prot · H50947 · 2017-12-11 00:00:00 — § 1 Aktuell debatt med anledning av metoo-uppropen 1 (V): Ärade riksdag och framför allt systrar och syskon! Ni som har delat era vittnesmål om sexismen, om vardagsrädslan och om de sexuella övergreppen – den här debatten är för er. Den här debatten har vi för att vi nu behöver prata om vilka konsekvenserna måste bli efter alla våra berättelser. har vi kvinnor och icke-binära världen över trätt fram under hashtaggen #metoo och vittnat om den sexism och de sexuella trakasserier och övergrepp som vi har utsatts för av män. I har många tiotusentals samlats i olika upprop, lämnat vittnesmål och ställt krav på förändring. Uppropen skär genom hela samhället och vittnar om olika former av sexuella trakasserier som finns i allt från skolans värld och arbetslivet till idrottsvärlden, kulturlivet och politiken. Den massiva omfattning som dessa vittnesmål utgör och det faktum att så många kvinnor gemensamt och har valt att berätta har synliggjort den strukturella sexism som finns och som många har känt till, men som få har velat prata om eller göra någonting åt. Den tystnadskultur som så länge har varit förhärskande kring sexism och de sexuella trakasserier och övergrepp som män begår har därmed brutits, och det går inte längre att avfärda olika händelser som snedsteg. I grund och botten handlar det om makt och ett maktbeteende som sedan tar sig uttryck på olika sätt. Metoo och de efterföljande uppropen har tydligt markerat att gränsen för länge sedan är nådd. Som politiker och företrädare i är det vårt ansvar och vår skyldighet att reagera och vidta politiska åtgärder. 2 Statsrådet (S): Tack, , för att ni bjuder in till denna viktiga debatt! Framför allt vill även jag rikta ett stort tack till alla de flickor och kvinnor som har delat med sig av erfarenheter av trakasserier och övergrepp. Om det inte hade varit för er hade vi varken haft denna debatt eller den nödvändiga samhällsdebatt som fortfarande pågår. Återigen har kvinnor i tagit ett steg för ett samhälle som är bättre för alla. kommer jag att träffa företrädare för många metoo-nätverk. Jag och justitieministern har träffat chefer i rättsväsendet, jag och arbetsmarknadsministern träffade arbetsmarknadens parter och jag och näringsministern kommer att träffa näringslivet för att tala om metoo. Hela regeringen är involverad i detta viktiga arbete. I mina internationella kontakter och i intervjuer jag har gjort har jag fått frågan om varför metoo har fått den här kraften i . blev ju etta på EU:s jämställdhetslista. Hur kommer det sig att problemen ändå är så stora? Jag menar att det är just för att vi har uppnått en jämförelsevis hög grad av jämställdhet som denna debatt har blivit så omfattande just i . Vi kvinnor i förväntar oss att bli hörda och lyssnade på. Vi förväntar oss ett vettigt mottagande, rättvisa och rättigheter. Jag tycker också att responsen har varit seriös i debatten. Därför har vittnesmålen fått betydelse och kommer att få långsiktiga konsekvenser. Ju mer vi ser av metoo, desto mer tänker jag att det handlar om mer än våld och trakasserier. Det handlar om att blottlägga mäns vardagsmakt – att män har mer av den just för att de är män. Men när kom vi överens om att det skulle vara så i vårt samhälle? Det har vi aldrig gjort. Ändå är det så. Vad gör då en feministisk regering? Bland annat har vi här i diskuterat regeringens nya jämställdhetspolitik och antagit den liksom en jämställdhetsmyndighet som ska genomföra och följa upp jämställdhetsarbetet så att vi ser att vi får resultat. Jag tolkar kvinnors röster i metoo som ett starkt stöd för att vi når resultat och att verkligheten förändras i jämställd riktning. De vill verkligen se detta. Därför kommer denna myndighet att hjälpa oss både med att genomföra politiken och med att se till att vi vet att vi gör rätt saker. Regeringen har tagit ytterligare initiativ , för vi vet att jämställdhet inte kommer naturligt. Det behövs just debatt, politiska beslut och förslag; det visar historien. Vi har beslutat om en nationell strategi om 1 miljard för att förebygga mäns våld mot kvinnor. Den har fokus på förebyggande arbete, inte minst när det gäller att rikta sig till pojkar och män. Syftet är förstås att få ned och få bort våldet mot kvinnor, inklusive hedersrelaterat våld och förtryck, prostitution och människohandel. I ljuset av metoo är det uppenbart att vi måste tala om arbetsliv och arbetsplatser. Regeringen och parterna träffade varandra för att diskutera detta. Regelverket är bra, enligt analysen från parterna, men det genomförs inte. Om det hade gjort det skulle vi ha flyttat på den vardagsmakt som män har och som får sådana svåra konsekvenser för kvinnor. Vi behöver ledarskap, och vi behöver kanske också helt enkelt utbildning för att genomföra detta. Regeringen och parterna diskuterar vidare hur vi från regeringens sida kan stödja detta arbete. Vad har vi mer gjort? Vi skapar ett nationellt program för att förebygga våldet mot kvinnor, vi förbättrar sex- och samlevnadsundervisningen, vi inför en ny sexualbrottslagstiftning baserad på frivillighet och vi har infört informationsinsatser till nyanlända om jämställdhet och sexualitet i . Polisen får mer pengar och nya prioriteringar när det gäller våld mot kvinnor som de måste följa. De måste förbättra sina utredningar och sitt arbete med anmälningar om våld mot kvinnor. Vi inför kunskap om mäns våld mot kvinnor i examensbeskrivningar för vissa i sammanhanget viktiga akademiska yrken. Vi inför en särskild satsning mot hedersrelaterat våld. Vi har också kriminaliserat nättrakasserier, som inte var ett brott. Senast samlades män som stöder kvinnor i metoo. Det är behövligt. Mäns solidaritet är oerhört viktig för att vi ska kunna gå vidare. Avslutningsvis vill jag återigen säga till er kvinnor och flickor som har berättat i metoo: Ert mod ger oss hopp i när människor söker just hopp. Det är ett stort förtroende som ni har gett oss, och det är ett förtroende som jag lovar att ta på allvar. Det går att förflytta den informella makt som män har på kvinnors bekostnad. Det går att förändra samhället. 3 (M): Det började med en hashtagg under namnet #metoo där kvinnor uppmanades att berätta om sexuella övergrepp – en uppmaning som spred sig från land till land och från bransch till bransch. I har detta fått mycket stort genomslag. Det kan finnas många förklaringar till det, men en förklaring är att är ett jämställt land och att det fanns en mognad för att berätta de berättelser som behövde berättas och som borde ha berättats för länge sedan. För visst är ett jämställt land på papperet, men berättar och vittnar om att det fortfarande finns mycket kvar att göra. Det är dock glädjande att av svenskarna tror att dessa kampanjer kommer att leda till förändring i samhället. Vi har hört skrämmande berättelser från kulturen, skolan, politiken och journalistiken – helt olika branscher men med samma vittnesmål och samma berättelser. Vi har fått ta del av tusentals fruktansvärda vittnesmål om hur framför allt flickor och kvinnor utsatts för alltifrån maktmissbruk till oönskade närmanden och sexuella övergrepp. En kvinna berättar: Han höll fast mig hårt och hade sex med mig mot min vilja. Han är viktig, högt uppsatt och är god vän med flera av mina vänner, så jag vågade aldrig berätta för någon. En annan kvinna berättar: Jag var utsatt för övergrepp när jag var ung. När jag som vuxen berättade om det för mina anhöriga var det ingen som trodde mig. Det var det största övergreppet. Det här är bara några av alla de berättelser som vi har kunnat läsa om. Heder till alla er som har orkat berätta. Att detta förekommer har inte varit okänt. Men när människor gör sina röster hörda får det en helt annan kraft och ett helt annat genomslag. Metoo är en murbräcka i tystnadskulturen. Vi har alla ett ansvar för att de här vittnesmålen inte ska ha varit förgäves. Därför är jag glad att vi har den här debatten i kammaren . Här kan vi visa att vi från politiken tar vårt ansvar i denna viktiga fråga. Jag vill tacka för initiativet till debatten. Vi politiker kan visa vägen genom att vara tydliga i lagstiftningen. Det är ett kraftfullt verktyg för att påverka attityder och hur människor ser på jämställdheten. Kvinnors utsatthet när det gäller sexualbrott har ökat kraftigt . Det är alarmerande. kan vi läsa om hur grova sexuella övergrepp inte utreds för att polisen inte hinner. Hur är det möjligt att den här typen av brott inte utreds i världens mest jämställda land? Och hur är det möjligt att vi inte har resurser att utreda så allvarliga brott i ett land med ett av världens högsta skattetryck? Jag har läst starka berättelser om vad kvinnor har utsatts för. En del har varit så fruktansvärda att jag inte har orkat läsa hela på en gång. De har handlat om kvinnor vars tidigaste minnen om övergrepp är från när de var . De handlar om hur de våldtagits av pappor, bröder, styvpappor och kusiner. I det vi kallar för familj, där kärleken och tilliten ska vara villkorslös och där barn ska få vara barn, har många kvinnor berövats sin egen kropp och fått sår som aldrig läker. Det är en grymhet som inte går att förstå. Jag har läst och jag har gråtit. Jag har förbannat de män som har misshandlat, hotat, våldtagit och berövat kvinnor deras kroppar, trygghet och sexualitet. Till alla er modiga kvinnor som har vågat berätta om vad ni har blivit utsatta för vill jag bara säga en sak: Det var inte ert fel. Som jämställdhetspolitisk talesperson är jag särskilt glad över att vi moderater har lagt fram ett brett åtgärdsprogram med förslag på skärpt lagstiftning och förbättringar av rättsväsendets hantering av sexualbrott. Bland annat föreslår vi en skärpning av straffen för våldtäkt. Straffen för våldtäkt är alltför låga , och ofta dömer domstolarna i nedre delen av straffskalan. Straffskalorna är i princip oförändrade sedan infördes . Genom att skärpa straffen sänder vi en tydlig signal om hur allvarligt vi ser på dessa brott. Min förhoppning är att fler partier under debatten ansluter sig till krav om skärpta straff för våldtäkt. räcker inte fina ord. måste politiken och lagstiftningen stå upp och visa hur allvarligt samhället ser på brott mot kvinnor. Vi stöder införandet av en samtyckeslag. Det finns också anledning att se strängare på vissa former av sexuella ofredanden som inte når upp till vad som utgör en våldtäkt. Därför bör en ny rubricering med en högre straffskala införas för sexuellt ofredande. Skadestånden för den som utsätts för våldtäkt och andra sexualbrott måste också höjas. Vidare måste resurserna till polisen öka. Vi vill att det i varje polisregion ska inrättas särskilda grupper som är specialiserade på sexualbrott. Detta är en del av vårt åtgärdsprogram. Sexuella övergrepp hör till det mest kränkande en människa kan utsättas för. Bakom brottsstatistiken och siffrorna handlar det om avskyvärda övergrepp som berövar offren deras frihet, integritet och trygghet. Traumat är något man tvingas bära med sig hela livet. Det är viktigt att samhället agerar kraftfullt. Det här är några exempel på vad vi kan göra från lagstiftarens sida, men kan politiken inte lösa allt. Vi har alla en skyldighet att säga ifrån och bidra till att förbättra attityder, normer och värderingar som kollegor, medmänniskor, vänner och föräldrar. 4 (SD): Det är ett oerhört allvarligt ämne som vi diskuterar . tror jag har lämnat få oberörda, om ens någon. Jag har ofta tänkt på – och inför den här debatten funderade jag på att säga något om det – att det som ung kvinna är svårt att bli förvånad. Men jag tror inte att det bara handlar om unga kvinnor. Det har visat sig att kvinnor över huvud taget i vårt land oftast har någon form av erfarenhet av att få sina integritetsgränser kränkta. Det finns även många män och personer över huvud taget som känner att ibland, eller ofta, får man sin integritet och sin sexualitet kränkt och sin kropp berövad från sig själv. Det här sker i olika former och på olika nivåer. Värst är det väl kanske när man upplever att motparten och omgivningen inte ens noterar vad som sker. Man blir inte hörd, man blir inte förstådd och man blir inte trodd. Även detta har vi kunnat se många exempel . Reaktionerna på metoo-kampanjen har varit oerhört blandade. Direkt efter att de första vittnesmålen kom fram skrev jag själv en status och uppmärksammade att jag är kluven till vad som håller på att hända. Den här kluvenheten har fortsatt och är stark även . Det är uppenbart att ämnet behöver lyftas. Inte minst har reaktionerna i form av vidriga kommentarer på vissa vittnesmål visat på behovet av att på allvar diskutera vad som förekommer vi vårt land. Men det finns också funderingar kring vad vi gör sedan. Hur långt låter vi det här gå? Hur agerar vi? Hur ser vi till att hålla fokus på en riktig, faktisk förändring och inte ytterligare polarisering och delning av vårt samhälle där man inte tar personer på allvar när de kommer fram med sina personliga berättelser om vad som har hänt? Det här pågår fortfarande. vet jag inte hur jag har blivit chockad över vad jag läst och fått höra, hur förbannad jag har blivit över att det uppenbart finns personer som låter skeenden få fortsätta och över att det finns så pass många som inte har vågat höja sina röster tidigare utan först nu när de fått sällskap och hur tacksam jag känt mig över att jag inte är en av dem. Den här tacksamheten är egentligen något sjukt att känna. Så ska det inte vara i ett samhälle. Jag ska inte gå runt och behöva vara tacksam för att jag aldrig har upplevt mig vara i en situation där jag inte kan hantera vad som sker. Det är klart att även jag har fått mina gränser något kränkta ibland men aldrig till den nivån att jag inte har kunnat säga ifrån och få det respekterat eller få hjälp av omgivningen om det har varit extra hårt. Vad kan vi då göra i det här läget? Jag tror absolut att det är viktigt att vi ser över sexualbrottslagstiftningen, straffvärdena och hur vi kan säkerställa att de uppenbara brotten alltid ska straffas. Det finns ingen tvekan om att om personer drogas, maktövertag utnyttjas och våld blandas in ska det inte finnas utrymme för att lyssna på personer som skyller på att de inte visste. Det är klart att man vet om man drogar ned en medmänniska eller använder våld för att få henne eller honom att göra något personen inte vill. Det är bra att det finns många förslag. Jag hoppas att vi kommer att ta det här på fullt allvar och gå längre. Jag är glad att också står bakom förslaget om höjda straffvärden, bland annat. Det är viktigt att komma ihåg att – även om det har kommit fram oroväckande statistik – anmälningsbenägenheten faktiskt sjunker när det gäller sexualbrott. har man ofta skyllt på att anmälningsbenägenheten är hög och att det därför blivit fler rapporter. Men de senaste undersökningarna visar att så inte är fallet. Man blir inte trodd. Man får inte sitt fall utrett. Man får inga straffvärden. Man får inget skadestånd, om personen i fråga mot förmodan lyckas bli dömd. upplevs det som att vara utsatt en extra gång. Vi måste jobba dubbelt. I många av berättelserna som har kommit fram handlar det kanske också om situationer där man inte är helt säker på vad som har hänt. Många omständigheter kan leda till att integriteten kränks. Men frågan är om det ska vara kriminellt, ifall det inte har funnits något uppsåt om det inte är grova brott. Jag tror snarare att vi också måste lyfta upp det som jag brukar kalla för sexuell social kompetens. Vi måste bli bättre på att prata med varandra, lära känna varandra och lyssna på varandra. Vi måste ha en tydlig dialog tidigt i vårt samhälle. Den ska vara levande. Då kan vi vara säkra på att det är självklart att om jag gör något med en annan person är det inte bara för att jag vill utan för att jag vet att den personen också vill det tillsammans med mig. Jag ser fram emot en bra debatt. Och jag tackar för att de har lyft upp frågan. 5 (MP): Metoo-rörelsen har skakat om . I bransch efter bransch har kvinnor gått ut med sina berättelser tillsammans. Det är berättelser som äntligen har kommit upp till ytan och fram i ljuset, berättelser om en konsekvens av en kultur där kvinnokroppar av vissa fortfarande ses som allmän egendom, som något män är fria att ta för sig av. Kvinnor har vittnat om allt från grovt sexuellt våld till sexuella trakasserier och övergrepp men också om den tystnad som många har mött när de har försökt berätta om det de har varit med om. Sexuella övergrepp är inget nytt, men rörelsen visar tydligt på omfattningen av problemet. Även jag vill tacka alla dem som har delat sig av sina berättelser. Tystnadtagning, medvilkenrätt, tystiklassen, deadline och utantystnadsplikt – bakom dessa begrepp och väldigt många fler samlas berättelser från olika branscher. Berättelser från denna sal har samlats under parollen imaktenskorridorer. Det har visat sig med all önskvärd tydlighet att sexuella övertramp och regelrätta övergrepp förekommer i alla delar av samhället. Inga undantag verkar finnas. Styrkan i metoo är just detta, att vi ser att det händer överallt. Ingen kan längre blunda. Men vi kan alla känna att nu är det nog. Jag har under höstens upprop läst många berättelser om utsatthet, och jag reagerar oerhört starkt på var och en. reagerar jag med en väldig sorg men oftast med stor ilska över vad vi kvinnor har utsatts för. Alla berättelser är viktiga, men ett av rörelsens mest berörande upprop går under parollen utanskyddsnät. Kvinnor som lever eller har levt i missbruk, kriminalitet och utsatthet har gått ihop för att berätta sina historier. Det är historier som för flera kan kännas långt borta, men som tyvärr är verklighet för många. ”Kära medmänniskor! Får vi kalla er det? Eller var går gränsen för er medmänsklighet? Står vi utanför den?” På det sättet inleds texten som initiativtagarna till uppropet har publicerat i . Politikens svar behöver vara glasklart. Vi ska i alla lägen stå upp för samhällets mest utsatta, i ord men också genom handling. Uppropet samlar vittnesmål om hat, hot, övergrepp och våld mot kvinnor som i många fall känt sig utdömda av samhället redan som barn. Det är vittnesmål om en dubbel utsatthet, om att känna sig sviken av både förövarna och samhället. Vi som sitter i denna kammare får aldrig vända bort blicken eller slå dövörat till när beskrivningar av människors verklighet nästan blir för smärtsamma att lyssna till. Vi måste alla göra det som står i vår makt för att få till stånd en förändring som sträcker sig från maktens korridorer ut till gatan och in på behandlingshemmen. När människor tappar tilltron till samhället är det vårt ansvar att bygga upp den igen. Att vår kamp inkluderar alla kvinnor måste vara tydligt. Ett fungerande socialt skyddsnät och ett rättsväsen som går att lita på är kärnan i vårt välfärdssamhälle. De berättelser om sexualbrott som aldrig utreds, förundersökningar som läggs ned utan ett inledande förhör och kvinnojourer som tvingas stänga dörrarna på grund av för många sökande tar vi och regeringen på största allvar. har vi prioriterat att utöka och förstärka polisens resurser så att mer tid och kraft kan läggas på det utredande arbetet. Den som anmäler ett sexuellt övergrepp ska mötas av ett rättsväsen som tar frågan på allvar och som har resurser för att utreda och åtala. lägger vi fram ett förslag om en samtyckeslag som beräknas träda i kraft . Det är jag stolt över. För har vägen hit varit lång. skrev vi i riksdag en första motion om att få en samtyckeslagstiftning på plats. är vi snart där – äntligen. Lagen innefattar ett oaktsamhetsansvar, och vi går fram med förslag om höjda straff. Men framför allt gör vi det här för att lagen ska vara kristallklar: Allt som inte är ett ja är ett nej. Att vi väljer att gå fram med samtyckeslagstiftningen är en konsekvens av de brister nuvarande lagstiftning har. Det är ett viktigt steg på vägen. Men det räcker inte. Vi får inte tro att vi kan komma till botten med problemen med sexuella övergrepp och trakasserier endast genom förändrad lagstiftning. Det är trots allt redan förbjudet. Vi behöver arbeta på alla fronter för att komma framåt. Skolan har en ovärderlig roll i arbetet med allas lika värde. Normer om kön och maktstrukturer ska ifrågasättas och diskuteras så tidigt som i förskolan. Det är där arbetet måste börja med att bryta de destruktiva och patriarkala föreställningar som finns om kvinnor och män och skapa nya normer. I arbetet med dessa frågor vilar ett särskilt ansvar på männen. Genom att rannsaka sig själva och genom att ta ansvar för sina och andra mäns handlingar kan nya normer sättas. Att flera manliga politiker gick ut i medierna och talade om just detta är välkommet. Det är på det sättet vi skapar förändring, steg för steg. Att bryta tystnaden är otroligt viktigt. Genom metoo-kampanjen har ny mark brutits. De som har tyckt att feminismen har gått för långt har nog fått sig en tankeställare . Det är upp till oss att ta det vidare och att fortsätta vara en röst för dem som inte hörs. Det är helt enkelt nog . 6 (C): Sorg och ilska är några av de känslor som har väckts genom vittnesmålen om kvinnors utsatthet och metoo. Tack till alla som orkat vittna om det ni har varit med om! ”När jag gick i lågstadiet jagade ett gäng killar mig och några andra tjejer på rasten. Jag var först i klassen med att få bröst och killarna höll fast mig för att ta på dom. Jag började sparka killarna mellan benen. Jag fick skäll av lärarna och lärarna ringde hem till våra föräldrar och berättade vad vi gjort.” ”på jobbet inom industrin blev jag överfallen, misshandlad och utsatt för ett grovt våldtäktsförsök. De två förövarna förklarade att tjejer inte hörde hemma där. Min arbetsgivares företagshälsovård tyckte att jag skulle klä mig mindre utmanande. Jag hade varselkläder, skyddsskor och hjälm.” Det här är två av många berättelser från metoo. De flesta skulle jag inte kunna läsa upp i denna kammare, herr talman! Dessa två kom från DN. Denna höst har dock något hänt. Vi har slutat vara tysta och skämmas över det vi har varit utsatta för. En flodvåg har sprängt dammluckorna. En flodvåg av berättelser väller fram – fler och fler, . Den ena är vidrigare än den andra. Upptakten i var när 456 skådespelerskor gick ut med sina berättelser under hashtaggen #tystnadtagning. följde upprop från sångerskor, jurister, politiker, musiker, elever, idrottare, dansare, psykologer, akademiker, missbrukare, prostituerade, hedersförtryckta, patienter, läkare och kvinnor i teknikbranschen, kyrkan, byggbranschen, skolvärlden, branscher som PR och kommunikation, ridsporten, Försvarsmakten, restaurangbranschen och filmbranschen. Kvinnor kliver fram och berättar om övergrepp och kränkningar som de har utsatts för, kvinnor från alla delar av samhället. Det är kvinnor i alla åldrar och berättelserna är både gamla och nya. Tystnaden har brutits och berättelserna har blivit kända. Många kvinnor vågar äntligen berätta. När vi gick samman och fick kraft av varandra blev det möjligt. De förtryckande strukturerna har synliggjorts. Rösterna om att det bara är män med annan etnisk och kulturell bakgrund som tafsar eller våldför sig har tystnat. Uppropen har visat att det inte finns någon del av samhället som är fredad. Hoten om att ifall du berättar kommer ingen att tro dig blev offentliga. Vidare: Om du berättar kommer du aldrig mer att få ett jobb, eller om du berättar ska jag döda dig. De hoten blev också kända. Övergreppen drogs fram i ljuset, och något hände. Trollen sprack därför att berättelserna äntligen togs på allvar. Tystnadskulturen är bruten, och förändringarna måste fortsätta. Vårt samhälle ska vara bättre än så här. Alla har ett ansvar och måste agera för att få stopp på kränkningar, övergrepp, attityder, förtryckande strukturer och maktspel. Politiken har ett särskilt ansvar. Det behövs lagstiftning, förebyggande arbete och resurser för att bemöta det som inte längre göms. Vi har ett ansvar att gå i spetsen för att höstens flodvåg inte ebbar ut utan leder till förändring på riktigt.