sou · H4B349 · 2017-01-01 00:00:00 — Att ärendelagen är tillämplig när beslut överklagas till Patent- och framgår av 3 kap. 2 § första stycket lagen om patent- och marknadsdomstolar. Rättegångskostnader 15–17 §§ Enligt 8 kap. 15 § konkurrenslagen gäller att 31 kap. rättegångs- balken ska tillämpas i fråga om såväl mål som ärenden enligt konkurrenslagen om något annat inte anges i konkurrenslagen. Bestämmelserna i 31 kap. behandlar rättegångs- kostnader i brottmål. Det innebär att när vinner målet eller ärendet kan staten, förutom i vissa undantagsfall, inte erhålla ersättning för sina rättegångskostnader. Undantagsfallen regleras i 31 kap. 4–6 §§ RB och avser situationer där staten förorsakats kostnader av andra parters vårdslöshet eller försummelse.24 Det finns även en regel i 8 kap. 16 § konkurrenslagen om att ersättning i vissa fall får utgå till staten för kostnader för det fall att part uppsåtligen eller genom vårdslöshet orsakat onödig rättegång. Vidare finns bestämmelser i 8 kap. 17 § om att staten i vissa fall inte svarar för parternas rättegångskostnader i mål avseende företagskoncen- tration. Mot bakgrund av att domstolen inte längre blir uppmärk- sammad av på att anmälan återkallats genom att verket, som varit fallet, återkallar sin talan bör en bestämmelse i 17 § om underrättelseskyldighet för verket i sådant fall läggas till. Syftet med de ändringar som görs i 16 och 17 §§ mot bakgrund av utökade beslutanderätt är att parterna ska 24 Se och , Konkurrenslagen (, Zeteo), kommentaren till 8 kap. 15 §. Den närmare utformningen av regelverket vara i samma ställning som innan reformen i fråga om ersättning för rättegångskostnader. (Se även författningskommentaren.) 9.4.5Ändringar i utsökningsbalken med anledning av den utökade beslutanderätten I konsekvens med att möjligheten för att meddela avgiftsföreläggande föreslås utgå behöver förändringar göras även i utsökningsbalken. ”Godkänt avgiftsföreläggande” bör tas bort i uppräkningen av exekutionstitlar i 3 kap. 1 § första stycket 3 p. utsökningsbalken och bestämmelsen om att godkända avgiftsförelägganden verkställs såsom lagakraftägande dom bör därmed också tas bort ur 3 kap. 14 § andra stycket samma lag. 9.4.6Ändringar i lagen (2014:836) om näringsförbud med anledning av den utökade beslutanderätten Även i lagen om näringsförbud behöver vissa konsekvensändringar göras. Nuvarande regler i 17 § lagen om näringsförbud ger möjlighet att framställa yrkanden om näringsförbud i ett mål om konkurrensskadeavgift enligt 3 kap. 5 §, vilket ska handläggas enligt de indispositiva tvistemålsreglerna. I och med att verket föreslås få beslutanderätt om konkurrens- skadeavgifter och då det är först om beslutet överklagas som det ska överprövas av domstol, förefaller det inte längre ändamålsenligt att verket ska framställa ett yrkande om näringsförbud inom ramen för ett ärende om konkurrensskadeavgift. Det är inte verket som disponerar denna process längre utan det är parten som bestämmer om man vill överklaga eller ej. Paragrafen formuleras därför om och ges fortsatt möjlighet att ansöka om näringsförbud hos domstol i ett fristående ärende. 18 § ändras endast i konsekvens med att två stycken utgår i 17 §. Den närmare utformningen av regelverket Den utökade beslutanderätten för innebär ett byte av processlag i domstol från (reglerna om indispositiva tvistemål) till ärendelagen. Mot denna bakgrund samt då domstolsreformen avseende patent- och marknadsdomstolar innehåller en del nya bestämmelser bedömer utredningen att det kan vara av värde att sammanfattningsvis redogöra närmare för vissa förfaranderegler. Det är dels regler som införs genom lagen (2016:188) om nya patent- och marknadsdomstolar, dels regler som finns i ärendelagen. Det kan även vara fråga om nya regler eller hänvisningar till regler i befintliga lagar, vilka har övervägts av utredningen. I detta sammanhang kommer också att redogöras för vissa frågor som har uppkommit beträffande handläggningen av ärenden hos verket. Som har konstaterats innebär en utökad beslutanderätt för i fråga om konkurrensskadeavgift och företags- koncentrationer att dessa vid överklagande av verkets beslut kommer att handläggas som ärenden i domstolarna och att ärendelagen blir ny processlag. Syftet med detta avsnitt är att ge en kort sammanfattning av de regler som kommer att gälla vid en utökad beslutanderätt för verket, framför allt i fråga om yrkanden och grunder, dvs. vad som normalt utgör ramen för en domstolsprocess. Regler om sammanträde och därtill hörande frågor redogörs för i ett senare avsnitt. Ärendelagen bygger till betydande del på reglerna i . Balkens principer om muntlighet, omedelbarhet och koncentration behöver dock inte tillämpas, vilket innebär att ärendelagen principiellt sett har större likheter med förvaltnings- processlagen än med . I 7 § ärendelagen finns bestämmelser om vad ett överklagande ska innehålla, bl.a. uppgifter om vilket beslut som överklagas samt Den närmare utformningen av regelverket den ändring som yrkas och grunderna härför. I 11 § stadgas att om en enskild25 överklagar en förvaltningsmyndighets beslut är myndigheten motpart till den enskilde när handlingarna i ärendet överlämnats till domstol. I kommentaren till denna paragraf understryks att en beslutsmyndighet i sitt beslutsfattande självfallet är lika opartisk hur myndigheten än har att uppträda efter det att den har fattat sitt beslut. Om myndigheten uppträder som part i domstolsprocessen kan den visserligen inte sägas vara opartisk i egentlig mening, men har skyldighet att uppträda objektivt i processen på samma sätt som t.ex. en åklagare i brottmåls- processen.26 27 § första stycket ärendelagen reglerar vad domstolens beslut ska grunda sig på; det som handlingarna innehåller och det som i övrigt har förekommit i ärendet. I andra stycket samma paragraf stadgas att om ärendet har inletts genom ett överklagande får det beslut genom vilket ärendet avgörs inte gå utöver det som yrkats. När det finns särskilda skäl får dock domstolen även utan yrkande besluta till det bättre för en enskild part om det inte är till nackdel för något motstående intresse. I kommentaren till 27 § dras paralleller till förvaltnings- processlagen och det uttalas att vad som förutsattes vid tillkomsten av förvaltningsprocesslagen var att i en sådan process, liksom i en process enligt , behöver domstolen endast ta hänsyn till sådana yrkanden som framställts i behörig ordning. En klagande i den högre domstolen får inte yrka någonting som han eller hon inte i behörig ordning har yrkat i den lägre. Samma ordning som enligt förvaltningsprocesslagen bör enligt förarbetena till ärendelagen normalt tillämpas även för ärendenas del, dock med den reservationen att det inte har inträffat någon ny omständighet under förfarandet.27 En motpart i ett ärende har, liksom enligt regler, normalt inget eget yrkande i saken i processrättslig mening utan medger eller bestrider ett yrkande. Efter ett överklagande sätter det överklagade beslutet en ur klagandens synvinkel nedre gräns genom principen om förbud mot reformatio in pejus. Domstolen prövar normalt ett överklagande 25I begreppet ”enskild” inräknas även företag. Jfr Fitger, Ärendelagen (Zeteo ), kommentaren till 11 §. 26Se Fitger, Ärendelagen (Zeteo ), kommentaren till 11 §. 27Se bl.a. Fitger, Ärendelagen (Zeteo ), kommentaren till 27 §. Den närmare utformningen av regelverket inom det område som avgränsas på den ena sidan av det överklagade avgörandet och på den andra sidan av det yrkande som framställts i överklagandet. Redan vid dagens förhållanden finns det möjligheter till kumulation av konkurrensrättsliga mål och ärenden i enlighet med 8 kap. 6 § och 7 § konkurrenslagen. Dessa regler kommer att upphöra i samband med ikraftträdandet av lagen om patent- och marknadsdomstolar och istället införs en bestämmelse om kumulation i 3 kap. 6 § denna lag. I förarbetena uttalades att man ansåg att möjligheten till kumulation av konkurrensrättsliga mål och ärenden borde finnas kvar även efter överföringen till Patent- och , vilket kommer till uttryck i bestämmelsen i 3 kap. 6 §. Av förarbetena framgår också att vilken rättegångsform som förfarandet bör följa vid kumulation av mål och ärenden med olika rättgångsform bör i fråga om kumulation av mål och ärende rättgångsbalkens regler tillämpas.28 I 13 § ärendelagen stadgas att förfarandet hos domstolen är skriftligt. Det bör enligt andra stycket ingå sammanträde när det kan antas vara till fördel för utredningen eller främja ett snabbt avgörande av ärendet. Enligt 14 § ärendelagen ska domstolen hålla sammanträde om det begärs av enskild part. Sammanträde behöver dock inte hållas om ärendet inte ska prövas i sak, om avgörandet inte går parten emot eller om ett sammanträde på grund av någon annan särskild omständighet inte behövs. Såväl nuvarande konkurrensskadeavgiftsmål som företags- koncentrationsmål är omfattande och komplicerade och innehåller normalt omfattande muntlig bevisning. Det finns ingen anledning att tro att detta kommer att ändra sig bara för att det vid en utökad beslutanderätt för blir fråga om ärenden som ska handläggas enligt ärendelagen. Detta innebär att huvudregeln om skriftlighet i praktiken troligen inte kommer att tillämpas i dessa 28 A.a. s. 266 ff. Den närmare utformningen av regelverket Man kan förutsätta att parterna kommer att begära sammanträde i stort sett i varje ärende, vilket får antas innebära att det finns ett behov av sammanträde och därmed att domstolen inte bör ha möjlighet att neka detta utan hålla sammanträde i enlighet med huvudregeln i 14 §. Behovet av förberedelse i domstol kan dock eventuellt komma att minska mot bakgrund av att det redan har gjorts en prövning och finns ett avgörande från att utgå från. Vid sammanträde gäller 23–25 §§ ärendelagen, vilket innebär hänvisningar till i fråga om bevisning i allmänhet (35 kap. 1–7 och 10–12 §§, bl.a. innefattande reglerna om editionsföreläggande), vittnesförhör (36 kap. 1–18 och 20–25 §§) skriftliga bevis (38 kap. 1–5 och 7–9 §§), syn (39 kap. 1 och 4– 5 §§)samt sakkunnig (40 kap.). Vidare kan här noteras att det, vilket redogörs för närmare i nästföljande stycke, genom lag om patent- och marknadsdomstolar införs bestämmelser om förhör under sanningsförsäkran som kan tillämpas även i fråga om ärenden. Detta innebär att om det blir fråga om sammanträde i ett konkurrensrättsligt ärende om t.ex. konkurrensskadeavgift, är det i stort sett är samma regler som kommer att tillämpas efter reformen som de som gäller avseende huvudförhandling i aktuella mål. I och med ikraftträdandet av lagen (2016:188) om patent- och marknadsdomstolar kommer det att införas en regel som gör det möjligt att hålla förhör med en part under sanningsförsäkran i enlighet med de regler som finns i 37 kap. även i ärenden.29 Enligt 37 kap. kan en part i tvistemål i bevissyfte höras under sanningsförsäkran. Under ett sådant förhör talar parten under straffansvar, vilket hon eller han annars inte gör. Ärendelagen innehåller inte några motsvarande regler. I syfte att säkerställa att den utredning som ligger till grund för rättens avgörande är fullständig och av hög kvalitet valde regeringen att ta 29 Jfr 3 kap. 10 § lagen om patent- och marknadsdomstolar. Den närmare utformningen av regelverket in en bestämmelse som möjliggjorde partsförhör under sannings- försäkran.30 Med dagens regler kan parter under vissa förutsättningar intervenera i en rättegång i enlighet med 14 kap. 9 § . I paragrafen ges förutsättningarna för att en tredje man på eget initiativ ska få medverka i en rättegång som intervenient för att tillvarata sina intressen. Intervenienten uppträder vid sidan av ena parten med rätt att företa olika processhandlingar i enlighet med 11 § samma kapitel. Ärendelagen innehåller inte några uttryckliga bestämmelser om intervention. I kommentaren till lagen uttalas bl.a. att den ”öppna” lösning man har valt i ärendelagen när det gäller motparter, i förening med de särbestämmelser som finns i andra lagar om partsrättigheter eller om hörande av skilda personer, har medfört att man för ärendenas del inte införde någon motsvarighet till tvistemålsprocessens interventionsinstitut. Det konstateras dock att i ärenden enligt konkurrenslagen31 har förekommande regler och principer ansetts otillräckliga för att åstadkomma parts- rättigheter och företag har därför tillåtits att intervenera med en analogitillämpning av reglerna om intervention i 14 kap. 9–11 §§ rättegångsbalken.32 Mot bakgrund av att en analogisk tillämpning av rättegångs- balken har ansetts möjlig i rättspraxis i fråga om konkurrens- rättsliga ärenden föreslår utredningen inte någon särskild bestämmelse avseende intervention med anledning av utökade beslutanderätt. I propositionen om de nya patent- och marknadsdomstolarna har regeringen uttalat att det inom ramen för den planerade uppföljningen av den reformen även bör ges utrymme för att bedöma behovet av eventuella justeringar av patent- och behörighet och 2015/16:57 s. 205 f. 31Här hänvisar kommentaren till lagen (1993:20). De regler om konkurrensrättsliga ärenden som framför allt avses är möjligheter att besluta om åläggande för företag att upphöra med överträdelser (jfr 3 kap. 1 § nuvarande konkurrenslag) och dessa är desamma , varför övervägandena fortfarande får anses vara aktuella. 32Se Fitger, Ärendelagen (, Zeteo), kommentaren till 15 §, jfr även i JT 1997/98 s. 615. Den närmare utformningen av regelverket andra förändringar av regelverket.33 Detta innebär att man vid uppföljningen även kan se över ett eventuellt behov av att införa en specifik regel i fråga om intervention i konkurrensrättsliga ärenden. Det är inte ovanligt att parterna i konkurrensmål först i ett sent skede av processen kommer in med nytt material, vilket inte sällan leder till att förhandlingar måste ställas in och att förberedelsen måste återupptas. Det kan även medföra att motparten i sin tur ser sig tvungen att åberopa t.ex. ny bevisning. Regeringen uttalade i propositionen om patent- och marknadsdomstolarna att en sådan ordning inte var försvarbar ur ett processekonomiskt perspektiv och att rätten genom en väl strukturerad förberedelse och en aktiv processledning borde verka för att undvika detta. Även parterna har självklart ett ansvar för att driva processen framåt och preklusionsregler kan ge parterna ett incitament att medverka mer aktivt tidigt under domstolsförfarandet. Detta kan i sin tur påskynda handläggningen och bespara både parter och domstol både arbete och pengar.34 Det finns regler om preklusion i , medan motsvarande regler saknas i ärendelagen. Preklusionsreglerna begränsar parternas möjligheter att efter en viss tidpunkt åberopa nya omständigheter eller ny bevisning. Dessa bestämmelser syftar huvudsakligen till att få till stånd en snabbare handläggning och motverka illojalt beteende. De bidrar även till att begränsa såväl parternas som samhällets kostnader för förfarandet och möjliggör avgöranden inom rimlig tid. Vidare lägger reglerna ett ansvar på parterna för att processmaterialet blir fullständigt på ett så tidigt stadium som möjligt. Mot bakgrund av att preklusion också är en för parterna ingripande åtgärd som bl.a. kan öka risken för materiellt felaktiga avgöranden uttalade regeringen att det var viktigt att reglerna utformades med omsorg, att man kunde ta hänsyn till förhållandena i det enskilda fallet samt att reglerna var tydliga.35 2015/16:57 s. 288. 2015/16:57 s. 269. Den närmare utformningen av regelverket De preklusionsregler som finns i gäller dispositiva tvistemål. I tingsrätten kan rätten under förberedelsen antingen genom att förelägga en part att inom slutligen bestämma sin talan och uppge de bevis han eller hon åberopar eller genom att meddela att förberedelsen är avslutad begränsa parternas möjligheter att efter angiven tidpunkt åberopa nytt material i processen (jfr 42 kap. 15 och 15 a §§ RB). I övervägandena om preklusionsreglerna skulle tillämpas även i fråga om de indispositiva målen (dvs. bl.a. konkurrensskadeavgifter och företagskoncentrationer) uttalade regeringen att parterna ofta var juridiska personer, förhållandevis resursstarka samt vanligen företrädda av erfarna ombud vidare var styrkeförhållandet mellan dem och förvaltningsmyndigheten normalt förhållandevis jämnt. Mot den bakgrunden ansåg regeringen att det indispositva inslaget i målen inte borde utesluta användningen av preklusionsregler. Det borde vara möjligt att lägga ett större ansvar på parterna för utredningen av målet i dessa fall.36 Regeringen menade att det även för ärenden (bl.a. konkurrens- skadeavgifter och företagskoncentrationer efter föreslagen reform) var aktuellt med samma överväganden som för de indispositiva målen (bl.a. konkurrenskadeavgifter och företagskoncentrationer innan förelagen reform) när det gällde behovet av preklusions- regler. Därför borde regler om preklusion på motsvarande sätt som för tvistemål även vara tillämpliga vid de ärenden som Patent- och ska handlägga.37 I 3 kap. 9 § lagen om patent- och marknadsdomstolar införs alltså regler om preklusion både i fråga om indispositiva tvistemål samt ärenden, genom hänvisning till nämnda regler i 42 kap. Det införs även en hänvisning om att part inte får åberopa ytterligare omständigheter vid Patent- och marknadsöverdomstolen. Under utredningens gång har det uttryckts vissa farhågor om att preklusionsreglerna i lag om patent- och marknadsdomstolar inte skulle vara tillräckliga för de ärenden som omfattas av Konkurrens- verkets utökade beslutanderätt. Utredningen menar att det inte finns skäl för att föreslå ytterligare regler på området. Däremot erinras om möjligheten, för det fall att behov visar sig 2015/16:57 s. 269 ff. Den närmare utformningen av regelverket finnas, att i samband med översynen av Patent- och marknadsdomstolsreformen också göra en översyn av preklusions- reglerna avseende dessa ärenden.38 Det har under utredningens gång dykt upp frågor om hur man bör hantera muntlig bevisning hos när verket blir den första beslutande instansen. För handläggningen hos verket är det förvaltningslagen (1986:223) som innehåller de grundläggande rättsliga bestämmelserna. I 14 § förvaltningslagen stadgas att om en part vill lämna uppgifter muntligt i ett ärende som avser myndighetsutövning mot någon enskild, ska han få tillfälle till det, om det kan ske med hänsyn till arbetets behöriga gång. Vidare stadgas att i andra fall bestämmer myndigheten om handläggningen skall vara muntlig och att myndigheten särskilt ska beakta att muntlig handläggning kan underlätta för enskilda att ha med den att göra. Som beskrivits i kapitel 4 och även i avsnitt 9.2.1 erbjuder i konkurrensskadeavgiftsärenden muntligt förfarande, vilket innebär att parten erbjuds att vid ett möte hos muntligen komplettera sitt skriftliga svar på beslutsutkast/utkast till ansökan om stämning. Denna möjlighet har väl bäring på partens möjlighet att utveckla sin talan hos verket och utgör egentligen inte muntlig bevisning. Konkurrenslagen innehåller vissa bestämmelser om muntliga förhör vid verket. I 5 kapitlet finns bestämmelser om utredning av konkurrensärenden. Enligt 1 § första stycket 2 punkten får ålägga den som förväntas kunna lämna upplysningar i saken att inställa sig till förhör på tid och plats som verket bestämmer. I 2 § finns bestämmelser bl.a. om att vid ett sådant förhör ska utsaga av den som förhörs upptecknas och sedan kunna granskas av den förhörde. Efter granskningen får uppteckningen inte ändras. I propositionen till nuvarande konkurrenslagen uttalade man att sådana förhör, hållna av verket 38 Jfr prop. 2015/16:57 s. 288. Den närmare utformningen av regelverket under utredningen, borde kunna åberopas i domstol om berättelsen vid förhöret avvek från vad vittnet eller parten tidigare anfört eller när personen i fråga förklarat att han eller hon inte kan eller inte vill yttra sig. Man införde därför en regel i 8 kap. 14 § konkurrens- lagen om att vid förhör i domstol med part eller annan får 36 kap. 16 § andra stycket tillämpas i fråga om det som han eller hon har berättat vid ett förhör enligt 5 kap. 1 § hos verket. Man underströk i propositionen vikten av att förhören protokollfördes och att det skapades rättssäkerhetsgarantier motsvarande dem som gäller vid förundersökning i brottmål.39 Utredningens avsikt är inte att skapa några nya regler eller någon ny ordning avseende muntlig bevisning eller bevisupp- tagning hos utan det är befintliga regler, som för övrigt gäller i de ärenden som avser ålägganden enligt 3 kap. 1 § konkurrenslagen, som fortsatt kommer att gälla. Vittnesförhör under ed samt partsförhör under sanningsförsäkran äger rum först i domstol, vilket är helt i linje med den ordning som i allmänhet gäller för förvaltningsmyndigheter. En platsundersökning hos ett företag är en ingripande åtgärd som regleras i 5 kapitlet konkurrenslagen. I kapitlet finns bestämmelser som anger när en platsundersökning ska få ske (3–5 §§), vilken omfattning undersökningen får ha (6 och 8 §§) och vilka rättigheter som tillkommer den som undersökningen avser (9, 11 och 12 §§). Där anges också att den som är föremål för undersökning inte får betungas onödigt (13 §). saknar möjlighet att ta egendom i beslag vid en platsundersökning. En förutsättning för att genomföra en platsundersökning är att (Patent- och marknadsöverdomstolen), efter ansökan av , beslutat att undersökningen ska få ske. Ett sådant beslut är i allmänhet meddelat utan att den som undersökningen avser har fått tillfälle att yttra sig över ansökan (5 kap. 7 §). 2007/08:135 s. 101 f. Den närmare utformningen av regelverket Vid platsundersökningen har rätt att, i den omfattning som anges i beslutet, bl.a. granska bokföring och andra affärshandlingar och ta kopior av eller göra utdrag ur sådana handlingar. Dessa befogenheter är inte inskränkta till i vilken form eller i vilket medium handlingarna förekommer utan avser såväl handlingar som finns i fysisk form som handlingar som företaget håller lagrade i elektronisk form och som kan läsas med tekniska hjälpmedel. I samband med andra konkurrensrättsliga lagstiftningsarbeten har en problematik lyfts fram som handlar om bevissäkring vid platsundersökningar hos företag, framför allt i fråga om elektroniskt lagrat material. Det handlar om att utredningsåtgärder, på grund av rättssäkerhetsskäl, antingen behöver vara möjliga att överklaga, eller att bevisning som har tillkommit på ett otillbörligt sätt ska kunna avvisas.40 I en utredning som avsåg effektivare konkurrens- tillsyn tog man vid sidan av regler i fråga om ”stoppa klockan” och ”kölappssystem”, som har behandlats bl.a. i kapitel 3, även upp verkets möjligheter att få genomföra granskning och kopiering av vissa handlingar i sina egna lokaler och då även digitalt material. Utredningen föreslog en ändring av bestämmelsen i 5 kap. 6 § konkurrenslagen som skulle ge verket möjlighet att vidta dessa utredningsåtgärder (granskning och kopiering) även i sina egna lokaler.41 Förslaget fick i den delen kritik av ett flertal remissinstanser avseende rättssäkerhetsaspekter. Exempelvis saknade en närmare analys av den föreslagna ändringen i förhållande till bl.a. artikel 6 (1) i och artikel 47 i EU:s rättighetsstadga samt till EU-rättslig praxis om rätten till försvar. vid uttryckte också betänkligheter i fråga om rätts- säkerhetsaspekter. uttalade bl.a. att ett lagförslag borde ge företagen möjlighet att få en domstolsprövning även av konkreta speglings- och kopieringsåtgärder, liksom omfattningen och innebörden av den platsundersökning som därefter skedde i verkets lokaler. Prövningen borde ta sikte på 40Jfr bl.a. tingsrätts remissvar på SOU 2013:16, prop. 2013/14:135 och prop. 2014/15:96. 41SOU 2013:16 s. 214 ff. Den närmare utformningen av regelverket nödvändighet och proportionalitet och innefatta bedömning av påstått missbruk från myndighetens sida.