sou · H5B310 · 2017-02-22 00:00:00 — Detta innebär att om det föreligger sekretess för vissa uppgifter hos en myndighet så ska samma sekretesskydd finnas hos tillsynsmyndigheten.18 Skulle en sådan reglering kunna bli tillämplig för verksamhet? 18 10 kap. 17 § samt 11 kap. 1 § OSL. Tillsynsbegreppet är inte helt tydligt definierat.19 Regeringen har i ett lagstiftningsärende uppgett som sin uppfattning att begreppet tillsyn bör tolkas snävt och främst bör användas för verksamheter som avser självständig granskning för att kontrollera om tillsynsobjektet uppfyller krav som följer av lagar och andra bindande föreskrifter.20 Regeringens tolkning av tillsynsbegreppet har kritiserats och det har bl.a. påpekats att begreppet tillsyn i sekretessammanhang är vidare än inom förvaltningsrätten i övrigt och därför bör omfatta också områden där en myndighet har en mer övervakande, styrande eller kontrollerande funktion samt myndigheters författningsreglerade kvalitetsgranskning.21 Enligt utredningens bedömning ryms inte utredningsverksamhet inom ramen för regeringens ganska snäva tolkning av tillsynsbegreppet. Men det kan inte heller odiskutabelt hävdas att verksamhet omfattas av den något vidare definitionen av tillsynsbegreppet som förespråkas. Utredningens slutsats blir därmed att den nuvarande regleringen i OSL om överföring av sekretess vid tillsyn och revision inte är tilllämplig och att sekretessbelagda uppgifter hos forskningsutförarna som inhämtas av inte blir sekretesskyddade hos nämnden. En generell sekundär sekretessreglering ska införas Enligt utredningens förslag åläggs forskningsutförarna att lämna den hjälp och de uppgifter, upplysningar och handlingar om aktuell forskning som behöver för sin prövning av oredlighet i forskning. Det medför att det inte råder något hinder för forskningsutförarna att överlämna sekretessbelagda uppgifter till . Målet att det inte ska skapas några sekretessluckor kan då uppnås genom att det införs en särskild sekundär sekretessreglering, där det föreskrivs att eventuell 19Jämför t.ex. Skr. 2009/10:79 s. 16. 20Regeringens skrivelse 2009/10:79 s. 14. , , Sekretess mellan myndigheter, 2015 s. 92 samt , , Allmänna handlingar och sekretess i myndigheternas kvalitetsarbete, FT 2010 s. 69. sekretess vid forskningsutförare för uppgifter i forskning överförs till . Om en sekundär sekretessreglering endast inriktas mot vissa särskilt angivna skyddsbehov för t.ex. känsliga uppgifter om en enskild, skulle den med fördel kunna placeras i 24 kap. i OSL som en ny sekretessbestämmelse inom ramen för forskning. Sekretess skulle emellertid kunna uppstå för vitt skilda skyddsbehov. Det framstår därför enligt utredningen som mer lämpligt att föreslå en generellt tillämplig sekundär sekretessreglering om att en sekretessbestämmelse blir tillämplig vid , om i sin utredningsverksamhet får en sekretessbelagd uppgift från en forskningsutförare. Sekretessen kan då gälla hos oavsett vad det är för sekretessbestämmelse som är tillämplig för uppgiften hos forskningsutföraren. Regleringen bör därför införas i 11 kap. OSL och kan förslagsvis genomföras genom en ny 11 kap. 3 a § i OSL. Utredningens bedömning: Det bör inte införas någon sekretess för utredningar . En annan fråga är om sekretess under utredningen skulle kunna vara motiverad för att underlätta utredningsarbetet för . Det finns exempel på sådana sekretessregleringar till förmån för pågående utredningars kvalitet. T.ex. gäller sekretess för uppgifter vid förundersökningar i brottmål om det kan antas att syftet med beslutade eller förutsedda åtgärder motverkas eller den framtida verksamheten skadas om uppgiften röjs. Men förutsättningarna för en utredningssekretess på detta område är knappast jämförbara med undersökningar. Utredningen har inte heller funnit några starka skäl eller typfall för när en sådan sekretessreglering skulle framstå som särskilt betydelsefull för kvaliteten i prövningar och bedömningar. Tvärtom bedömer utredningen att en utredningssekretess skulle gå på tvärs mot tanken om en ökad öppenhet för att främja allmänhetens förtroende inte bara i forskningen utan också för hanteringen av frågor om oredlighet. förekommer öppna diskussioner om forskning och oredlighet i forskning i en mängd fora i sociala medier, där forskare granskar varandras arbeten. En sådan öppenhet bedömer vi är till gagn både för forskarsamhället och för allmänhetens förtroende för forskningen. Utredningen finner därför inte skäl för att föreslå en sekretessreglering till förmån för utredningar om oredlighet i forskning. Utredningen ska enligt sina direktiv bl.a. föreslå hur rättssäkerheten ska kunna garanteras vid bedömning av misstänkt oredlighet i forskning. En av aspekterna vid en sådan rättssäkerhetsbedömning är frågan om möjlighet till överklagande, vilken övervägs i detta kapitel. Vidare behandlas frågan om möjlighet till omprövning av ett förvaltningsbeslut enligt förvaltningslagen (1986:223) i samband med överklagande. Utredningens förslag: beslut i ett ärende om prövning av oredlighet i forskning samt om föreläggande ska få överklagas till allmän förvaltningsdomstol. Andra beslut av ska inte få överklagas. Prövningstillstånd ska krävas vid överklagande till kammarrätten. Utredningens bedömning: beslut i ett ärende om prövning av oredlighet i forskning bör i första hand få överklagas av den utpekade forskaren, om nämnden har avgjort ärendet och beslutet har gått den utpekade forskaren emot. Ärenden om prövning av oredlighet i forskning bör hanteras med förtur av de allmänna förvaltningsdomstolarna. föreligger ingen uttrycklig rätt till överklagande av det yttrande av Expertgruppen för oredlighet i forskning vid som har inhämtats av ett statligt universitet eller en statlig högskola, och ett lärosätes beslut efter utredning om oredlighet i forskning har bedömts falla under det överklagandeförbud som föreskrivs i 4 § högskoleförordningen (1993:100). De beslut som kommer att fatta vid prövningen av oredlighet i forskning innebär att den utpekade forskaren som misstankarna riktas mot antingen har gjort sig skyldig till oredlighet i forskning, dvs. både det objektiva och det subjektiva kriteriet för oredlighet är uppfyllda, inte har gjort sig skyldig till oredlighet i forskning, men de aktuella avvikelserna från vad som kännetecknar god forskningssed uppfyller i och för sig det objektiva kriteriet för oredlighet medan det subjektiva kriteriet (uppsåt eller grov oaktsamhet) inte visats föreligga, eller inte har gjort sig skyldig till oredlighet i forskning, dvs. det objektiva kriteriet för oredlighet är inte uppfyllt. Ett beslut om att oredlighet i forskning föreligger kan för den enskilde forskaren, även om beslutet i sig inte innehåller några sanktioner eller liknande, få allvarliga konsekvenser. Det kan leda till indragen forskningsfinansiering, försvårande av framtida möjligheter till finansiering eller anställning, indragna vetenskapliga artiklar, arbetsrättsliga åtgärder eller en offentlig ”vanära”. Det är visserligen inte som beslutar dessa sanktioner utan den aktuella arbetsgivaren, forskningsfinansiären eller tidskriften. Det kan dock förväntas att de flesta berörda aktörerna kommer att lägga bedömning till grund för eventuella åtgärder av nu nämnt slag. Av det skälet bör beslut om att en forskare har gjort sig skyldig till oredlighet i forskning kunna överklagas av forskaren i fråga. Ur rättssäkerhetssynpunkt är det av vikt att den utpekade forskaren kan få ett sådant beslut av prövat i en högre instans, vad avser såväl beslutets innehåll som nämndens hantering av ärendet. I avsnitt 10.2.4 föreslår utredningen att forskningsutföraren ska kunna föreläggas att hjälpa till med utredningen såvitt avser uppgifter och upplysningar etc. Föreläggandena ska också kunna förenas med vite. Sådana förelägganden föreslås kunna överklagas av forskningsutföraren. 13.1.2Vem kan överklaga? Som här ovan nämnts bör den utpekade forskaren alltid kunna överklaga ett beslut om att hen har gjort sig skyldig till oredlighet i forskning. Frågan är om någon annan intressent skulle kunna medges möjlighet att överklaga beslut, t.ex. den som har anmält den utpekade forskaren för oredlighet i forskning eller den i vars verksamhet forskningen har utförts (forskningsutföraren). Som en allmän princip för att någon ska få överklaga ett förvaltningsbeslut gäller enligt förvaltningslagen att ett beslut ska angå vederbörande och beslutet ska ha gått denne emot.1 Rättsligt kan dock inte ett beslut vid prövning av oredlighet i forskning som en utgångspunkt anses angå den som anmält någon för oredlighet i den mening som avses i förvaltningslagen.2 Inom statsförvaltningen gäller också normalt, även om undantag kan förekomma, att en myndighet inte ska kunna överklaga en annan myndighets beslut.3 Det bör enligt utredningen därför i första hand vara den utpekade forskaren som ska kunna överklaga ett beslut av . Om och i vilka fall andra intressenter i ett enskilt fall bör anses ha ett befogat intresse att överklaga beslut, får överlämnas till rättstillämpningen att avgöra. 13.1.3Var ska överklaganden prövas? Utredningen har övervägt olika alternativa instanser för en överprövning av beslut. Utredningens utgångspunkt är att dömande verksamhet så långt som möjligt ska ske i de 122 § förvaltningslagen (1986:223). , och , , Allmän förvaltningsrätt, 26:e upplagan, 2014 s. 96 och 97 samt RÅ 1977 ref 115. t.ex. , och, , , Allmän förvaltningsrätt, 26:e upplagan, 2014 s. 211. allmänna domstolarna eller de allmänna förvaltningsdomstolarna. Det faktum att en myndighet kommer att fatta besluten i första instans talar för att de allmänna förvaltningsdomstolarna blir överklagandeinstans. Andra tänkbara alternativ är de allmänna domstolarna, en specialdomstol eller en särskild överklagandenämnd. När det gäller de två sistnämnda alternativen – en specialdomstol eller en särskild överklagandenämnd – gör utredningen följande bedömning. Specialdomstolar är inte särskilt vanligt förekommande, vilket i sig utgör ett skäl mot att inrätta en specialdomstol för överprövningar av beslut. Vidare bedömer vi att det inte heller finns administrativa skäl eller praktiska förutsättningar för en specialdomstol eller en särskild överklagandenämnd eftersom en sådan instans skulle behöva bemannas med i vart fall lika stark vetenskaplig representation som och också ett större antal ledamöter för att kunna hävda ett kompetensmässigt övertag. Utredningen anser därför inte att beslut ska överklagas till vare sig specialdomstol eller särskilt inrättad överklagandenämnd. En bedömning av oredlighet i forskning innefattar ansvarsbedömningar av t.ex. inblandade forskare. Sådana ansvarsbedömningar och privaträttsliga verkningar av bedömningarna kan tala för att ett överklagande bör ske till allmän domstol. Emellertid görs enligt svensk rätt en allmän skillnad mellan de allmänna domstolarnas rättsskipning och förvaltningsmyndigheternas verksamhet. Allmänna domstolar har därför endast begränsade möjligheter att underkänna förvaltningsbeslut och det är också undantag att överklaganden av förvaltingsbeslut görs till allmän domstol. Det saknas enligt utredningen därför även tillräckliga skäl att föreslå att ett överklagande ska göras till allmän domstol. Utredningen anser i stället att det mesta talar för att överprövningen av beslut mest naturligt görs till allmän förvaltningsdomstol. En förvaltningsprocess ska utgöra en kontrollerande funktion av förvaltningsmyndigheters beslut med stöd av offentligrättsliga regler,4 vilket också är väl i överensstämmelse med att det bör vara en förvaltningsdomstol som överprövar nämndens beslut. Sammantaget anser utredningen att det ska vara 4 , och , , Förvaltningsprocesslagen m.m. En kommentar, sjätte upplagan, juridik, 2013 s. 17 och 18. förvaltningsdomstolarna som överprövar beslut om oredlighet i forskning. Det är emellertid av vikt att en överprövning av beslut kan göras skyndsamt. Nämndens prövning och utredning av oredlighet i forskning kommer i vissa fall att innehålla svåra frågeställningar och kunna bli tidskrävande. Det är då viktigt att en överprövning av beslutet sedan inte också riskerar att ta alltför att genomföra. Det kan därför vara viktigt såväl för berörda forskare och forskningsutförare som för t.ex. forskningsfinansiärer och andra berörda aktörer att den sammanlagda prövningen av misstankarna inte blir alltför lång och att ett slutligt avgörande måste avvaktas . Enligt utredningens mening bör därför dessa ärenden hanteras med förtur av de allmänna förvaltningsdomstolarna. Av rättssäkerhetsskäl anser utredningen emelllertid inte att instansordningen också bör förkortas, utan att ett krav på prövningstillstånd i kammarrätt framstår som tillräckligt och rimligt för att möjliggöra en överprövning i domstol, men att den prövningen genomförs skyndsamt och som regel inte heller sker i mer än en instans. Utredningens bedömning: Det föreligger inget hinder för att korrigera ett tidigare för den enskilde forskaren negativt beslut, om nya omständigheter uppdagas som ställer saken i ett nytt ljus. Några särskilda regler för omprövningen av nämndens beslut behövs inte. Det mest betydelsefulla och effektivaste medlet för att åstadkomma rättelse av felaktiga förvaltningsbeslut har traditionellt ansetts vara möjligheten att genom överklagande få till stånd en omprövning i högre instans. framhålls som ett grundläggande krav att tyngdpunkten i förvaltningsförfarandet ska ligga i första instans. Den enskilde ska inte annat än undantagsvis behöva föra sin sak vidare till domstol. Omständigheter som tillkommit efter det första beslutet kan förändra förutsättningarna så radikalt, att ett helt nytt ärende har uppstått för det senare beslutet, men det kan också röra sig om variationer på samma tema inom ramen för ett och samma ärende. Det kan således hända att nya fakta framkommer i ett fall där har konstaterat oredlighet i forskning. Skulle myndigheten själv då kunna genomföra en ny utredning och eventuellt ändra sitt tidigare beslut? Under rubriken ”Omprövning av beslut” föreskrivs i 27 § förvaltningslagen att en myndighet, om den finner att ett beslut som den har meddelat som första instans är uppenbart oriktigt på grund av nya omständigheter eller av någon annan anledning, ska ändra beslutet, om det kan ske snabbt och enkelt och utan att det blir till nackdel för någon enskild part. I samma paragraf föreskrivs att skyldigheten gäller även om beslutet överklagas. Av 28 § framgår att ett överklagande av en myndighets beslut förfaller om myndigheten själv ändrar beslutet så som klagande begär. Enligt praxis talar främst trygghetsskäl mot att den beslutande myndigheten får ändra sitt beslut. Gäller det beviljade förmåner talar således hänsynen till den enskildes trygghet och rättssäkerhet för att beslutet inte utan vidare får ändras. Finns flera parter med motstående intressen involverade i ett ärende, är det också, enligt praxis, äventyrligt att tillåta ändring av meddelat beslut, eftersom endera parten ju då blir lidande. Mot vad som sagts talar å andra sidan enligt praxis behovet av att myndigheten snabbt och enkelt ska kunna rätta sitt beslut, om det visar sig vara olagligt eller klart olämpligt. Även om beslutet i och för sig framstått som riktigt med hänsyn till underlaget för bedömningen vid prövningstillfället, har det enligt praxis ansetts otillfredsställande om myndigheten inte kan korrigera det, om nya omständigheter uppdagats som ställt saken i ett nytt ljus.5 5 Se praxisredovisningen i SOU 2010:29 s. 559 f. Mot bakgrund av föreliggande praxis gör utredningen bedömningen att något hinder inte föreligger för att korrigera ett tidigare för den enskilde forskaren negativt beslut, om nya omständigheter uppdagas, som ställer saken i ett nytt ljus. Några specialregler för omprövningen av nämndens beslut behövs därmed inte. 14 Upprätthållande av god sed Utredningen har haft i uppdrag att föreslå hur de statliga universitetens och högskolornas ansvar för upprätthållande av god sed i forskningen vid behov kan förtydligas. Lagbestämmelsen om att värna vetenskapens trovärdighet och god forskningssed gäller enbart statliga universitet och högskolor och inte andra forskningsutförare. Förutom frågan hur de statliga universitetens och högskolornas ansvar för upprätthållande av god sed i forskningen vid behov kan förtydligas har utredningen övervägt om bestämmelser om ansvar för upprätthållande av god sed i forskningen bör införas även för andra forskningsutförare. och forskningsutförarnas ansvar för att forskning sker i enlighet med god forskningssed Utredningens förslag: Det ska i lag införas en bestämmelse om att den enskilda forskaren ansvarar för att hans eller hennes planering, genomförande och rapportering av forskning sker i enlighet med god forskningssed. I lag ska också införas en bestämmelse om att forskningsutföraren i vars verksamhet forskningen utförs har det övergripande ansvaret för 1.att forskningen sker i enlighet med god forskningssed, 2.att forskande, undervisande, teknisk och administrativ personal fortlöpande informeras om gällande regler för forskningsverksamheten, och 3.att de forskare som deltar i forskningen har tillräckliga kunskaper om god forskningssed. Upprätthållande av god sed Enligt utredningens mening är dagens lagkrav på statliga universitet och högskolor om att värna vetenskapens trovärdighet och god forskningssed något otydligt, både vad gäller vem som har ansvar och för vad man har ansvar. Det finns därför skäl att förtydliga detta. I det norska förslaget till ändring av forskningsetiklagen som behandlas föreslås att en bestämmelse införs om att forskare ska uppträda med aktsamhet för att säkra att all forskning sker med hänsyn till erkända forskningsetiska normer. Det gäller också förberedelser, rapportering och andra forskningsrelaterade aktiviteter. För forskningsinstitutionerna föreslås ett krav på att de ska säkra att forskningen vid institutionen sker med hänsyn till erkända forskningsetiska normer. Institutionerna föreslås också få ansvar för att utbilda doktorander och anställda i erkända forskningsetiska normer och för att alla som utför eller deltar i forskningen känner till sådana normer.1 I den norska propositionen med det aktuella lagförslaget påpekas att forskarnas aktsamhetsplikt innebär att forskare har ansvar för att inhämta kunskap om och följa erkända forskningsetiska normer, både nationella, internationella, allmänna och fackspecifika. Det hävdas att även om de enskilda forskarnas ansvar tidigare inte har varit uttryckligen reglerat i lag har ansvaret följt av sedvänja och legat till grund för den norska forskningsetiklagen. Det hävdas dessutom att det redan tidigare funnits ett implicit aktsamhetskrav för forskare i lagen bl.a. eftersom det är forskare och deras arbete som kan och ska granskas vid misstanke om vetenskaplig oredlighet. En lagreglering anses dock tydliggöra ansvaret och även kunna bidra till att etablera en starkare forskningsetisk kultur vid forskningsinstitutionerna.2 Science Europe har också pekat på det delade ansvaret mellan forskare och forskningsutförare för att skydda god forskningssed samt på behovet av obligatorisk och under hela forskarkarriären återkommande utbildning om god forskningssed.3 Utredningen anser att det är rimligt att även i svensk lagstiftning förtydliga att den enskilda forskaren har ansvar för att hans eller hennes planering, genomförande och rapportering av forsk- 1Det kongelige kunnskapsdepartementet, Prop. 158 L (2015–2016) s. 94. 53–61. 3Science Europe, Research Intergrity Practices in , Survey Report, 2016. I rapporten refereras till begreppet research integrity. Upprätthållande av god sed ning sker i enlighet med god forskningssed. Detta innebär bl.a. att alla forskare som deltar i forskning är skyldiga att sätta sig in i gällande forskningsregler och riktlinjer, såväl generellt som för det aktuella forskningsområdet samt att hålla sig a jour inom området, genom att bland annat delta i utbilning. Som anförts i avsnitt 10.2.2 anser utredningen att de som i sammanhanget bör räknas som forskare är de personer som genomgår eller har genomgått forskarutbildning och som deltar i forskning. Övriga personer som deltar i forskningsverksamhet, t.ex. teknisk eller administrativ personal, anser vi inte ska räknas som forskare. Vi anser också att kravet på de enskilda forskarna att forska i enlighet med god forskningssed måste matchas av ett krav på forskningsutförarna att se till att forskning sker i enlighet med god forskningssed. För forskningsutförarna kan detta innebära att ansvara för förebyggande arbete i form av t.ex. levande diskussioner om god sed i forskningsmiljöerna och god handledning av doktorander, och för att t.ex. ha adekvata verktyg för dokumentation och arkivering av forskning och system för att upptäcka och hantera avvikelser från god forskningssed. Forskningsutföraren bör också ha ansvar för att se till att de forskare som deltar i forskning har tillräckliga kunskaper om god forskningssed och att forskande, undervisande, teknisk och administrativ personal fortlöpande informeras om gällande regler för forskningsverksamheten. I betänkandet God sed i forskningen (SOU 1999:4) konstaterade om forskningsetik att utbildningen i forskningsetik skilde sig åt mellan olika ämnesområden och lärosäten. Kommittén föreslog att det borde åligga varje universitet och högskola att upprätta en lokal plan för utbildning i forskningsetik och att varje fakultet eller lärosäte borde upprätta ett handledarprogram, där handledare utbildas i forskningsetiska frågor om bl.a. fusk och oredlighet, arkiverings- och sekretessbestämmelser samt handledarens ansvar för förmedlingen av forskningsetiska normer till de forskarstuderande. Några sådana tvingande bestämmelser har dock inte införts. Universiteten och högskolorna har i sina svar på denna utrednings enkät redogjort för vilken utbildning de ger i frågor som rör god sed och oredlighet i forskning. I alla berörda universitets och högskolors forskarutbildning ingår moment om detta. De flesta universitet och högskolor har även moment om det på grund- Upprätthållande av god sed och avancerad nivå. Betydligt färre har redovisat att det ingår som obligatoriskt moment för verksamma forskare och handledare. Utredningen anser inte att det bör författningsregleras när utbildning gällande god forskningssed ska ges och hur den ska utformas, utan att forskningsutförarna själva är bäst lämpade att avgöra hur de ska fullgöra sitt ansvar för att de forskare som deltar i forskningen har tillräckliga kunskaper om god forskningssed. Vi vill dock särskilt uppmärksamma vikten av att utbildning om god sed och oredlighet sker både tidigt i forskarkarriären (under forskarutbildningen) och senare, särskilt i samband med att forskare får handledaransvar eller annat ansvar för forskning. Utredningen vill betona att universitets och högskolors arbete med att främja god forskningssed ska ske i nära anslutning till de enskilda forskarna och forskningsmiljöerna. God sed bör främjas i det kollegiala samtalet forskare emellan, men ansvar för att skapa goda forskningsmiljöer måste också tas på ledningsnivå, i synnerhet av prefekterna på institutionerna. De föreslagna bestämmelserna är förtydliganden som bör bidra till att säkerställa att forskning utförs i enlighet med god forskningssed. Något särskilt ansvar eller följder för en forskare eller forskningsutförare, utöver vad den nationella nämnden kan besluta om vid prövning av oredlighet i forskning, är emellertid inte avsett med bestämmelserna. Att i det enskilda fallet precisera vilket ansvar var och en har för att forskning utförs i enlighet med god forskningssed och var det har brustit kan bli aktuellt när det konstateras att god forskningssed inte har följts. Utredningen har fått kännedom om två utredningar om misstänkt oredlighet i forskning där frågor om detta har aktualiserats.