sou · H5B325 · 2017-04-05 00:00:00 — kan ge upphov till aktuell typ av skada. I specialmotiveringen till 2 § LAF uttalas följande.13 I praxis har man intagit den ståndpunkten att det måste föreligga en ganska hög grad av sannolikhet eller åtminstone sannolika skäl för att ett ämne eller annan faktor i arbetet i och för sig kan medföra skada. Man kräver också någon vetskap om vilken form av skada som kan drabba den enskilde. Om en skadad skall kunna få ersättning från yrkesskade- försäkringen, måste det således först kunna konstateras att den påstådda farliga faktorn har sådan skadebringande egenskap som är nödvändig för att viss sjukdom skall kunna uppstå. Vid tillämpning av bevisregel föreligger en klar skillnad mellan arbetsskadebedömningen enligt beviskraven i LAF och den vetenskapliga bedömningen rörande befintlig kunskap om en viss arbetsmiljöfaktors skadliga inverkan. Vetenskapliga belägg för att besvären kan orsakas av faktorer i arbetet krävs inte för skadlighets- bedömningen enligt bevisregel, se t.ex. FÖD 1985:56 och FÖD 1989:30. Det ska dock finnas tillräcklig generell kunskap om att en exponering kan orsaka eller försämra den aktuella skadan. I prövningen av sambandet mellan den skadliga inverkan och skadan i det individuella fallet, orsakssambandet, föreligger enligt bevisregel en presumtion för orsakssamband mellan olyckan eller den skadliga inverkan i arbetet och den uppkomna skadan. Presumtionen innebär att särskilda skäl som talar för ett samband mellan olyckan eller den skadliga inverkan inte behöver lyftas fram. Vid införandet av bevisregel ansågs det inte nödvändigt att införa några speciella krav om vilken kunskap som krävs för att visa att en exponering kunde orsaka en viss typ av besvär.14 Motivet till denna för den enskilde mycket förmånliga bevisregel var att den rättsförlust som kan bli följden av den medicinska vetenskapens ofullkomlighet att fastslå samband skulle bäras av försäkringen och inte av den enskilde försäkrade.15 Med bevisregel ligger ton- vikten i sambandsprövningen i den juridiska bedömningen. 1975/76:197 s. 91. 1975/76:197 s. 92. 1992/93:30 s. 23. Bevisregeln i LAF ändrades första gången . Prövning enligt bevisregel ska göras för skador med visandedag , 4 kap. 42 § SFBP. Om en anmälan har kom- mit in efter görs dock prövningen utifrån bevis- reglerna även om skadan visat sig innan den 1 januari 1993.16 Bakgrunden till den förändrade bevisregeln var att utgifterna för den allmänna arbetsskadeförsäkringen kraftigt ökade . I propositionen uttalas att kombinationen av ett generellt arbetsskadebegrepp och en mycket generös bevisregel i sig kunde ha lett till svårigheter att upprätthålla en klar avgränsning mellan arbetsrelaterade och icke arbetsrelaterade sjukdomar. Den generösa bevisregeln ansågs sudda ut gränsen mellan arbetsskador och icke arbetsskador.17 bevisregel är en uppstramning i förhållande till bevisregel. Arbetsskadebedömningen enligt bevisregel är liksom bevisregel uppdelad i två steg, skadlighetsbedöm- ning och orsaksbedömning. Beviskravet för skadligheten skärptes till ”hög grad av sannolik- het”. Vid den individuella bedömningen krävs väsentlig vetenskap- lig kunskap om en faktors skadlighet. I propositionen definieras inne- börden av detta uttryck enligt följande.18 Det nya kriteriet innebär att den samlade kunskapen med en betyd- ande grad av sannolikhet måste tala för att en faktor i miljön är skadlig. Detta blir fallet då det föreligger en väsentlig kunskap inom medicinsk eller annan vetenskap för att en viss faktor har en sådan skadebring- ande egenskap. Uppfattningen att en viss faktor med hög grad av sanno- likhet kan orsaka skada måste därvid vara relativt allmänt accepterad. Saknas en sådan uppslutning, t.ex. då olika forskares och läkares upp- fattning på ett mer markant sätt går isär beträffande den skadebring- ande effekten, kan kravet på en hög grad av sannolikhet inte anses upp- fyllt. 1992/93:30 s. 27. 1992/93:30 s. 23. 1992/93:30 s. 36. Även kraven i sambandsbedömningen skärptes. I propositionen ut- talas följande.19 Det räcker inte heller med att det finns tillräcklig kunskap om att en faktor i sig är skadlig. Den försäkrade måste ha varit utsatt för faktorn tillräckligt ofta, mycket och länge (tillräcklig omfattning, intensitet och varaktighet) för att den aktuella typen av skada enligt den kun- skapen ska kunna orsakas eller försämras. Övervägande skäl ska tala för samband mellan den skadliga expone- ringen och den uppkomna skadan. Bevisregeln ändrades därefter 2002 till nu gällande bevisregel. Tillämp- ningen av bevisregel ansågs drabba kvinnor negativt. Det uppmärksammades att kvinnor med belastningsskador hade svårt att få sina arbetsskador godkända med denna regel.20 Prövning enligt bevisregel ska göras för skador med visandedag . Enligt denna bevisregel ska arbetsskadebedömningen inte göras i två steg utan genom en helhetsbedömning. Skälen för att övergå till en helhetsbedömning angavs vara att uppdelningen av arbetsskadeprövningen i två steg riskerade att leda till ett statiskt arbetsskadebegrepp då det kunde uppfattas som ett krav på full medicinsk vetenskaplig bevisning för en faktors skadlighet.21 Genom att införa en samlad bedömning ansågs det kunna säkerställas att arbetsskadeförsäkringen skulle kunna tillämpas på sådant sätt att försäkringsskyddet fortlöpande skulle anpassas till såväl utvecklingen inom arbetslivet som de nya kun- skaper som vanns efter hand om sambandet mellan olika sjukdomar och arbetsmiljöfaktorer. bevisregler innebar en bevislättnad jämfört med bevisregel. Utöver att prövningen av arbetsskador slogs ihop till en paragraf innebar den nya lydelsen av bestämmelsen att kunskaps- kraven lättades upp.22 1992/93:30 s. 36. 2001/02:81 s. 31–35 och s. 101. 2001/02:81 s. 41. 2001/02:81 s. 42–43. Det skall som nämnts finnas en vetenskapligt förankrad medicinsk grund för bedömningen om skadlighet i arbetet. Det bör dock inte krävas ”full vetenskaplig bevisning” för att så är fallet. Syftet med lätt- naden i beviskraven är att även skador som på goda medicinska grun- der kan antas ha sitt ursprung i faktorer i arbetsmiljön skall kunna omfattas av arbetsskadeförsäkringen. Resultat eller rön från omstridda eller allmänt ifrågasatta medicinska studier kan normalt inte anses med tillräcklig styrka visa att en arbetsmiljöfaktor är skadlig i arbetsskade- försäkringens mening. En väl utbredd uppfattning bland läkare som har relevanta specialistkunskaper bör däremot kunna läggas till grund för att sådan skadlighet föreligger, även om det inte finns fullständig enighet inom läkarkåren som helhet. Förekommer det att läkarna i ett ärende redovisat olika uppfattning får deras yttranden vägas mot var- andra. Därvid finns det anledning att väga in vilket underlag läkarna har haft tillgång till vid bedömningen av det enskilda fallet. I sammanhanget bör framhållas att ett utlåtande av en läkare i en medi- cinsk fråga endast är ett hjälpmedel vid prövning av ett arbetsskadeärende och att det ankommer på att göra en självständig prövning. Det bör även nämnas att kunskaper kan, beroende på omständigheterna i det enskilda fallet, behöva inhämtas även från vetenskaper vid sidan av den medicinska. 4.5Arbetsskadebedömningen i 39 kap. 3 § SFB – bedömning av faktiska omständigheter och rättslig bevisvärdering av dessa Utredningen har i avsnitt 4.3.1 kort berört arbetsskadebegreppet i 39 kap. 3 § SFB. Tillämpningen av denna bestämmelse, den s.k. arbets- skadebedömningen rymmer flera olika delmoment. I detta avsnitt redogör utredningen därför närmare för arbetsskadebedömningen med särskild tonvikt på de moment av arbetsskadebedömningen som är relevanta för utredningens uppdrag rörande Försäkrings- kassans behov av kunskap och frågan om införande av metodstöd. Enligt den enhetliga bevisregel som infördes ska bevis- kravet övervägande skäl gälla. Detta beviskrav synes omfatta såväl skadeorsaken som orsakssambandet.23 23 Se RÅ 2010 ref. 101. Vid införandet av nuvarande bevisregel uttalade Lagrådet följ- ande.24 Innebörden av bevisregelns uttryck ”övervägande skäl” bör knappast ge upphov till missförstånd. Det avses uppenbarligen betyda detsamma som ”övervägande sannolikhet”. Regeln ger vid handen att en över- viktsprincip skall gälla för att bedömningen i det enskilda fallet av frågan om orsakssamband skall utfalla till den försäkrades förmån. I tvek- samma fall skall arbetsskada anses föreligga om de skäl som talar för orsakssamband vid en samlad bedömning är tyngre vägande än de skäl som talar emot sådant samband. Vid lika tyngd eller om skälen emot överväger blir resultatet det motsatta. – Lagrådet finner anledning an- märka att bevisregeln, sådan den utformats både enligt remissen och enligt Lagrådets förslag, tar sikte på situationen vid den samlade be- dömningen av orsakssambandet i ett ärende men inte på olika del- frågor om t.ex. händelseförlopp eller andra faktiska förhållanden som kan kräva vissa ställningstaganden. I sådana delfrågor torde bedömning få ske enligt etablerad praxis som utbildats med ledning av förarbeten. Tilläggas bör att den föreslagna nya ordningen ger de tillämpande organen något ökat bedömningsutrymme och att det därmed också, vid jämförelse med nuläget, kan finnas risk för minskad enhetlighet i rättstillämpningen. Av detta uttalande framgår således att det i arbetsskadebedömningen ingår delfrågor som, efter vad som får förstås, ska avgöras var för sig innan en helhetsbedömning görs.25 Arbetsskadebedömningen innehåller flera olika rekvisit, varav vissa tar sikte på bevisvärdering av fakta och andra på rättsliga bedöm- ningsfrågor. Sammantaget ska vid arbetsskadebedömningen särskilt beaktas.26 1.om det i den försäkrades arbetsmiljö har funnits någon faktor som kan ge upphov till en sådan skada som han eller hon har (skadlighetsfaktorn) 2.hur länge, hur ofta och hur intensivt den försäkrade har varit utsatt för skadlig inverkan i arbetet (exponeringsgraden) 3.om den försäkrade med hänsyn till sitt fysiska och psykiska tillstånd har varit särskilt sårbar för den skadliga inverkan (principen om att vara försäkrad i befintligt skick) samt 2001/02:81 s. 120. 25Se Hessmark m.fl., Socialförsäkringsbalken (), kommentaren till 39 kap. 3 § SFB. 2001/02:81 s. 44 och bilaga 5 s. 122 samt , . Socialförsäkringsbalk (2010:110) 3 §, Lexino och , 2008. Arbetsskada – samspelet mellan skade- stånd och andra ersättningsordningar. : , s. 242. 4. om och i vilken mån den försäkrade utom arbetet har varit utsatt för skadliga faktorer som kan ge upphov eller medverka till en sådan skada som han eller hon har (konkurrerande eller samverkande skadeorsaker). Den allra första frågan att ta ställning till är om det har funnits en faktor i den försäkrades arbetsmiljö som typiskt sett kunnat ge upp- hov till en sådan skada som den försäkrade har fått. Förutom bevis- ning i form av utredning som visar att den försäkrade faktiskt har varit utsatt för en viss faktor spelar den vetenskapliga forskningen om samband mellan en viss arbetsmiljöfaktor och en viss skada en avgörande roll för denna fråga. Utredningens direktiv i den del som handlar om behov av kunskap tar sikte på det vetenskapliga faktaunderlaget i den s.k. skadlighets- eller farlighets- bedömningen. Skadlighetsbedömningen utgår i det första ledet nämligen från befintlig vetenskaplig kunskap om en faktors skad- liga inverkan. Bedömningen inom ramen för arbetsskadeförsäk- ringen av om en faktor är skadlig eller inte är därefter en rättslig värdering av medicinskt faktaunderlag med tillämpning av arbets- skadeförsäkringens beviskrav, enligt nu gällande bevisregel överväg- ande skäl. I nästa steg är frågan om den aktuella faktorn varit sådan att den varit skadlig för den försäkrade? Avgörande för om en skadlig arbets- miljöfaktor ska anses kunna varit faktiskt skadlig för den försäk- rade är även hur exponeringen av denna faktor sett ut och den försäkrades befintliga skick. Bedömningen är individuell och görs i förhållande till den försäkrade. Även här blir det fråga om att först utifrån rådande forskningsläge göra en värdering av vad som talar för respektive emot att den försäkrades exponering av den aktuella arbetsmiljöfaktorn varit skadlig för den försäkrade.27 Inom ramen för arbetsskadebedömningen ska enligt bevisregel överväg- ande skäl tala för att faktorn faktiskt varit skadlig för den försäk- rade. Den del av utredningens direktiv som rör införande av metod- stöd berör till stor del dessa båda steg i skadlighetsbedömningen. Utformningen av de juridiska bevisreglerna påverkar vilka krav som ställs på den vetenskapliga kunskapen som ska ligga till grund 27 I detta sammanhang berörs inte frågan om att den skadliga inverkan för att utlösa arbets- skadeskyddet måste vara ”i arbetet”. Utredningen för en något utökad diskussion i denna fråga i avsnitt 15.2.2 rörande förtydligande av 39 kap. 5 § SFB, för fördjupning se hänvisningar i fotnoter i nämnda avsnitt. Även om juridiken och medicinen samspelar inom ramen för arbetsskadeförsäkringen så korrelerar dessa system inte fullständigt med varandra, se avsnitt 4.4. Att märka är att arbetsskadeförsäkringens nuvarande beviskrav övervägande skäl28, är satt till en låg nivå, vilket måste ställas i relation till vad vetenskapssamfundet kan nå enighet om vad gäller synen på kun- skap om orsakssamband mellan arbetsmiljöfaktor och skada. Som framgår av det citerade uttalandet från Lagrådet ovan ska bevisregeln i 39 kap. 3 § SFB så som den är utformad ta sikte på situa- tionen vid den slutliga orsakssambandsbedömningen. Bedömningen av om det kan anses föreligga ett orsakssamband i det enskilda fallet på sådant sätt att skadan ska godkännas som en arbetsskada är en rättslig bedömning med tillämpning av beviskravet övervägande skäl. Också i frågan om det föreligger ett orsakssamband mellan exponering av skadlig inverkan och uppkommen skada måste dock hänsyn tas till den försäkrades befintliga skick. HFD har i RÅ 2010 ref. 36, RÅ 2010 ref. 101 och HFD 2011 ref. 26 uttalat sig om vilka faktorer som ska vägas in vid sambandsbedömningen, bl.a. omfatt- ning av exponeringen, den försäkrades tidigare hälsotillstånd, tids- mässigt samband mellan exponering och besvärens uppkomst, före- komst av konkurrerande eller samverkande skadeorsaker och utveck- ling av sjukdomsförlopp. 4.6.1Livränta vid bestående nedsättning av arbetsförmågan på grund av arbetsskada Om förmågan att skaffa sig inkomst genom arbete blir bestående nedsatt på grund av en arbetsskada, har den försäkrade rätt till arbets- skadeersättning i form av livränta enligt bestämmelserna i 41 kap. SFB. För att livränta ska kunna beviljas måste enligt 41 kap. 2 § SFB två grundkrav vara uppfyllda. Det ställs upp dels ett krav på inkomst- förlust, dels ett krav på varaktighet avseende förvärvsförmågans nedsättning. Kravet på inkomstförlust innebär att den försäkrade, som en följd av arbetsskada, ska ha fått sin förmåga att skaffa sig 28 respektive bevisregel är beviskravet avseende kunskap om skadlighet ett annat än bevisregel. inkomst genom arbete nedsatt med minst en femtondel och inkomst- förlusten ska uppgå till minst en fjärdedel av prisbasbeloppet per år.29 Kravet på varaktighet innebär att det ska kunna antas att ned- sättningen av förmågan att skaffa sig inkomst genom arbete kom- mer att bestå under . Bedömningen av om varaktighets- kravet är uppfyllt är inte knutet till en tidsmässigt fastlagd tidpunkt. Avgörande är i stället när den medicinska utredningen i ärendet visar att förvärvsförmågan är nedsatt på sådant sätt att detta krav kan anses vara uppfyllt. Frågan om den försäkrades skada är en arbetsskada ska enligt 42 kap. 12 § SFB bara prövas av om det behövs för att fastställa rätten till arbetsskadeersättning enligt SFB. Detta får till följd att det är först när grundkraven för rätten till livränta i 41 kap. 2 § SFB är uppfyllda som prövar om skadan har samband med arbetet och om skadan därmed kan god- kännas som arbetsskada. En godkänd arbetsskada är i sin tur en förutsättning för att den försäkrades ansökan om livränta ska kunna beviljas. Ersättningsnivån för livränta är maximalt av inkomst- förlusten upp till 7,5 prisbasbelopp.30 Arbetsskadelivräntan är sekun- där i förhållande till eventuell ersättning från sjukförsäkringen som den försäkrade har och livräntan ska därför samordnas med sådan ersättning. Den som drabbas av en arbetsskada har, så länge sjuk- domstillståndet fortgår, t.ex. rätt till samma ersättning från sjukför- säkringen som vid annan sjukdom, 40 kap. 2 § SFB. Livräntan blir i dessa fall ett tillägg till övriga ersättningar från socialförsäkringen. I och med livräntan kan den försäkrades inkomstförlust täckas med i princip upp till det fastlagda taket i arbetsskadeförsäk- ringen om 7,5 prisbasbelopp. Livränta är den vanligaste ersättningsformen vid arbetsskada, men enligt 40 kap. 11 § SFB kan ersättning också lämnas för tandvårds- kostnader, sjukvård utomlands och viss annan kostnadsersättning. Kravet på att förmågan att skaffa sig inkomst genom arbete ska vara nedsatt under tar sikte på frågan om arbetsskadan innebär ekonomisk invaliditet för den försäkrade. 29Prisbasbeloppet 2017uppgår till . Inkomstförlusten måste minst uppgå till för att kunna ersättas enligt SFB. 30Se vidare 41 kap. 18 § SFB. att ersätta den ekonomiska invaliditet som en arbetsskada kan medföra, alltså den ekonomiska förlust för den försäkrade som har uppstått på grund av oförmågan att skaffa sig likvärdig inkomst efter skadan. Inkomstförlusten kan bero på att den försäkrade inte kan arbeta alls eller måste byta till ett lägre betalt arbete på grund av arbetsskadan. Arbetstiden kan vara oförändrad. Den försäkrade kanske t.ex. fortfarande kan arbeta heltid, men går miste om tillägg för obekväm arbetstid eller skiftarbete, vilket leder till att skadan orsakar inkomstförlust. Förmågan att skaffa sig inkomst genom arbete brukar vanligen inom arbetsskadeförsäkringen kallas för för- värvsförmåga i stället för arbetsförmåga. Tanken bakom att använda detta begrepp är att tydliggöra skillnaden i förhållande till arbets- förmågebegreppet inom sjukförsäkringen (se även avsnitt 12.2). Det statliga personskadeskyddet regleras i 7 och 43 kap. SFB. Det statliga personskyddet omfattar enligt 7 kap. 2 § SFB personskador som inträffar under militärtjänstgöring, medverkan vid räddnings- tjänst, vid intagning på kriminalvårdsanstalt eller HVB-hem och vid utförande av samhälls- eller ungdomstjänst. I stort sett tillämpas ersättningsbestämmelserna vid sjukdom, bestående nedsättning av arbetsförmågan och dödsfall på samma sätt som inom arbetsskade- försäkringen. Särskilda bestämmelser gäller om skyddstid m.m. Även inom det statliga personskadeskyddet delas skadorna upp i olycksfall och arbetssjukdomar. För olycksfall gäller samma bevis- regel som i arbetsskadeförsäkringen i övrigt, att övervägande skäl ska tala för samband, men vid annan skadlig inverkan skiljer sig bevisreglerna åt. Om en sjukdom har visat sig an- tas den enligt 43 kap. 5 § SFB ha ett orsakssamband med verksam- heten, tjänstgöringen eller intagningen. Denna presumtion för sam- band gäller inte om det finns skälig anledning att anta att skadan har orsakats av annat än verksamheten eller intagningen och de inte heller väsentligt har bidragit till skadan. Om sjukdomen visar sig efter skyddstiden anses den enligt 43 kap. 6 § SFB ha uppkommit om det skäligen kan antas att verksamheten eller intagningen väsentligt har bidragit till skadan. tagsbestämmelsen i 39 kap. 5 § SFB saknas inom det statliga person- skadeskyddet. Ersättningen är samordnad med arbetsskadeförsäkringen. Under- laget för livränta och sjukpenning fastställs efter särskilda regler i 43 kap. 12–13 §§ SFB. Viss kostnadsersättning kan också betalas ut inom ramen för det statliga personskyddet.31 4.8.1Trygghetsförsäkring vid arbetsskada, TFA Som ett komplement till den allmänna arbetsskadeförsäkringen som regleras i SFB finns ett kollektivavtalsgrundat arbetsskadeskydd32 som baserar sig på överenskommelser i kollektivavtal mellan arbets- marknadens parter, trygghetsförsäkring vid arbetsskada, TFA.33 Trygg- hetsförsäkringen ingår i kollektivavtalen inom samtliga avtalsområ- den på den svenska arbetsmarknaden och omfattar därmed av alla löntagare vars arbetsgivare täcks av kollektiv- avtal.34 Av egenföretagarna tecknar nära hälften en kompletterande arbetsskadeförsäkring. Sammantaget har därför stor del av arbets- marknaden rätt till ytterligare ersättning utöver den allmänna arbets- skadeförsäkringen. Trygghetsförsäkringen vilar på en skadeståndsrättslig grund med utgångspunkten att den skadelidande ska försättas i samma eko- nomiska situation som när hen var oskadad. Detta gäller under förutsättning att det finns ett adekvat orsakssamband mellan olyckan och skadan. Trygghetsförsäkringen är en s.k. No fault-försäkring, vilket innebär att ersättning motsvarande skadestånd i princip beta- las ut oberoende av vållande (se även avsnitt 3.3). 31Se vidare 43 kap. 18 § SFB. 32Det kollektivavtalade arbetsskadeskyddet regleras genom tre centrala avtal: TFA för LO- och PTK-området, TFA-KL för kommun- och landstingsanställda samt Avtal om person- skadeersättning (PSA) för det statliga området. 33TFA administreras av , som är ett försäkringsbolag ägt av , LO och PTK. Försäkring är samlingsnamnet för Trygghets- försäkringsaktiebolag, Sjukförsäkringsaktiebolag och Livförsäkringsaktiebolag. När utredningen fortsättningsvis skriver Försäkring avses den del som har hand om arbets- skadorna. Kollektivavtalens täckningsgrad samt organisationsgraden hos arbets- givarförbund och fackförbund. Research Reports 2013:1, Studies in Social Policy, Industrial Relations, Working Life and Mobility. lämnas för bland annat sveda och värk, kostnader för sjukvård, för- höjda levnadskostnader samt kompensera för inkomstförluster. Er- sättning från försäkringen kan också lämnas vid bestående medi- cinsk invaliditet och vid dödsfall. För arbetssjukdomar som omfattas av försäkringsvillkoren för privat sektor gäller att full kompensation för sveda och värk samt inkomstförlust under akuttid lämnas om arbetsgivaren har befunnits vara vållande till skadan. Frågan om vållande avgörs av en särskild nämnd, . Den består av lagfarna ledamöter med erfarenhet av dömande verksamhet. Nämnden bedömer om arbets- givaren vållat arbetssjukdomen enligt skadeståndslagen. Om den försäkrade gör en inkomstförlust till följd av arbets- skada som överstiger taket om 7,5 prisbasbelopp i den allmänna arbetsskadeförsäkringen kan den i stället ersättas av trygghetsförsäk- ringen. De allmänna skadeståndsreglerna har till stor del spelat ut sin roll vad gäller arbetsskador eftersom TFA, med vissa begräns- ningar, ger den försäkrade full kompensation för inkomstförlust vid arbetsskada. Parterna har valt att harmonisera TFA med SFB när det gäller arbetsskadebegreppet. Liksom arbetsskadeförsäkringen omfattar därför arbetsskadeskyddet i TFA skada till följd av olycka35 eller annan skadlig inverkan i arbetet om övervägande skäl talar för det. Även visandedagen fastställs på samma sätt som i arbetsskadeför- säkringen. En arbetssjukdom berättigar till ersättning från TFA om den antingen är godkänd som arbetsskada av eller om den finns upptagen i den s.k. ILO-förteckningen över arbets- sjukdomar (se avsnitt 8.6.1). Enligt försäkringsvillkoren i TFA ska skadan också ha kvarstått i minst från visandedagen för att ersättning ska kunna lämnas, vilket skiljer sig från motsvarande regler om varaktighet avseende nedsatt förvärvsförmåga i den all- männa arbetsskadeförsäkringen. I den allmänna försäkringen är var- aktighetskravet framåtsyftande i och med att rätt till livränta förut- sätter att förvärvsförmågan ska kunna antas vara nedsatt . Arbetsskadeförsäkringen saknar även en fastlagd tidpunkt för 35 Trygghetsförsäkringen gäller enbart vid färdolycksfall där något trafikförsäkringspliktigt fordon inte är inblandat, såsom vid gång- och cykelolyckor.