sou · H5B310 · 2017-02-22 00:00:00 — I den föreslås en plikt för forskningsinstitutionerna att behandla alla ärenden om misstänkta brott mot erkända forskningsetiska normer. Institutionerna måste inrätta egna kommittéer och riktlinjer för behandling av dessa ärenden. Det föreslås också att den lagfästa definitionen av oredlighet ändras till ”forfalskning, fabrikkering, plagiering og andre alvorlige brudd på anerkjente forskningsetiske normer som er begått forsettlig eller grovt uaktsomt i planlegging, gjennomføring eller rapportering av forskning”. Vidare föreslås att en forskningsinstitutions beslut om att oredlighet har begåtts ska kunna överklagas till Granskingsutvalget, och att Granskingsutvalget dessutom på eget initiativ kan behandla ärenden om misstänkta brott mot erkända forskningsetiska normer. Möjligheten att överklaga Granskingsutvalgets beslut till Kunnskapsdepartmentet föreslås tas bort. I propositionen föreslås det vidare att både forskningsinstitutionerna och Granskingsutvalget i sina beslut alltid ska ta ställning till om det föreligger vetenskaplig oredlighet Andra länders system för hantering av misstänkt oredlighet i forskning eller inte, om det föreligger systemfel vid institutionen och om det vetenskapliga arbetet ska rättas eller dras tillbaka. Propositionen har i skrivande stund inte behandlats av Stortinget.16 I Nederländerna17 är det forskningsinstitutionerna som är ansvariga för att utreda misstankar om oredlighet i forskning. 2003 inrättades av den nederländska vetenskapsakademin (KNAW), den nederländska organisationen för forskning (NWO) och Sammanslutningen av universitet i (VSNU) ett oberoende rådgivande organ – Landelijk Orgaan Wetenschappelijke Integriteit (LOWI) – som kan ge råd till de institutioner som är knutna till LOWI i fall av misstänkt oredlighet. En utredning måste först ha gjorts vid den berörda institutionen. LOWI:s yttrande är rådgivande och ställs till den berörda institutionen. I de sammanfattningar av ärendena som finns på hemsidan redogörs för huruvida institutionen följde LOWI:s yttrande eller ej. I Storbritannien18 finns igen lagreglering kring oredlighet i forskning. De enskilda forskningsinstitutionerna ansvarar för hanteringen. bildades the Integrity Office (UKRIO), som är ett oberoende organ som stödjer forskningsinstitutioner i arbetet med god vetenskaplig praxis. UKRIO finansieras av bl.a. staten, universitet och andra forskningsinstitutioner och vetenskapliga sammanslutningar. Organisationen ger råd om hur forskningsinstitutionerna ska främja god forskningssed och förebygga och utreda oredlighet. UKRIO ordnar också utbildningar om detta. Enskilda forskare, beslutsfattare vid forskningsinstitutioner och även allmänheten kan vända sig till UKRIO för att få råd. UKRIO publicerade 2008 en manual för hur forskningsinstitutioner kan utreda misstänkt oredlighet, som de uppmanar institu- 16Det kongelige kunnskapsdepartementet, Prop. 158 L (2015–2016). 17Framställningen bygger på information på LOWI:s hemsida /en 18Framställningen bygger på information från Andra länders system för hantering av misstänkt oredlighet i forskning tionerna att följa.19 Den utarbetades av the UK Panel for Research Integrity in Health and Biomedical Sciences men kan användas inom alla discipliner. UKRIO tillhandahåller även en förteckning över experter som kan användas som utredare i ärenden om misstänkt oredlighet. Det är frivilligt att ansluta sig till och UKRIO har inga sanktionsmöjligheter. I har de enskilda universiteten/forskningsinstitutionerna ansvar för att behandla ärenden om oredlighet i forskning. Den största tyska forskningsfinansiären, (DFG), har också sin egen kommitté för behandling av ärenden om misstänkt oredlighet. DFG är en privaträttslig sammanslutning vars medlemmar är universitet, andra forskningsinstitutioner, vetenskapliga sammanslutningar och vetenskapsakademier. DFG:s medel kommer främst från regeringen och förbundsländerna. DFG publicerade 1998 rekommendationer för upprätthållande av god vetenskaplig sed. Bakgrunden till rekommendationerna var att hade haft sitt största fall av oredlighet i forskningen någonsin och därför tillkallat en kommitté med internationella experter som utarbetade rekommendationer om vad som borde göras för att förhindra liknande fall . Rekommendationerna uppdaterades 2013 i bl.a. de delar som gäller hur påstådd oredlighet ska hanteras.20 Forskare som vill ha finansiering av DFG måste följa rekommendationen om god vetenskaplig sed och de universitet och övriga forskningsinstitutioner som vill ha finansiering måste implementera rekommendation 1 till 8. Alla registrerade forskningsinstitutioner har också gjort det.21 Rekommendationerna säger bl.a. att universitet och forskningsinstitutioner måste utarbeta regler om god vetenskaplig sed, att forskare ska vara involverade i arbetet med detta och att primärdata ska sparas på ett säkert sätt . 19UK Research Integrity Office, Procedure for , 2008. 20DFG, Vorschläge zur Sicherung guter wissenschaftlicher Praxis/Proposals for Safeguarding Good Scientific Practice, Denkschrift/Memorandum, 2013. 21www.dfg.de/en/research_funding/principles_dfg_funding/good_scientific_practice/index.html Andra länders system för hantering av misstänkt oredlighet i forskning dation 8 handlar om proceduren för misstänkt oredlighet och lyder som följer. Universities and research institutes shall establish procedures for dealing with allegations of scientific misconduct. They must be approved by the responsible corporate body. Taking account of relevant legal regulations including the law on disciplinary actions, they should include the following elements: –a definition of categories of action which seriously deviate from good scientific practice (Recommendation 1) and are held to be scientific misconduct, for instance the fabrication and falsification of data, plagiarism, or breach of confidence as a reviewer or superior, –jurisdiction, rules of procedure (including rules for the burden of proof), and time limits for inquiries and investigations conducted to ascertain the facts, –the rights of the involved parties to be heard and to discretion, and rules for the exclusion of conflicts of interest, –sanctions depending on the seriousness of proven misconduct, –the jurisdiction for determining sanctions. De regler som upprättas på området har dock inte företräde framför lagstiftning gällande arbetsrätt eller akademiska titlar. I kommentaren till rekommendation 8 sägs att proceduren bör delas upp i två faser: en inledande där man undersöker om det finns grund för misstankarna och om man i så fall ska undersöka dem vidare och en utredande fas där man utreder misstankarna vidare och kommer till beslut. Det är den enskilda institutionen som bestämmer hur utredningen går till och vilka som utreder. Rekommendation 5 säger att universitet och forskningsinstitutioner ska utnämna oberoende ombudsmän (det kan vara en person eller en liten grupp) till vilka de anställda kan vända sig med frågor om god vetenskaplig sed och i fall av misstänkt oredlighet. För att undvika intressekonflikter ska ombudsmännen inte vara personer med ledande funktion vid institutionen. I kommentaren till rekommendationen sägs att anonyma anmälningar kan behandlas men att det är bättre om anmälaren är känd för de som ska undersöka ärendet. Visselblåsarens namn måste dock hållas hemligt för utomstående. Rekommendation 17 handlar om visselblåsare och säger att en forskare som rapporterar misstänkt oredlighet inte får lida skada i sin egen karriär till följd av det. Ombudsmannen och institutionen som Andra länders system för hantering av misstänkt oredlighet i forskning bekräftar en sådan misstanke måste skydda visselblåsaren på ett passande sätt. Visselblåsaren måste ge informationen ”i god tro”. DFG finansierar också en nationell forskningsombudsman, som är helt oberoende från DFG:s egen kommitté för undersökningar av påstådd oredlighet. Funktionen inrättades 1999 som svar på en rekommendation av kommissionen bestående av internationella experter. Ombudsmannen är en kommitté som ger stöd och råd till alla forskare i frågor om god vetenskaplig sed och oredlighet i forskning. Forskare kan kontakta ombudsmannen direkt, oavsett om man har fått finansiering av DFG eller inte. Ombudsmannen har ingen formell makt utan är tänkt att ha en medlande roll i de fall då det uppstår konflikt mellan forskare på olika institutioner eller om någon inte har tilltro till den egna institutionens ombudsman. Det var i som utredningar av misstänkt oredlighet i forskning först började genomföras på ett systematiskt sätt. Efter att forskningsfusk hade avslöjats vid fyra stora forskningscentra under 1970- talet skapades inom den amerikanska statsförvaltningen under 1980- talet processer och organisation för att hantera frågor om oredlighet i forskning.22 antogs en gemensam federal policy om oredlighet i forskningen (U.S. Federal Policy on Research Misconduct) för att harmonisera de riktlinjer och regelverk som de olika federala forskningsfinansiärerna arbetade efter.23 Den har implementerats av ett antal departement och myndigheter, bl.a. de största forskningsfinansiärerna och the National Science Foundation.24 Research misconduct (oredlighet) definieras i policyn som fabrication, falsification, or plagiarism in proposing, performing, or reviewing research, or in reporting research results. Oredlighet inkluderar inte omedvetna fel (honest error) eller meningsskiljaktigheter. För att det ska vara tal om oredlighet krävs att 22Forsman, , Forskningsetik En introduktion, , 1997 s. 23 f. 23http://ori.hhs.gov/federal-research-misconduct-policy 24http:///ori/responsible-conduct/research-misconduct/ Andra länders system för hantering av misstänkt oredlighet i forskning There be a significant departure from accepted practices of the relevant research community; and The misconduct be committed intentionally, or knowingly, or recklessly; and The allegation be proven by a preponderance of evidence. Enligt policyn har de federala forskningsfinansiärerna och de enskilda forskningsinstitutionerna/lärosätena som får finansiering från de förra ett gemensamt ansvar för forskningsprocessen. Det är forskningsutförarna som ansvarar för att förebygga och upptäcka oredlighet och för att utreda misstankar och besluta om sanktioner. Forskningsinstitutionerna ska underrätta aktuell forskningsfinansiär när en undersökning om oredlighet inleds och även rapportera resultatet dit. Under utredningen ska institutionen underrätta finansiären om det t.ex. finns fara för allmänhetens hälsa eller säkerhet, om finansiärens intressen eller resurser är hotade eller om det finns misstanke om lagöverträdelse. Finansiärerna kan göra egna utredningar i ärendena om de bedömer att den enskilda institutionen inte klarar av det eller om finansiärens inblandning är nödvändig för att skydda allmänintresset. De kan också besluta om ytterligare sanktioner utöver de som forskningsinstitutionen vidtagit, t.ex. indragning av forskningsmedel eller avstängning. The Office of Research Integrity inom publicerar på sin hemsida en sammanfattning av varje konstaterat fall av oredlighet inom sitt ansvarsområde, inklusive namn på den skyldige, i de fall där forskningsfinansiären vidtagit någon sanktionsåtgärd.25 I den federala policyn finns riktlinjer för rättvisa och snabba processer. De säger att det ska finnas skydd för både den som anmäler och den som blir anmäld, att deras identiteter ska hållas hemliga under processen, att den som anklagas ska få skriftligt besked om detta och möjlighet att lämna sina synpunkter på anklagelsen och de påstådda bevisen, att de som utreder inte ska vara jäviga och att processen ska ske inom rimliga tidsramar. Forskningsinstituten och lärosätena följer ofta en tvåstegsmodell för utredning av misstänkt oredlighet som har utarbetats av : en första informell fas Andra länders system för hantering av misstänkt oredlighet i forskning (inquiry) där man klarlägger om det är nödvändigt att gå vidare med en formell utredning, och en andra utredande fas där man utreder fallet. Efter denna fattas ett beslut och eventuella sanktioner vidtas. Dessa kan vara allt från skriftlig varning till avsked.26 När frågan om oredlighet i forskning blev allmänt diskuterad i till följd av ett allvarligt fall konstaterades att alla universitet hade olika sätt att hantera oredlighet på. Som svar på denna situation inrättades ett oberoende organ, Österreichische Agentur für wissenschaftliche Integrität (ÖAWI), som huvudsakligen finansieras av universitet och forskningsfinansiärer, totalt 37 institutioner.27 ÖAWI arbetar dels med att utreda fall av misstänkt oredlighet, dels med medvetandehöjande och andra preventiva åtgärder genom framför allt utbildningsinsatser. För utredningar av misstänkt oredlighet finns inom ÖAWI en kommission bestående av sex utländska experter (som ska kunna läsa dokument på tyska). Privatpersoner och institutioner kan anmäla ett fall till ÖAWI, som själv bestämmer om de vill ta upp det till behandling. Kommissionen utreder genom att ta in skriftligt underlag och intervjua experter och berörda. Dess slutliga utlåtande om ett fall innebär en rekommendation till den berörda institutionen. Utlåtandet har ingen rättsverkan. Mellan har de haft 91 utredningar varav 30 konstaterades involvera oredlighet. ÖAWI ger också råd och kan medla vid konflikter, och har tillsammans med medlemsorganisationerna utvecklat riktlinjer om god vetenskaplig sed. 26Beskrivet i DFG, Vorschläge zur Sicherung guter wissenschaftlicher Praxis/Proposals for Safeguarding Good Scientific Practice, Denkschrift/Memorandum, 2013 s. 100 f. 27Framställningen bygger på information på ÖAWI:s hemsida /en och i dess årsrapport /downloads/Jahresbericht%202015_final_e.pdf Andra länders system för hantering av misstänkt oredlighet i forskning Frågor om hur misstänkt oredlighet i forskning bör hanteras har uppmärksammats i flera internationella sammanhang, men ofta nöjer man sig med att konstatera att system för att hantera sådana misstankar bör finnas, utan att närmare specificera hur de ska utformas. utarbetade en rad krav som de nationella systemen för hantering av misstankar om oredlighet i forskning bör leva upp till. Till exempel bör det finnas tydliga regler, principer och procedurer för hantering av ärendena och utredningsansvaret bör fördelas på olika aktörer i systemet. pekar dock inte ut någon särskild modell som alla bör följa, eftersom de olika ländernas system och traditioner skiljer sig åt. Under den andra världskonferensen om Research Integrity 2010 i enades deltagarna om The Statement on Research Integrity som bl.a. säger att forskningsinstitutioner m.fl. ska ha processer för att hantera misstänkt oredlighet.28 EU:s rådsslutsatser om forskningsintegritet framhåller behovet av åtgärder för att förebygga och ta itu med försumlig yrkesutövning inom forskningen, inbegripet tvivelaktig forskningspraxis, och uppmanar forskningsorganisationerna och medlemsstaterna att hitta lämpliga kanaler för att utreda förment försumlig yrkesutövning bland forskare och vid behov institutioner där detta förekommer.29 28Punkt 12, The Statement on Research Integrity, / statement.html 29Europeiska unionens råd, Rådets slutsatser 14853/15 av om forskningsintegritet. 6Problem och allmänna överväganden I utredningens direktiv ges en bakgrund till varför utredningen har tillsatts. Av direktivet framgår en rad problem med den nuvarande ordningen, vilka ligger till grund för de punkter som vi har haft i uppdrag att utreda. Under utredningens arbete och samråd med företrädare för det svenska forskarsamhället har de problembilderna bekräftats, men även andra problem framkommit. Alla vi har samrått med ställer sig dock inte bakom alla problembeskrivningar. I detta kapitel ger vi först en övergripande bild av det vi anser är de viktigaste problemen med den nuvarande ordningen kring utredningar av misstänkt oredlighet i forskning och förebyggande arbete kring god forskningssed. Därefter redogör vi för vissa allmänna överväganden, målbilder och ramar som ligger till grund för utredningens förslag. 6.1Problem med den nuvarande ordningen 6.1.1Alltför stora olikheter i utredningar och konsekvenser av oredlighet i forskning Dagens system där de statliga universiteten och högskolorna ansvarar för att utreda misstänkt oredlighet i forskning och i vissa fall kan och ska begära ett yttrande från Expertgruppen för oredlighet i forskning vid () anses av många inte skapa en tillräckligt stor nationell enhetlighet i fråga om vare sig behandling av misstänkt oredlighet eller konsekvenser av konstaterad oredlighet. Detta problem har flera ingående delar. Dels saknas en nationell definition av vad oredlighet är, dels saknas närmare regler för hur Problem och allmänna överväganden en utredning av misstänkt oredlighet ska gå till, och dels saknas riktlinjer för vilka konsekvenser som bör följa när oredlighet har konstaterats. Närliggande problem som har påtalats är också att de statliga universiteten och högskolorna utnyttjade Expertgruppen för oredlighet i forskning i väldigt liten utsträckning och att de i flera fall tagit egna beslut som gått på tvärs mot Expertgruppens yttranden samt att det inte finns någon reglering kring oredlighet i forskning för andra forskningsutförare än de statliga universiteten och högskolorna. Nedan diskuteras dessa punkter i tur och ordning. Ingen nationell definition av oredlighet i forskning Det är upp till varje universitet och högskola och annan forskningsutförare att själv definiera vad oredlighet i forskning är, och definitionerna skiljer sig åt på många punkter. En olycklig konsekvens av detta är att en forskare kan fällas för oredlighet i forskning vid ett lärosäte för en förseelse som hen inte skulle ha fällts för vid ett annat lärosäte. En annan konsekvens är att yttrandena från Expertgruppen för oredlighet inte alltid följs av berört lärosäte om det har en annan uppfattning än Expertgruppen om vad oredlighet är. Svårigheter som har påtalats med alla definitioner av oredlighet är bl.a. att klarlägga när i tiden oredlighet kan anses ske, om det t.ex. har ett nödvändigt samband med själva publiceringen av ett forskningsresultat eller om man kan göra sig skyldig till oredlighet redan före en publikation, och vilka som kan anses vara ”medskyldiga” till en oredlighet i forskning, t.ex. handledare eller medförfattare. Inga enhetliga regler för hur en utredning av misstänkt oredlighet ska gå till Universiteten och högskolorna har också, i avsaknad av nationell reglering, olika ordningar för hur ärenden om misstänkt oredlighet i forskning ska hanteras. Även detta bidrar till att misstänkta forskare kan behandlas olika vid olika lärosäten. Det har också framförts att det är oklart hur forskarstuderande ska utredas, som forskare i ett centralt organ, vid lärosätet eller som studenter vid disciplinnämnderna? Problem och allmänna överväganden Det har också uttryckts att även regelverket för Expertgruppen för oredlighet i forskning är otydligt. Expertgruppens instruktion återfinns t.ex. i princip endast i en paragraf och av den bestämmelsen kan det inte utläsas hur Expertgruppen ska arbeta och vad som förväntas av gruppens arbete. Det har pekats på att det är viktigt att universitetens och högskolornas autonomi respekteras och att gränsen mellan vad som ska avgöras av ett centralt organ och vad som ska avgöras av ett universitet eller en högskola är viktig. Inga riktlinjer för konsekvenser av oredlighet Ett ytterligare problem är att konsekvenserna av oredlighet kan bli helt olika beroende på var forskaren är anställd. Om en forskare som fälls för oredlighet är anställd vid lärosätet så kanske den konstaterade oredligheten inte heller får några konsekvenser alls. I sammanhanget har också påpekats att forskningsfinansiärerna inte heller har tydliga riktlinjer för hur finansiering eventuellt ska påverkas om en forskare fälls för oredlighet. Expertgruppen för oredlighet är inte tillräckligt normerande Expertgruppen för oredlighet i forskning skulle kunna ha en normerande roll som skulle kunna avhjälpa en del av de ovan skisserade problemen, men så har det inte blivit. Som nämnts ovan har lärosätena inte begärt så många yttranden från Expertgruppen (med undantag ) och de har i flera fall tagit egna beslut som gått på tvärs mot Expertgruppens yttranden i oredlighetsfrågan. Expertgruppen har vidare inget mandat att begära in utredningsmaterial från lärosätena, men måste kunna förlita sig på utredningsmaterialets fullständighet för att kunna göra sina utredningar. Det har förekommit att lärosäten inte ens efter förfrågan från Expertgruppen har kommit in med relevant bakgrundsmaterial och Expertgruppen har då inte kunnat utreda frågan om oredlighet på ett tillfredsställande sätt. 1 9 § förordningen (2007:1068) med instruktion för . Problem och allmänna överväganden Regleringen träffar enbart statliga universitet och högskolor Ett annat problem med den nuvarande ordningen är att regelverket kring utredningar av misstänkt oredlighet i forskning enbart omfattar de statliga universiteten och högskolorna. Forskning utförs ju av en rad andra forskningsutförare inom både offentlig och privat sektor, och oredlighet i forskning kan vara lika skadlig oavsett var den än förekommer. 6.1.2Problem kring tilltron till utredningar av oredlighet inom den egna organisationen Även om de kan begära ett yttrande från Expertgruppen för oredlighet i forskning är det de statliga universiteten och högskolorna själva som har ansvar för att utreda misstänkt oredlighet inom den egna organisationen. Detta är problematiskt av flera anledningar. Universitet och högskolor är aktörer på en utbildnings- och forskningsmarknad. Även om en utredning genomförs på ett fullt sakligt korrekt sätt av ett lärosäte kan tilltron till utredningen riskera att ifrågasättas om värnandet av ett lärosätes varumärke och utredningens opartiskhet kan se ut att stå i motsatsförhållande till varandra. Ett närbesläktat problem med att varje lärosäte själv utreder sina egna fall av oredlighet i forskning är att rektor får många olika roller i en sådan process. Rektor är ofta både den som är ytterst ansvarig för att begära en utredning, besluta i oredlighetsfrågan och besluta om eventuella konsekvenser, och den som är ansvarig för arbetsmiljö och skydd för den som anmäler och blir anmäld. 6.1.3Svårt att upprätthålla utredningskompetens Det har också uppmärksammats att det är ett problem att utredningskompetensen kring frågor om oredlighet i forskning sprids på så många olika instanser som alla har väldigt få fall att utreda. Det blir alltmer komplicerat att t.ex. kunna avgöra om ett visst material är fabricerat eller inte och många hävdar att i vart fall mindre högskolor har svårt att kunna svara upp mot de kompetensbehov som utredningar av misstänkt oredlighet behöver. Problem och allmänna överväganden 6.1.4Inte tillräckligt god rättssäkerhet för de som anmäler och de som blir anmälda Ett problem som ofta uppmärksammas är att den person som anmäler oredlighet ofta befinner sig i en pressad situation. Vissa, som t.ex. står i beroendeställning till den som misstänks för oredlighet, kanske inte ens vågar anmäla av rädsla för negativa konsekvenser. Personer som anmäler misstänkt oredlighet riskerar också att uppfattas som obekväma av arbetsgivaren eller av kolleger. Många har påtalat att det inte finns ett tillräckligt rättsskydd för dessa personer. Ett annat problem är att en misstanke om oredlighet i forskning kan hänga kvar länge trots att en person har friats från misstanken. Det har också påtalats att situationen för de som misstänks för oredlighet inte är tillräckligt rättssäker. Dessa personer kan komma att känna sig utlämnade och ensamma och kan därför vara i behov av stöd och kanske även ett tilldelat ombud. Det har framkommit att forskare som anklagas för oredlighet inte alltid har fått tillräcklig information om processen.