleras. Av denna följer bl.a. att även om det inte finns domsrätt enligt 2 kap. 2 eller 3 § ska det dömas för brott enligt lagen när brottet har begåtts av en svensk medborgare eller av en utlänning som befinner sig här i landet. Bestämmelsen, som alltså tar sikte inte på personer med hem- vist i utan på personer som befinner sig här, innebär att brotten i lagen, liksom försök till brott enligt lagen (se 4 §), är undan- tagna från generella krav på dubbel straffbarhet. Det- samma får, i enlighet med vad som utvecklats, anses gälla med- verkan till brott enligt lagen. Brott enligt tilläggsprotokollet och direktivet bör vara undantag- na från kravet på dubbel straffbarhet. Det innebär att finansierings- lagens bestämmelse om domsrätt bör vara tillämplig även i förhållan- de till den nya reglering i lagen som föreslås genomföra direktivets bestämmelser. Detta kräver inga lagstiftningsåtgärder. Det gör där- emot det förhållandet att svensk domstol inte oavsett lagen på gärningsorten kan döma för brott enligt finansieringslagen som har begåtts utomlands, när gärningsmannen har hemvist i . I denna del behövs alltså lagstiftning. Brottet har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad i Av direktivet följer krav på svensk domsrätt över brott som avses i direktivet och som har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad inom svenskt territorium (artikel 19.1 d). Rambeslutets motsvarande bestämmelse (artikel 9.1 d) är i denna del, bortsett från vilka brott som avses, likalydande med direktivets. Inte heller när det gäller sådana brott bör svensk domstols behörighet begrän- sas av ett krav på dubbel straffbarhet. Bestämmelsen har inte någon uttrycklig motsvarighet i svensk rätt. Vid genomförandet av rambeslut ansågs dess mot- svarande bestämmelse fordra lagstiftning för att skulle leva upp till kravet. Den lagtekniska lösning som då valdes var, som fram- gått, att i 2 kap. 3 § 6 lägga till terroristbrott, försök till terroristbrott samt brott som avses i 5 § terroristbrottslagen. Därigenom infördes oinskränkt domsrätt över dessa brott och alltså Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … även beträffande sådana brott som har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad i Sverige.172 Genom ändring av rambeslutet kom som framgått rambeslutets domsrättsregel (där- ibland punkten 1 d) att gälla även i förhållande till rambeslutets nya brott (i stort motsvarande artiklarna 5–7 i direktivet). Detta föran- ledde dock ingen lagstiftning. I stället ansågs att befintliga svenska domsrättsregler tillsammans med de förslag till utökad domsrätt som lades fram (jfr 9 § rekryteringslagen och avsnittet ovan) på ett tillfredsställande sätt levde upp till kravet i rambeslutets motsvarig- het till punkten 1 d.173 Som framgått är de bestämmelser som anses eller föreslås genom- föra artiklarna 3, 4 och 12 (och 14) i direktivet (som i stort mot- svarar bestämmelserna rambeslut) placerade i 2–5 §§ terroristbrottslagen. Oinskränkt domsrätt gäller enligt 2 kap. 3 § 6 beträffande terroristbrott, försök till terroristbrott samt brott som avses i 5 § terroristbrottslagen. I avsnitt 8.3 föreslås så bli fallet också beträffande förberedelse och stämpling till terrorist- brott. Detta innebär att sådana brott som har begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad inom svenskt territorium alltid kommer att kunna prövas vid svensk domstol. I dessa delar kom- mer svensk rätt således att motsvara kraven på domsrätt, givet att direktivets kriminaliseringskrav uppfylls. När det däremot gäller övriga brott i direktivet (artiklarna 5–11 [och 14]) är de bestämmelser som anses eller föreslås genomföra kriminaliseringskraven placerade i rekryteringslagen och finansie- ringslagen. De särskilda domsrättsreglerna i dessa lagar omfattar inte brott som begåtts till förmån för en juridisk person som är etablerad inom svenskt territorium. Det torde därför kunna inträffa att svenska domstolar inte har behörighet att döma över brotten i rekryteringslagen och finansieringslagen i samtliga de fall som krävs enligt artikel 19.1 d. Svensk domsrätt föreligger t.ex. inte om de brott som anges i lagarna har begåtts utomlands av en person som varken är medborgare, har hemvist eller befinner sig i , även om brottet begåtts till förmån för en juridisk person som är 2002/03:38 s. 52 f. och 70 ff. 2009/10:78 s. 34. Motsatt bedömning hade gjorts i den departementspromemoria som föregick propositionen. I den föreslogs således en bestämmelse som tog sikte också på så- dana gärningar som avses i artikel 9.1 d i rambeslutet, se Ds 2009:17 s. 147 f. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … Domsrättsregeln i direktivet är obligatorisk.174 För att fullt ut ska leva upp till direktivets krav görs därför bedömningen att det i dessa delar behövs lagstiftning. Brottet har begåtts mot institutioner eller befolkning eller mot en av unionens institutioner eller byråer eller ett av dess organ med säte i Direktivet kräver vidare att medlemsstaten ska ha domsrätt över brott som avses i direktivet och som har begåtts dels mot dess institu- tioner eller befolkning, dels mot en eller ett av unionens institutioner, organ eller byråer med säte i medlemsstaten (artikel 19.1 e). Uppräk- ningen av de institutioner etc. inom EU som avses har ändrats något i förhållande till rambeslutets motsvarande bestämmelse (från ram- beslutets en av Europeiska unionens institutioner eller ett organ som inrättats i enlighet med fördragen om upprättandet av den Europeiska gemenskapen eller Fördraget om Europeiska unionen och som har säte i den medlemsstaten, se artikel 9.1 e). Bortsett från att även brott mot unionens byråer ska omfattas torde någon ändring i sak inte vara åsyftad. Inte heller när det gäller sådana brott bör svensk dom- stols behörighet begränsas av ett krav på dubbel straffbarhet. Rambeslutets motsvarighet till det första ledet i bestämmelsen – som alltså kräver domsrätt över brott som har begåtts mot institutioner eller befolkning – har såvitt avser brotten i rambeslu- tet (såväl 2002 som rambeslut) ansetts motsvaras av be- stämmelsen i 2 kap. 3 § 4 brottsbalken.175 Enligt den bestämmelsen föreligger oinskränkt domsrätt över brott som förövats mot Sverige176, en svensk kommun eller annan menighet eller en svensk allmän inrättning. Svensk domstols behörighet är alltså inte begränsad av ett krav på dubbel straffbarhet. Samma bedömning görs här såvitt avser de brott i direktivet som är oförändrade i förhållande till ram- beslutet. 2 kap. 3 § 4 är tillämplig också i förhållande 174I andra instrument har motsvarande bestämmelser gjorts fakultativa. Se t.ex. bestämmel- serna i artikel 10.2 b i människohandelsdirektivet och artikel 17.2 b i och rådets direktiv /93/EU av om bekämpande av sexuella övergrepp mot barn, sexuell exploatering av barn och barnpornografi samt om ersättande av rådets ram- beslut /68/RIF. 2002/03:38 s. 52 och prop. 2009/10:78 s. 35. 176Uttrycket brott mot innefattar brott som riktar sig mot ett sådant in- tresse beträffande vilket den svenska staten uppfattas som bärare. Se vidare m.fl., , En kommentar (, Zeteo), kommentaren till 2 kap. 3 § 4. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … till den reglering som anses eller föreslås genomföra de bestämmel- ser i direktivet som är nya i förhållande till rambeslutet. Detta inne- bär att svensk rätt, givet att direktivets kriminaliseringskrav uppfylls, fullt ut motsvarar de krav som följer av det första ledet i artikel 19.1 e. Det andra ledet i bestämmelsen – om domsrätt över brott mot bl.a. EU:s institutioner – saknade vid tiden för genomförandet av rambeslut motsvarighet i svensk rätt, vilket när det gäller brotten i det rambeslutet löstes genom den ovan nämnda ändringen i 2 kap. 3 § 6 . För de brott som tillkom genom rambeslut (i stort motsvarande artiklarna 5–7 i direktivet) infördes i stället en särskild domsrättsgrund i 9 § första stycket 2 rekryte- ringslagen. Enligt den bestämmelsen döms, även om det inte finns domsrätt enligt 2 kap. 2 eller 3 § , för brott enligt rekry- teringslagen vid svensk domstol om brottet har begåtts mot en av Europeiska unionens institutioner eller mot ett organ som inrättats i enlighet med Fördraget om Europeiska unionen eller Fördraget om Europeiska unionens funktionssätt och som har säte i . Som framgått är de bestämmelser som anses eller föreslås genom- föra artiklarna 3, 4 och 12 (och 14) i direktivet (som i stort mot- svarar bestämmelserna rambeslut) placerade i 2–5 §§ terroristbrottslagen. Oinskränkt domsrätt gäller enligt 2 kap. 3 § 6 beträffande terroristbrott, försök till terroristbrott samt brott som avses i 5 § terroristbrottslagen. I avsnitt 8.3 föreslås så bli fallet också beträffande förberedelse och stämpling till terrorist- brott. Detta innebär att sådana brott som har begåtts mot en av unionens institutioner eller byråer eller mot ett av dess organ med säte i alltid kommer att kunna prövas vid svensk domstol. I dessa delar kommer svensk rätt således att motsvara de krav som följer av det andra ledet i artikel 19.1 e, givet att direktivets krimi- naliseringskrav uppfylls. När det gäller övriga brott i direktivet (artiklarna 5–11 [och 14]) är de bestämmelser som anses eller föreslås genomföra kriminalise- ringskraven placerade i rekryteringslagen och finansieringslagen. Vad gäller brotten i rekryteringslagen görs bedömningen att det krävs lagändringar (i 9 §) till följd av ändringen av vilka institutioner etc. som omfattas för att svensk rätt fullt ut ska motsvara de krav som följer av det andra ledet i artikel 19.1 e. Finansieringslagens särskilda domsrättsregel i 6 § saknar en motsvarighet till 9 § första stycket 2 rekryteringslagen. Även i denna del behövs således lag- Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … stiftning för att svensk rätt ska motsvara de krav som följer av det andra ledet i artikel 19.1 e. Den fakultativa bestämmelsen i artikel 19.2 Enligt artikel 19.2 i direktivet kan medlemsstaten utvidga sin be- hörighet beträffande tillhandahållande av utbildning enligt artikel 7 i direktivet, om gärningsmannen tillhandahåller utbildning till person- er som är medborgare eller bosatta i medlemsstaten och artikel 19.1 inte är tillämplig. Medlemsstaten ska i sådant fall informera kom- missionen om detta. Bestämmelsen, som är ny i förhållande till ram- beslutet, är fakultativ (jfr ordet kan).177 Bestämmelsen gäller alltså domsrätt i de fall gärningsmannen tillhandahåller terrorismutbildning i enlighet med artikel 7 till med- borgare eller personer som är bosatta i medlemsstaten i fråga. Be- stämmelsen saknar motsvarighet i svensk rätt. Att brottet ska avse egna medborgare m.fl. är ett – i och för sig begränsat – uttryck för den s.k. passiva personalitetsprincipen, som har relativt litet genom- slag i svenska domsrättsregler.178 Ur ett svenskt perspektiv är alltså bestämmelsen systematiskt sett udda. Den bestämmelse som anses genomföra artikel 7 i direktivet är placerad i 5 § rekryteringslagen. De befintliga svenska domsrättsreglerna i 2 kap. , till- sammans med de förslag till en utökad domsrätt enligt 9 § rekryte- ringslagen som läggs fram (se avsnitt 8.3), ger svenska domstolar en vidsträckt behörighet, även i fråga om brott som har begåtts utom- lands. Det praktiska behovet av en bestämmelse som motsvarar artikel 19.2 i svensk rätt får mot denna bakgrund anses vara litet. Bestämmelsen är också fakultativ och kan sammantaget inte anses vara av sådan karaktär att den fordrar lagstiftning. 177Även terrorismkonventionen innehåller, som framgått, en fakultativ bestämmelse (artikel 14.2). I samband med genomförandet av konventionen uttalade regeringen att bestämmelsen inte utgör något åtagande för staterna. Den ansågs därför inte heller ställa några krav på lagstift- ning, se prop. 2009/10:78 s. 35. 178Jfr 2 kap. 3 § 5 enligt vilken det föreligger svensk domsrätt beträffande brott som begåtts inom ett område som inte tillhör någon stat och som förövats mot bl.a. en svensk medborgare. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … Av tilläggsprotokollet följer att konventionsstaterna i fall av positiva kompetenskonflikter ska samråda för att avgöra var lagföring lämp- ligen bör ske (artikel 14.5 i terrorismkonventionen). En liknande bestämmelse finns i artikel 19.3 i direktivet. Således ska, när ett brott omfattas av fler än en medlemsstats behörighet och vilken som helst av dessa medlemsstater har möjlighet att lagföra på grundval av sam- ma faktiska omständigheter, de berörda medlemsstaterna samarbeta för att besluta vilken av dem som ska lagföra gärningsmännen för att om möjligt centralisera förfarandena till en enda medlemsstat. I detta syfte kan medlemsstaterna anlita Eurojust för att underlätta samarbetet mellan de rättsliga myndigheterna och samordningen av deras verksamhet. Härefter anges att hänsyn ska tas till vissa fak- torer som anges i underpunkterna a–d i artikeln. Vissa språkliga änd- ringar har, som framgått, gjorts i förhållande till rambeslutets mot- svarande bestämmelse (artikel 9.2), bl.a. har rambeslutets alla de organ eller mekanismer som inrättats i Europeiska unionen ersatts med en hänvisning till Eurojust. Konventionens bestämmelse, liksom rambeslutets motsvarande bestämmelse, har inte ansetts ställa några krav på lagstiftning.179 Krav- en på samråd och samarbete kan tillgodoses inom ramen för nu gällande lagstiftning varför motsvarande bedömning kan göras här.180 Bestämmelserna om domsrätt i de fall vägrar att överlämna eller utlämna en person som befinner sig här Av tilläggsprotokollet följer också ett krav på domsrätt över de brott som avses i protokollet när en misstänkt befinner sig på en kon- ventionsstats territorium och staten inte utlämnar honom eller henne till en stat vars domsrätt grundar sig på en bestämmelse om doms- rätt som återfinns även i den anmodade statens lag, se artikel 14.3 i terrorismkonventionen. Direktivet har en likartad reglering i arti- kel 19.4. Varje medlemsstat ska således vidta nödvändiga åtgärder för att fastställa sin behörighet beträffande de brott som avses i 2009/10:78 s. 35. 180Se t.ex. förordning (2014:1553) om förebyggande och lösning av tvister om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden inom Europeiska unionen (som genomför rådets ram- beslut /948/RIF av om förebyggande och lösning av tvister om utövande av jurisdiktion i straffrättsliga förfaranden). Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … artiklarna 3–12 och 14 i direktivet i de fall den vägrar att överlämna eller utlämna en person som misstänks för eller som dömts för ett sådant brott till en annan medlemsstat eller till ett tredjeland. Ram- beslutets motsvarande bestämmelse (artikel 9.3) är, bortsett från vilka brott som avses, i princip likalydande med direktivets bestäm- melse. Instrumentens bestämmelser ger uttryck för principen ”aut dedere aut judicare”, som tillämpas inom det internationella samarbetet på straffrättens område. Principen innebär att en stat, inom vars om- råde någon som misstänks för brott i en annan stat befinner sig, vid begäran antingen ska överlämna/utlämna den misstänkte eller själv inleda lagföring av brottet. Vid genomförandet av terrorismkonven- tionen och rambeslut bedömdes regleringen i 2 kap. 2 § första stycket 2 respektive 3 och andra stycket mot- svara åtagandena i bestämmelserna.181 Domsrätt skulle alltså i dessa fall kunna grundas på bestämmel- serna i bl.a. 2 kap. 2 § första stycket 2 respektive 3 som gäller domsrätt över brott som har begåtts av dels en utlänning utan hemvist i , som efter brottet blivit svensk medborgare eller tagit hemvist här i riket eller som är dansk, finsk, isländsk eller norsk medborgare och finns här, dels en annan utlänning som finns här i riket och på brottet enligt svensk lag kan följa fängelse mer än . För att dessa bestämmelser ska vara tillämpliga upp- ställs som huvudregel, enligt andra stycket, ett krav på dubbel straff- barhet. Som framgått bör svensk domstols behörighet när det gäller de brott som avses i tilläggsprotokollet och direktivet inte begränsas av ett sådant krav. Domsrättsreglerna i artiklarna 14.3 och 19.4 tar kanske främst sikte på situationer där det brott som avses är begånget i det land som begär överlämning/utlämning. I en sådan situation utgör kravet på dubbel straffbarhet inget problem (gärningen var inte fri från ansvar på gärningsorten). Det torde dock kunna inträffa att situationer där det brott som avses är begånget i ett annat land än det land som begär överlämning/utlämning och där gärningen var fri från ansvar på gärningsorten. begär t.ex. överlämning av en fransk medborgare misstänkt för terrorismutbildning begången 2009/10:78 s. 35. En bestämmelse som tog sikte på såväl personer med hemvist i som personer som befinner sig här föreslogs i den departementspromemoria som föregick propositionen, se Ds 2009:17 s. 144 ff. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … i ett (tredje) land i vilket sådan utbildning inte är kriminaliserad. Kravet på domsrätt i artiklarna 14.3 och 19.4 får i en sådan situation förstås som att det ska finnas svensk domsrätt över den som befin- ner sig här i landet om brottet är sådant som avses i instrumenten. Som framgått är de bestämmelser som anses eller föreslås genom- föra artikel 2 i tilläggsprotokollet och artiklarna 3, 4 och 12 (och 14) i direktivet (som i stort motsvarar bestämmelserna rambeslut) placerade i 2–5 §§ terroristbrottslagen. Oinskränkt doms- rätt gäller enligt 2 kap. 3 § 6 beträffande terroristbrott, försök till terroristbrott samt brott som avses i 5 § terroristbrotts- lagen. I avsnitt 8.3 föreslås så bli fallet också beträffande förbere- delse och stämpling till terroristbrott. Detta innebär att sådana brott som har begåtts av en person som befinner sig här i landet alltid kommer att kunna prövas vid svensk domstol. I dessa delar kommer svensk rätt således att motsvara de krav som följer av artiklarna 14.3 och 19.4, givet att instrumentens kriminaliseringskrav uppfylls. När det gäller övriga brott i tilläggsprotokollet (artiklarna 3–6) och direktivet (artiklarna 5–11 [och 14]) är de bestämmelser som anses eller föreslås genomföra kriminaliseringskraven placerade i re- kryteringslagen och finansieringslagen. Den särskilda domsrätts- regeln i 6 § finansieringslagen omfattar bl.a. brott enligt lagen som begåtts av en utlänning som befinner sig här i landet. Bestämmelsen innebär att brotten i lagen, liksom försök till brott enligt lagen (se 4 §), är undantagna från generella krav på dubbel straff- barhet. Detsamma får anses gälla medverkan till brott enligt lagen. Svensk rätt motsvarar alltså, i denna del, kraven i artiklarna 14.3 och 19.4, givet att instrumentens kriminaliseringskrav uppfylls. Rekry- teringslagens särskilda domsrättsregel i 9 § omfattar däremot i dags- läget inte brott enligt den lagen som begåtts av en utlänning som befinner sig här i landet. Svensk domstol kan således inte – oavsett lagen på gärningsorten – döma för brott enligt rekryte- ringslagen som har begåtts utomlands av en utlänning som befinner sig i . I denna del behövs alltså lagstiftning. Bestämmelsen i artikel 19.5 Enligt artikel 19.5 i direktivet ska varje medlemsstat säkerställa att dess behörighet omfattar fall där något av de brott som avses i artik- larna 4 och 14 helt eller delvis har begåtts inom dess territorium, oavsett var terroristgruppen är baserad eller utövar sin brottsliga Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … Rambeslutets motsvarande bestämmelse (artikel 9.4) är i denna del i princip likalydande med direktivets.182 Som framgått föreligger, enligt 2 kap. 1 § , alltid svensk domsrätt när brottet är begånget i . Enligt 4 § anses ett brott begånget där den brottsliga handlingen företogs, där brottet fullbordades eller, vid försök, där brottet skulle ha fullbordats. Så snart någon del av den brottsliga handlingen har ägt rum i är handlingen i sin helhet att anse som begången i . 2 kap. 1 och 4 §§ är tillämpliga i förhållande till den reglering som anses eller föreslås genomföra artikel 4 (försök, förberedelse, stämpling eller medverkan till terroristbrott) och artikel 14. Av det sagda följer att svensk rätt, givet att instrumentens kriminaliserings- krav uppfylls, fullt ut motsvarar de krav som följer av artikel 19.5. Bestämmelserna i artikel 14.4 och artikel 19.6 Tilläggsprotokollet utesluter inte straffrättslig domsrätt som utövas i enlighet med nationell lagstiftning (artikel 14.4 i terrorismkon- ventionen). Motsvarande bestämmelse finns i artikel 19.6 i direktivet. Således ska artikel 19 inte utesluta utövande av den behörighet i straff- rättsliga frågor som fastställts av en medlemsstat i enlighet med dess nationella rätt. Direktivets bestämmelse är i princip likalydande med rambeslutets motsvarande bestämmelse (artikel 9.5). I samband med genomförandet av terrorismkonventionen och rambeslut uttalande regeringen att konventionens bestäm- melse, liksom rambeslutets motsvarande bestämmelse, inte utgör något åtagande för staterna. De ansågs därför inte heller ställa några krav på lagstiftning.183 Motsvarande bedömning kan göras här. Sammantaget innebär det sagda att svensk rätt i huvudsak uppfyller kraven i tilläggsprotokollets och direktivets bestämmelser om doms- rätt/behörighet och lagföring, givet att instrumentens kriminalise- ringskrav uppfylls. För att kraven fullt ut ska tillgodoses behövs emellertid lagstiftning. 182Bestämmelsen kommenterades inte närmare vid genomförandet av rambeslut, jfr prop. 2002/03:38 s. 51 ff. 2009/10:78 s. 35. Tilläggsprotokollets och direktivets förhållande till svensk rätt … Vidare bör svensk domstols behörighet inte i något fall som av- ses i instrumenten begränsas av ett krav på dubbel straffbarhet. Domrättsreglerna i 9 § rekryteringslagen och 6 § finansieringslagen bör därför vara tillämpliga i förhållande till den nya reglering i lagar- na som föreslås genomföra tilläggsprotokollets och direktivets be- stämmelser. Detta kräver inga lagstiftningsåtgärder. I vissa avseenden behövs emellertid lagstiftning för att kravet på dubbel straffbarhet ska efterges. Det finns sammanfattningsvis behov av lagstiftning i följande avseenden: