sou · H5B310 · 2017-02-22 00:00:00 — 18 Det kongelige kunnskapsdepartementet, Prop. 158 L (2015–2016) s. 35. En nationell definition av oredlighet i forskning form av FFP ska ingå i definitionen av oredlighet och därmed utgöra de avvikelser som ska prövas nationellt i en särskild ordning av . De avvikelser som inte faller in under den definitionen får alltjämt hanteras av forskningsutförarna själva. Såväl handlingar som underlåtenhet ska kunna bedömas En annan fråga är om och i vilken utsträckning som underlåtenhet, i stället för aktiva handlingar, bör föreskrivas kunna utgöra oredlighet i forskning. Enligt den definition som hänför sig till kan t.ex. oredlighet i forskning begås genom såväl handlingar som underlåtelser. I de danska och norska definitionerna av oredlighet i forskning nämns inte detta uttryckligen. Svaret på frågan om oredlighet i forskning kan begås genom underlåtenhet är avhängigt av om någon viktig del av god forskningssed kräver en aktiv handling, men någon uppsåtligen eller av grov oaktsamhet trots det i stället har förhållit sig passiv. Utredningen anser att frågan om aktiv handling eller underlåtenhet inte behöver regleras utförligt i en definition utan att en underlåtenhet kan innebära oredlighet i forskning, om någon viktig del av god forskningssed har krävt aktiv handling. Oredlighet i forskning kan ske vid såväl planering, genomförande som publicering av forskning Enligt t.ex. de danska och norska definitionerna kan oredlighet i forskning uttryckligen uppstå vid såväl planering som vid genomförande eller publicering av forskning. Detta står också i överensstämmelse med den amerikanska definitionen enligt vilken research misconduct kan begås vid …proposing, performing, or reviewing research, or in reporting research results. Den absoluta majoriteten av de utredningar av svenska universitet och högskolor och av Expertgruppen för oredlighet vid gällande misstänkt oredlighet som denna utredning har tagit del av har handlat om publicerade resultat. Utredningen har dock sett exempel på både misstänkt oredlighet i En nationell definition av oredlighet i forskning planering av forskning, i form av felaktigheter i en forskningsansökan, och i genomförande av forskning, där en forskare anmälde personer som arbetade inom ett pågående projekt. Utredningen anser att den svenska definitionen i likhet med t.ex. de norska och danska definitionerna bör omfatta oredlighet i både planering, genomförande och publicering av forskning. Den subjektiva sidan av en definition är den sida där man bedömer en inställning till det som har inträffat. Inom straffrätten krävs i den delen t.ex. att en gärningsman har haft skuld i förhållande till det inträffade. Detta betecknas som ”skuldprincipen” och innebär bl.a. att endast den som har bevisad skuld bör drabbas av straffrättsligt ansvar.19 Man talar då om två skuldformer: uppsåt och oaktsamhet. Förenklat kan dessa två former förklaras som att en gärningsman antingen ska ha förstått vad hen har gjort (uppsåt) eller att hen i vart fall borde ha förstått detta (oaktsamhet). Utan uppsåt eller oaktsamhet har en gärning och följderna av en gärning mer inträffat i form av en olyckshändelse. Prövning av oredlighet i forskning kan inte jämföras med sådana straffrättsliga bedömningar, men samma grundprinciper bör enligt utredningen emellertid ändå beaktas, eftersom oredlighet i forskning inte ska kunna konstateras vid t.ex. fall av olyckshändelser. Någon rimlig avvägning måste därför göras även för den subjektiva sidan av en definition. Det bör krävas uppsåt eller grov oaktsamhet för oredlighet i forskning Frågan blir då vilket skuldkrav som bör uppställas för att t.ex. en inblandad forskare ska kunna anses vara ansvarig för oredlighet i forskning. Här finns tre varianter: uppsåt, uppsåt och grov oaktsamhet eller uppsåt och ”vanlig” oaktsamhet. 19 Se , , , och , , Kriminalrättens grunder, andra upplagan, Iustus förlag, 2013 s. 48. En nationell definition av oredlighet i forskning Inte heller i denna fråga finns någon samsyn bland de svenska lärosätena. Vissa lärosäten kräver t.ex. uppsåt för att oredlighet i forskning ska anses ha skett, medan andra även anser att handlingar som har utförts av grov oaktsamhet eller t.o.m. ”vanlig” oaktsamhet räcker för att utgöra oredlighet i forskning. Många lärosäten har, liksom Expertgruppen för oredlighet i forskning,20 anslutit sig till definition av vetenskaplig oredlighet. För den definitionen räcker det med ”vanlig” oaktsamhet som skuldkrav. Vissa av lärosätena har dock skärpt skuldkravet till grov oaktsamhet. Utredningen har gjorts uppmärksam på att det kan vara mycket svårt att bevisa uppsåtliga avvikelser från god forskningssed, vilket är en viktig synpunkt i sammanhanget eftersom en utredningsreglering och hantering av misstankar av oredlighet i forskning inte får riskera att bli helt ineffektiv. Ett subjektivt krav som endast utgörs av uppsåt verkar inte heller vara frekvent förekommande i internationell reglering om oredlighet i forskning. Av dessa skäl anser utredningen att en nationell definition av oredlighet i forskning inte kan vara begränsad till enbart uppsåt. Många internationella definitioner begränsar emellertid kompletteringen av uppsåt till grov oaktsamhet i stället för att även avse vanlig oaktsamhet. Uppsåt eller grov oaktsamhet är t.ex. de krav som gäller enligt definitioner för såväl som . En svensk definition bör enligt utredningen närma sig de definitioner som tillämpas av våra grannländer, vilket därmed talar för att även en svensk definition bör avgränsas till uppsåt och grov oaktsamhet. På så vis fokuseras också på ett lämpligt sätt mot allvarliga och mer förslagna och klandervärda avvikelser från god forskningssed som gränsar till uppsåt i stället för att omfatta även vanliga oaktsamheter, som skulle kunna gränsa mot rena olyckshändelser. Enligt utredningen är ett subjektivt krav på uppsåt eller grov oaktsamhet därför ett lämpligt skuldkrav att föreskriva även för svenska förhållanden vid utformningen av en definition av oredlighet i forskning. 20 Se t.ex. , Expertgruppen för oredlighet i forskning, yttrande , Dnr O 1-2015. En nationell definition av oredlighet i forskning Innebörden av grov oaktsamhet Utredningen har inte kunnat finna några tydliga preciseringar kring hur gränsen mellan grov oaktsamhet och vanlig oaktsamhet bör bedömas vid prövningar av misstankar om oredlighet i forskning. Vid andra rättsliga bedömningar tolkas grov oaktsamhet oftast restriktivt. I t.ex. kontraktsrätten förklarades begreppet tidigare med ”vårdslöshet som inte ens vårdslösa personer brukar göra sig skyldiga till”, eller ”vårdslöshet som ger misstanke om uppsåt”. Sådana förklaringar används emellertid egentligen inte längre och begreppets innebörd anses nu bero på i vilket sammanhang som det förekommer.21 Inom skadestånds- och försäkringsrätten anses det t.ex. krävas en vårdslöshet av mycket allvarligt slag och som vanligen ligger på gränsen till uppsåtligt förfarande och vittnar om en betydande hänsynslöshet eller nonchalans.22 I andra sammanhang kan det t.ex. krävas att mer påtagligt felaktiga uppgifter av grundläggande natur har lämnats.23 I har man gjort mer direkta uttalanden om vad som bör menas med grov oaktsamhet i förhållande till oredlighet i forskning: for at en oppførsel skal kunne karakteriseres som grovt uaktsom, må den etter mitt syn representere et markert avvik fra vanlig forsvarlig handlemåte. Det må dreie seg om en opptreden som er sterkt klanderverdig, hvor vedkommende altså er vesentlig mer å klandre enn hvor det er tale om alminnelig uaktsomhet.24 Enligt utredningen bör ett krav på grov oaktsamhet för oredlighet i forskning därför innebära att ett förfarande vid t.ex. en manipulation av forskningsmaterial eller konstruktion av data, måste framstå som särskilt allvarligt, klandervärt och nonchalant för att kunna bedömas vara grovt oaktsamt och som utgångspunkt inte omfatta vanliga förbiseenden eller missförstånd. Det får emellertid överlämnas till att för varje enskilt fall bedöma om kravet är uppfyllt eller inte. 21Se t.ex. , och , , Skadeståndsrätt, nionde upplagan, 2014 s. 142 och däri angivna hänvisningar. NJA 1992 s. 130 och , och , , Skadeståndsrätt, nionde upplagan, 2014 s. 142. NJA 2013 s. 369 vid viss straffrättslig bedömning. 24Det kongelige kunnskapsdepartementet, Prop. 158 L (2015–2016) s. 35 och där hänvisat rättsfall Høysterett Rt. 1989 s. 1 318. 9Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? Som har anförts i kapitel 7 föreslår utredningen att oredlighet i forskning ska utredas av en statlig myndighet, . Utredningen har också haft i uppdrag att föreslå vilka frågor om oredlighet i forskning ett oberoende organ ska kunna utreda. Den definition som föreslogs i kapitel 8 är ett svar på den frågan. I det här kapitlet föreslår vi ytterligare hur nämndens verksamhet bör utformas och avgränsas. Först behandlar vi frågan om hur forskning bör definieras i detta sammanhang. Därefter föreslås vilka forskningsutförare som bör ingå i det föreslagna systemet. Enligt direktivet ska utredningen bedöma om ett oberoende organ ska kunna utreda misstanke om oredlighet i forskning hos andra forskningsutförare än statliga universitet och högskolor. Efter det föreslås, i enlighet med uppdrag i direktivet, möjliga lösningar på hur utredning av oredlighet ska kunna genomföras när det gäller forskning som utförts i och som en del i internationella forskningssamarbeten. Utredningen har också haft i uppdrag att ta ställning till om det bör finnas en bortre gräns för när utredningar om oredlighet i forskning ska få initieras. Denna fråga behandlas sist i kapitlet. Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? Utredningens förslag: I lagen om prövning av oredlighet i forskning ska forskning definieras på samma sätt som i lagen (2003:460) om etikprövning av forskning som avser människor (etikprövningslagen). Utredningens direktiv har inte gett oss i uppdrag att närmare överväga hur forskning ska definieras men vi har funnit det nödvändigt att utreda frågan eftersom den föreslagna kompetensområde bör vara tydligt definierat. Utredningen har övervägt dels om det behövs en definition av forskning i den lag som styr uppgifter, dels vilken definition som i så fall ska gälla. Vi har dock inte haft möjlighet och inte heller ansett det rimligt att utarbeta någon ny definition av forskning utan stannat vid att överväga om någon befintlig definition är lämplig. Det som talar för att införa en definition av forskning i lagen om prövning av oredlighet i forskning är att det av rättssäkerhetsskäl bör vara så tydligt som möjligt för både forskare, forskningsutförare och vilken typ av verksamhet som kan komma att granskas av nämnden. Det som talar emot en definition är att det inte är självklart att någon av de definitioner av forskning som redan finns i svensk lagstiftning passar i detta sammanhang, och att det heller inte är rimligt att den här utredningen föreslår ytterligare en forskningsdefinition. En första svårighet med att definiera kompetensområde är att utredningens direktiv genomgående talar om oredlighet i forskning, även när det gäller statliga universitet och högskolors befintliga skyldighet att utreda misstankar om oredlighet. Denna skyldighet gäller dock inte bara oredlighet i forskning. Enligt formuleringen i högskoleförordningen (1993:100) ska en högskola som genom en anmälan eller på något annat sätt får kännedom om en misstanke om oredlighet i forskning, konstnärlig forskning eller utvecklingsarbete vid högskolan utreda misstankarna. Vi har övervägt om även bör utreda misstankar om oredlighet i forskning, konstnärlig forskning eller utvecklingsarbete, eller enbart i forskning. Formuleringen av den nuvarande utredningsskyldigheten för statliga universitet och högskolor SOU 2017:10 Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? syftar tillbaka på 2 § 1 kap. högskolelagen (1992:1434) enligt vilken staten som huvudman ska anordna högskolor för dels utbildning, dels forskning och konstnärlig forskning samt utvecklingsarbete. I regeringens proposition om universitet och högskolor – frihet för kvalitet (prop. 1992/93:1), som är ett förarbete till formuleringen i högskolelagen, definieras begreppen forskning och utveckling i enlighet med terminologi: Med grundforskning avses ett systematiskt och metodiskt sökande efter ny kunskap och nya idéer utan någon bestämd tilllämpning i sikte. Grundforskning syftar till att ge bidrag till den vetenskapliga kunskapsmassan inom ett visst område. Med tillämpad forskning avses ett systematiskt och metodiskt sökande efter kunskap med en bestämd tillämpning i sikte. Med utvecklingsarbete avses ett idérikt och systematiskt utnyttjande av vetenskaplig och annan kunskap för att åstadkomma nya produkter, nya processer, nya system eller väsentliga förbättringar av nu existerande sådana.1 Termen konstnärlig forskning skrevs in i högskolelagen 2013. En beskrivning ges i regeringens proposition Forskning och innovation (prop. 2012/13:30), som pekar på att konstnärlig forskning skiljer sig från vetenskaplig forskning i det att den konstnärliga forskningen utgår från konstnärlig praktik.2 föreslås nedan pröva misstankar om oredlighet hos även andra forskningsutförare än statliga universitet och högskolor. Definitionerna av grundforskning och tillämpad forskning bedömer vi kan tillämpas på forskning av alla olika typer av forskningsutförare. Termen utvecklingsarbete är dock mer problematisk eftersom den i många sammanhang ges en delvis annan innebörd än den som uttrycks i definitionen ovan. Även med den definitionen kan troligen många typer av utvecklingsarbete komma att räknas in, som egentligen inte har den koppling till forskning eller vetenskap som avses med definitionen och som är önskvärd. Det vore därmed riskabelt att låta utreda misstänkt oredlighet i utvecklingsarbete enligt den ovan angivna 1992/93:1 s. 32. 2012/13:30 s. 105. Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? definitionen hos andra forskningsutförare än statliga universitet och högskolor. Utredningen har vidare inte funnit någon definition av begreppet konstnärlig forskning som är så tydlig som en lagfäst definition bör vara. Eftersom det är svårt att tydligt definiera konstnärlig forskning och utvecklingsarbete för alla de forskningsutförare vars verksamhet ska kunna utredas av så anser utredningen att nämnden bara ska utreda misstänkt oredlighet i forskning. För detta talar också att oredlighet i forskning är en etablerad term. Hur bör då forskning på mest lämpligt sätt definieras i den föreslagna lagen om prövning av oredlighet i forskning? Här har vi övervägt två alternativ, forskningsdefinitionen i förarbetena till högskolelagen, som återfinns ovan, och forskningsdefinitionen i lagen (2003:460) om etikprövning av forskning som avser människor (etikprövningslagen). I etikprövningslagen definieras forskning som vetenskapligt experimentellt eller teoretiskt arbete för att inhämta ny kunskap och utvecklingsarbete på vetenskaplig grund, dock inte sådant arbete som utförs inom ramen för högskoleutbildning på grundnivå eller på avancerad nivå. Tyvärr finns problem med båda dessa definitioner. Definitionen i förarbetena till högskolelagen är uppdelad i grundforskning och tillämpad forskning och den är inte lagfäst. En fördel med etikprövningslagens definition är att den är lagfäst. En annan fördel är att den även innefattar utvecklingsarbete på vetenskaplig grund, vilket innebär att skillnaden för de statliga universiteten och högskolorna inte skulle bli så stor gällande vilken typ av verksamhet som kan komma att utredas av ett oberoende organ. En nackdel är att definitionen i etikprövningslagen är omstridd och att regeringen, efter att flera instanser påpekat att definitionen medför tolkningssvårigheter, har gett en särskild utredare i uppdrag att se över den.3 Vid en samlad bedömning anser utredningen att lagen om prövning av oredlighet i forskning ska ha samma definition av forskning som etikprövningslagen. De övervägande skälen är att Oredlighets- 3 Dir. 2016:45. SOU 2017:10 Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? nämndens kompetensområde bör göras så tydligt som möjligt och att det i svensk lagstiftning inte bör finnas flera olika forskningsdefinitioner. Även om etikprövningslagens forskningsdefinition har brister, så tror vi att alternativet att inte ge någon definition i lagen är sämre än att använda etikprövningslagens definition. Översynen av regelverken för forskningsetik bör emellertid beaktas vid en slutlig utformning av en definition i lagen om prövning av oredlighet i forskning. Även med en definition av forskning i lagen om prövning av oredlighet i forskning måste utarbeta praxis kring vilken verksamhet som faller inom ramen för vad som utgör forskning enligt definitionen. Vi bedömer att mycket av forskningen på konstnärliga högskolor faller inom den föreslagna definitionen av forskning och att misstänkt oredlighet i sådan konstnärlig forskning därför också kommer att kunna granskas av . Om det kommer att uppstå misstankar om oredlighet i konstnärlig forskning som inte anser sig behörig att pröva bör forskningsutföraren kunna hantera sådana misstankar inom ramen för sin egen organisation. Detsamma gäller sådant utvecklingsarbete som inte heller ryms inom definitionen av forskning. Utredningens förslag: ska utreda alla misstankar om oredlighet i forskning hos statliga universitet och högskolor, enskilda utbildningsanordnare som har tillstånd att utfärda vissa examina, övriga statliga myndigheter, statliga bolag och stiftelser, kommuner och landsting samt kommunala bolag, föreningar och stiftelser. Forskningsutförare i lyder under olika regelverk gällande utredning av misstankar om oredlighet i forskning. Bestämmelsen om inhämtande av yttrande från Expertgruppen för oredlighet i forskning gäller endast statliga universitet och högskolor. Dessa har också ett lagkrav på sig att i sin verksamhet värna vetenskapens trovärdighet och god forskningssed samt att avpassa sin verksamhet så att en hög kvalitet nås i utbildningen och forsk- Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? ningen.4 För andra forskningsutförare är det inte reglerat i författning hur misstankar om oredlighet i forskning ska hanteras. Till utredningen har framförts en önskan om att all forskning och alla forskningsutförare så långt möjligt ska behandlas lika. Ut- redningen anser att det är en god strävan. Vi har haft samråd med representanter för alla olika kategorier av forskningsutförare i för att få bättre underlag för att bedöma om den föreslagna nationella nämnden bör utreda misstänkt oredlighet i forskning även i annan forskningsverksamhet än vid statliga universitet och högskolor. Utredningen har haft som övergripande inriktning att en så stor del av forskningsutförarna som möjligt ska ingå i det tänkta systemet. Det framstår som både rättvist, rättssäkert och effektivt att ett och samma organ utreder alla misstankar om oredlighet. Risken för att lika fall bedöms olika minskar, kompetensen samlas på ett ställe och olika organisationer för liknande verksamhet behöver inte byggas upp. Det finns dock också skäl som talar emot att ett statligt organ ska kunna utreda misstänkt oredlighet hos alla olika forskningsutförare. Nedan följer överväganden om de olika forskningsutförarna var för sig. 9.2.1Statliga universitet och högskolor gäller att det endast är statliga universitet och högskolor som får hämta in ett yttrande från Expertgruppen för oredlighet i forskning hos . eller en högskola är skyldig att hämta in ett sådant yttrande om den person som väckt frågan om misstanke om oredlighet, eller den person som misstanken riktas mot, begär det, och eller högskolan inte bedömer det som uppenbart obehövligt. och högskolor har också en författningsreglerad skyldighet att i sin verksamhet värna vetenskapens trovärdighet och god forskningssed. Att statliga universitet och högskolor ska ingå i det föreslagna systemet där ska utreda misstänkt oredlighet är självskrivet. Utredningen har dock övervägt om Oredlighets- 4 1 kap. 3a och 4 §§ högskolelagen (1992:1434). SOU 2017:10 Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? nämnden bör pröva alla oredlighetsmisstankar eller om universiteten och högskolorna fortsatt ska kunna utreda vissa fall i egen regi. Det som talar för att nämnden bör pröva alla misstankar och att de statliga universiteten och högskolorna därmed bör ha en skyldighet att överlämna alla sådana ärenden är att rättstillämpningen skulle bli mer enhetlig än , att ett centralt organ som utreder flera ärenden skulle komma att få högre kompetens i frågan än respektive lärosäte som bara utreder enstaka fall, och att ett lärosäte inte skulle behöva utreda sig själv vid misstankar om oredlighet i forskning i organisationen. Under utredningens gång har det framförts åsikter om att en skyldighet att anmäla misstankar om oredlighet till ett centralt organ är ett för stort ingrepp i högskolornas verksamhet. är statliga universitet och högskolor skyldiga att anmäla ärenden om oredlighet till Expertgruppen för oredlighet om någon av de inblandade begär det och det inte bedöms vara uppenbart obehövligt. har också betydligt fler yttranden begärts från Expertgruppen för oredlighet i forskning av statliga universitet och högskolor. Att alla misstankar om oredlighet ska anmälas till är därför i praktiken inte ett särskild stort ingrepp i universitetens och högskolornas autonomi. Principen om autonomi måste också vägas emot andra principer och i detta fall anser utredningen att det är befogat att skärpa regelverket till fördel för värnande av forskningens kvalitet och tillförlitlighet och allmänhetens förtroende för forskningen. bör därför utreda alla fall av misstänkt oredlighet i forskning inom statliga universitet och högskolor. 9.2.2Enskilda utbildningsanordnare som har tillstånd att utfärda vissa examina Forskning utförs också inom högskolor som drivs av andra aktörer än staten, till exempel av stiftelser, bolag eller föreningar. Dessa kallas enskilda utbildningsanordnare. Vissa enskilda utbildningsanordnare har rätt att utfärda samma typer av examina som statliga universitet och högskolor får utfärda. Tillstånd att utfärda sådana examina får endast lämnas under vissa förutsättningar, t.ex. att utbildningen bedrivs på sådant sätt att den uppfyller de krav som uppställs i 1 kap. högskolelagen (1992:1434). Det är dessa enskilda Ytterligare avgränsningar – vem och vad ska kunna prövas av den nationella nämnden? utbildningsanordnare med tillstånd att utfärda vissa examina som diskuteras i det här avsnittet. För enkelhets skull benämner vi dem ibland enbart ”enskilda utbildningsanordnare”. Flertalet av de enskilda utbildningsanordnarna som har tillstånd att utfärda vissa examina bedriver forskningsverksamhet, men inte alla. Det är inte reglerat i författning hur de ska hantera misstankar om oredlighet i forskning. Flera av dem, särskilt de stora, har dock beslutat om en intern hanteringsordning. Många av de enskilda utbildningsanordnarna är små och har aldrig utrett något fall av misstänkt oredlighet. Utredningen anser att det är av stor vikt att prövning av oredlighet i forskning framöver ska behandlas på ett så likartat sätt som möjligt inom all högskolverksamhet, även den som bedrivs utanför de statliga universiteten och högskolorna. Utredningen har även fått uppfattningen att många av de enskilda utbildningsanordnarna faktiskt också önskar ha samma regleringar som de statliga universiteten och högskolorna för dessa frågor. ska det understrykas att de enskilda utbildningsanordnarna är fristående från staten.