prot · H50938 · 2017-11-28 00:00:00 — Vi ser också tydligt hur det var med ökningen av de långa sjukfallen, om man tar hänsyn till det faktum att människor snurrade runt, utförsäkrades och kom in i försäkringen igen som ett nytt sjukfall. Ökningen av de långa sjukfallen startade . Det är naturligtvis viktigt för oss att kunna se den bilden för att kunna göra rätt saker. Regeringen har varit väldigt tydlig. Med tanke på att sjukfrånvaron ser ut som den gör – det är psykisk ohälsa, och framför allt är det genomsnittligt relativt unga människor som drabbas – är det oerhört viktigt att föra en politik som är förebyggande och som förhindrar att människor blir sjuka. Blir man sjuk ska man ha tidiga insatser. Man ska ha rätt stöd. Ambitionen ska naturligtvis vara att människor ska komma tillbaka till arbete och hälsa igen. En sådan sak som har kommit på plats är till exempel nya riktlinjer från . När det gäller lätt till måttlig psykisk ohälsa rekommenderas inte på samma sätt som tidigare heltidssjukskrivning. Det är partiell sjukskrivning som i högre utsträckning rekommenderas, så att man har ena foten kvar på arbetsplatsen. Det finns nämligen evidens för att det förkortar tiden i sjukskrivning och möjliggör att man kommer tillbaka igen. Detta har varit hela utgångspunkten för regeringens politik. Vi behöver göra mer. Framför allt skulle jag vilja säga att det finns något som gör mig som ansvarig politiker lite upprörd just . Det är att samverkan mellan till exempel hälso- och sjukvården, , arbetsgivare och Arbetsförmedlingen inte fungerar som det var tänkt. Man jobbar väldigt mycket i sina egna stuprör, vilket innebär att människor inte i tillräcklig utsträckning får det samordnade stöd som krävs för att de ska kunna komma tillbaka så snabbt som möjligt. Vi ser exempel på att människor faller mellan stolarna. Detta kommer att vara ett tydligt fokus för mig framöver. Det innebär nämligen att man kommer att förkorta tiden i sjukskrivning om människor får rätt stöd för att komma tillbaka. 32 (M): Vi ska inte prata för mycket om historien. Men eftersom det nämndes vill jag säga att sjukfrånvaron tydligt minskade under Alliansens tid vid makten. Det berodde delvis på förändringar som skedde . Men jag tror också att det berodde mycket på de förändringar som alliansregeringen genomförde under väldigt hård kritik från Socialdemokraterna. Så var det. Jag tror att alla minns valrörelsen , till exempel, då detta var den stora valfrågan. Reformerna genomfördes, och det tror jag har varit bra. Jag kan se i de utvärderingar som har gjorts av rehabiliteringskedjan att den har varit framgångsrik. Sedan är jag den första att hålla med om att mer verkligen kunde ha gjorts, inte minst . Detta är någonting man får dra lärdom av. Men jag tycker också att socialministern ska vara ärlig nog att konstatera att kritiken från hennes eget parti under den tiden handlade om att för mycket hade gjorts, inte om att mer borde göras. Men låt oss nu prata om framtiden, för det är det som det handlar om. Vi ser en väldigt snabb ökning, och den är problematisk. Jag kunde inte höra några nya förslag från socialministern. Jag håller med om att man kan ha fokus på olika saker. Men jag kunde inte höra några nya förslag för att bryta utvecklingen. Och det som har gjorts verkar i alla fall inte ha fått någon effekt på den långa sjukfrånvaron, eftersom den har ökat och fortsätter att öka. Jag vill därför peka på några av de saker som vi moderater lade fram förslag om i för . Vi tror att man bör ha en särskild rehabiliteringskedja för de psykiska diagnoserna. Man kan inte jämföra hur det är att bryta ett ben med hur det är att utveckla en psykisk depression. Det går inte att bemöta på samma sätt. Vi tror att man behöver ha en annan rehabiliteringskedja för att direkt fånga upp detta. Det är något som inte finns på plats . Vi ser också att det finns ett antal arbetsmiljöer, inte sällan i offentlig sektor och när det gäller kvinnodominerade yrken, där den psykiska ohälsan tyvärr är väldigt överrepresenterad. Jag tror att det finns mycket att dra lärdom av här. Det handlar om hur politiken utformar olika arbetsplatser, om närhet till sina medarbetare etcetera. Men rent konkret tror vi att man behöver ha en riktad tillsyn av arbetsmiljön där det finns grupper med hög sjukfrånvaro. Ett annat område handlar om att få att göra det som man ska göra. Det är bra att kontrollerna vid nu sker oftare . Men det finns inget som säger att det inte ska ske i av fallen – det är syftet. Det kan vara en framgång att det har ökat från , men jag kommer inte att vara nöjd förrän detta sker i av fallen. Det är ju inte för att bråka med människor, utan det är för att ge människor det stöd de har rätt till. Vi vet nämligen av erfarenhet vad som händer när man bara släpper iväg detta. Dagar blir till veckor och månader och år, och vi ska som sagt betänka att ju man är borta från arbetsmarknaden desto svårare blir det faktiskt att komma tillbaka. Jag kan konstatera att nya rapporter visar att i alldeles för få fall lyckas genomföra prövningarna på det sätt som det är tänkt enligt lagen. kom en rapport från Inspektionen för socialförsäkringen, vill jag minnas, som jag tror visade att detta görs korrekt bara i en tredjedel av fallen. Det är väl bra att regeringen följer frågan och ska lägga fokus på olika områden, men när jag lägger ihop den starka ökningen av de långa sjukfallen med de problem som jag ringar in hade jag nog önskat att få se mer av krafttag på detta viktiga område redan här och . 33 Socialminister (S): Det är klart att man kan önska sig mer. Verkligheten är ändå den att med regeringens politik har vi ökat andelen prövningar vid 90- och 180-dagarsgränserna från till nu . Det är bra. Sedan kan ambitionen alltid vara högre. Kvaliteten i prövningarna behöver också bli bättre. Detta är ett arbete som pågår på , där man har ett tydligt uppdrag från regeringen i den delen. Vad gör vi mer? Från och med kommer en ny lagstiftning att träda i kraft som innebär att en rehabiliteringsplan ska tas fram tillsammans med den anställde . Jag är enig om att i de här fallen behöver mer ske tidigare, för när man väl kommer i kontakt med är man ofta väldigt långt inne i ett sjukfall. Man behöver alltså ett stöd tidigare. Därtill tillgängliggör vi också resurser till arbetsgivarna för att de ska kunna ta in expertresurser eftersom de naturligtvis kommer att behöva stöd i att ta det här ansvaret. Många arbetsgivare tycker att det är svårt just med psykisk ohälsa. Det här är en av de saker som vi gör, men regeringen kommer också att komma tillbaka med fler saker. Jag tror framför allt inte att det handlar om ytterligare popcornpolitik, utan nu handlar det om att bygga vidare på det vi ser fungerar. Vi ska täppa till de brister som vi ser, och jag är den första att skriva under på att om man nu har ökat prövningarna vid både 90- och 180-dagarsgränsen så måste också individen kunna känna sig trygg med att våra myndigheter inte bara jobbar i sina egna stuprör. De ska se till att individen får rätt stöd och inte trillar mellan stolarna, för då kommer man kanske inte tillbaka till vare sig hälsa eller arbete utan slås tvärtom ut och blir fattig. Så vill vi inte att det ska se ut, och där har jag för avsikt att göra mer. Det finns också krav som jag behöver ställa såväl på hälso- och sjukvården och som på arbetsmarknadens parter för att förebygga att människor blir sjuka i den här omfattningen. Jag är enig om att vi fortfarande ser ett alldeles för högt inflöde framför allt från kvinnodominerade arbetsplatser. Där har dock , vilket kanske kan glädja , en riktad tillsyn just mot till exempel äldreomsorg för att se efter vad det är som brister i de arbetsmiljöerna och som genererar så många sjukfall. Vi har en ny arbetsmiljöstrategi där ett ben fokuserar särskilt på psykisk ohälsa. handlar det som sagt var framför allt om att hålla i en grundläggande politik. Människor ska inte behöva bli sjuka på jobbet, och om man blir det ska man få rätt stöd . Som politiker ska vi också ställa krav på att våra myndigheter och andra delar av samhället ska samverka kring individen och tillgängliggöra verktyg för detta. Det har individen rätt att förvänta sig, för man ska inte behöva bli lämnad med ohälsa och inte veta vart man ska ta vägen. Ett exempel på en stor satsning som regeringen har gjort är att bygga ut rehabiliteringskoordinatorer, som just är spindeln i nätet kring individen, i hela primärvården. Jag kan konstatera att man har det på nästan alla vårdcentraler i . Vi har tagit många steg i rätt riktning. Vi har brutit ökningen. De pågående sjukfallen avslutas tidigare, men mer behöver göras. 34 (M): Jag undrar om socialministerns uppgift om att av kontrollerna genomförs verkligen stämmer. Vi hade i utskottet , och jag tyckte att det gavs en bild av en betydligt lägre nivå. Inspektionen för socialförsäkringen har som sagt beskrivit att man gör detta på rätt sätt i en tredjedel av fallen. Jag tror alltså att regeringen målar i alldeles för optimistiska färger. Just den här interpellationen berör de långa sjukfallen, . Där har ökningen varit väldigt kraftig , även om man räknar in och kompenserar för dem som annars hade gått till etcetera. Sedan kan vi fundera på om det skedde eller 2014, men det förändrar inte det faktum, herr talman, att ökningen har varit väldigt stor och att den mig veterligen också pågår. Ökningen hade förvisso varit ännu större utan rehabiliteringskedjan. Det är bra att den finns, men det förändrar inte faktum. Man kan fundera på var vi befinner oss eller så om den här utvecklingen inte bryts, men det får vi väl se då. Regeringen beskriver hur man vill att det ska vara. Det är en bra ambition, men det räcker inte. Man måste också ha politiken för att nå dit. Annars blir man mångordig men väldigt fåordig, och jag tycker faktiskt att socialministern är lite fåordig när det gäller de konkreta reformerna för att nå dit man vill. Om det som gjorts varit tillräckligt ställer jag mig frågan varför vi ser den här stora ökningen av de långa sjukfallen. Jag vill i alla fall ge ministern rätt på en punkt, och det är att en av förklaringarna är just slopandet av den bortre tidsgränsen. Precis detta varnade vi moderater för. 35 Socialminister (S): Jag konstaterar, som sa i ett av sina inlägg här, att jag inte har någon lust att frisera statistik. Det var precis vad som skedde med den bortre tidsgränsen i sjukförsäkringen: Man räknade de människor som hade snurrat runt i försäkringen en, två och som nya sjukfall varje gång de kom in. Det är klart att då blir ju inga sjukfall långa. Då ligger man på en väldigt låg nivå av långa sjukfall. Men det är de facto bara en chimär. Det görs arbete för att följa upp de långa sjukfallen. Bland annat har samordningsförbunden getts ökade resurser för att göra just samordnade insatser för långtidssjukskrivna. Det är ju så att om man är långtidssjukskriven och har snurrat runt i försäkringen vid makten – en, två och – är man ganska skör. Därför behöver också insatser samordnas kring de här individerna. De har en ganska lång väg kvar för att ta sig in på arbetsmarknaden. Det finns en fråga till som jag funderar mycket över, och det är att den nuvarande nivån för antalet individer som går vidare till sjukersättning ligger extremt lågt, historiskt sett. har vi i legat på i genomsnitt runt 18 000 personer på årsbasis som går vidare till någon form av förtidspensionering. tror jag att det är 8 000 personer, och det är klart att det innebär att många blir kvar i sjukförsäkringen. Vi vet att det finns individer där som kanske aldrig kommer att komma tillbaka, och det är också någonting som vi kommer att fundera på när vi utformar vår fortsatta politik. Man ska få stöd och hjälp vidare på det ena eller andra sättet. Jag tackar för en bra och viktig debatt. Överläggningen var härmed avslutad. § 12 Svar på interpellation 2017/18:109 om övergrepp inom idrotten 36 Socialminister (S): har frågat mig vilka åtgärder jag avser att vidta för att komma åt problemet med övergrepp inom idrotten samt hur jag ser på att inrätta en särskild barnidrottsombudsman med befogenhet att agera i det enskilda fallet. Jag vill tacka interpellanten för engagemanget och för att hon i detta forum återigen lyfter upp frågan om skyddet av barn inom idrottsrörelsen. Att skydda barn och deras rättigheter är en central fråga också för regeringen. Det svar dåvarande statsrådet lämnade på en interpellation tidigare gäller fortfarande. Jag hänvisar därför till det svaret och betonar att inte heller jag tror på idén om att staten ska inrätta en särskild barnombudsman för just idrotten. Som interpellanten vet arbetar med att ta fram en etisk kod inom idrotten och med att inrätta en idrottens ombudsman. Jag välkomnar detta arbete och bevakar det med stort intresse. 37 (M): Vi är inne på vår tredje debatt , och jag tackar ministern för svaret! Jag hoppas att vi har en bred samsyn i frågorna om övergrepp inom idrotten. Övergrepp inom idrotten är ett hot och något som verkligen inkräktar på idrottens värdegrund. Det är viktigt att framhålla att det kanske inte är ett isolerat idrottsproblem utan ett samhällsproblem generellt. De vittnesmål vi nu tar del av är skrämmande, men det är också viktigt att dessa vittnesmål kommer fram i ljuset. Redan direkt eller någon dag fanns 2 290 aktiva idrottare, supportrar, anställda vid förbundskanslier med flera som vittnade om rena lagöverträdelser. Inte ens de stora idrottsgalorna eller evenemangen är fredade zoner. Det här måste verkligen upphöra. Jag har aktivt arbetat med frågan om övergrepp inom idrotten, särskilt med inriktning mot barn och unga. prioriterar både kultur och idrott, särskilt med inriktning mot barn och unga. Därför är det också extra allvarligt när barn och unga utsätts för trakasserier eller övergrepp, oavsett vilket område de befinner sig i. Idrottsrörelsen med sina över 3 miljoner utövare och 650 000 ideella ledare i 20 000 föreningar gör ett helt fantastiskt jobb med att skapa en meningsfull fritid för våra barn och ungdomar. Idrottsrörelsen ska också respekteras för sin självständighet och sitt oberoende. Men politiken kan inte stå bredvid och titta på när samhällsproblem förekommer inom idrotten. I den utvärdering av statens idrottspolitiska mål som vi har debatterat har det framkommit att det bland annat saknas en systematisk uppföljning av barnrättsperspektivet samt de övergrepp och kränkningar som sker inom idrotten. Den tvåmånadersregel i som finns kvar för att anmälan om övergrepp ska leda till en påföljd, som vi har talat om, är problematisk. Därför är det också glädjande att efter har tagit ett tydligare grepp i frågan – allt för att stärka barnrättsperspektivet. Det är positivt. Det handlar bland annat om att se över möjligheten att endast tävlingsrelaterade frågor och regelbrott ska omfattas av den kortare preskriptionstiden medan förseelser som sker utanför tävlingsarenan, till exempel trakasserier och sexuella övergrepp, ska ha en längre preskriptionstid. Politiken kan inte stå bredvid och titta på när samhällsproblem förekommer inom idrotten. Vi måste och kan agera nu för att stärka barns och ungas ställning i den rättsliga processen. Här har vi bland annat lyft upp frågan om att inrätta en särskild barnombudsman, alternativt att utöka befogenheterna för den befintliga att agera i det enskilda fallet – vilket inte fungerar . Det finns också lovvärda initiativ, till exempel Treskablinoll som , och har startat. Det handlar om riktlinjer för föreningar i kampen mot sexuella övergrepp inom idrotten. Det är ett fantastiskt initiativ, och det görs mycket som är bra. Vilka åtgärder avser ministern att vidta för att komma åt problemet med övergrepp? Vad anser ministern om att tillsätta en särskild barnidrottsombudsman, alternativt att får befogenheter att agera i det enskilda fallet? Då behövs ingen ny myndighet. Det viktiga är att funktionen ligger utanför idrotten, så att man inte granskar sig själv. 38 Socialminister (S): Tack för en viktig interpellation! Det är en fråga som inte kan lyftas upp nog ofta i detta och i andra sammanhang. Vi vet att det har förekommit åtskilliga övergrepp på barn inom svensk idrott och att ledare och andra vuxna, även föreningar och förbund, ibland har blundat. Den nära relation som finns mellan tränare och idrottare inom vissa idrotter utgör en särskild risk. Det är också något som måste medvetandegöras. Dock upplever jag att många myndigheter och inte minst RF har jobbat mycket aktivt med frågorna. Det har tagits fram omfattande och kunskapsbaserade vägledningar. Det är oerhört viktigt att idrotten arbetar brett och inte sluter sig inåt. Till exempel finns ett nytt samarbete med med en ny stödlinje för idrottsledare. Ideellt engagerade och anställda ledare inom idrotten ska kunna ringa om de är oroade för ett barn. Det är en viktig del i det hela. Som jag också sa i mitt interpellationssvar arbetar man med att ta fram en etisk kod och att ta fram en idrottens ombudsman. Det som är mycket viktigt att återkomma till, precis som vi tog upp i vår förra interpellationsdebatt, är naturligtvis att de fall vi nu pratar om – kränkningar och övergrepp mot barn och unga – aldrig kan falla inom något regelverk som idrotten själv har. De ska ofelbart anmälas till polis och hanteras av utomstående personer. Det är tveklöst så. Jag är också säker på att väl känner till att det inom och hela den samlade idrottsrörelsen bedrivs ett aktivt arbete för att utbilda både ledare och aktiva i dessa frågor. Jag förutsätter att det görs på ett bra sätt, och jag kommer att följa det arbete som sker inom idrottsrörelsen mycket nära. Det gläder mig att höra att ni tycker att dessa frågor är viktiga och behöver prioriteras. Så är det också från vår sida. Vi arbetar just nu mycket hårt med att göra till lag, med de konsekvenser som det kommer att få. 39 (M): Det tas bra initiativ, och det sker med utgångspunkt i den utvärdering som har gjort. Jag tror också att specialidrottsförbund har uppmärksammat utvärderingen och även den allmänna opinionen. Det har varit många delar. Däremot framkom i utvärderingen att är okänd längst ut i ledet bland ledarna. Det finns ett mycket bra värdegrundsdokument inom RF, men det är också okänt för många. Här finns en stor potential att förbättra, så att vi vet vilka normer vi ska jobba efter. Ministern väljer att hänvisa till en etisk kod och en visselblåsarfunktion som RF har fattat beslut om. Men det arbetet ska redovisas först , och det är 2017 . Fallen finns där ute här och . Lite oroande är det att idrottsministern inte har svarat på hur man agerar här och just . Det är nu vi ser fallen som har inträffat. Varför ska vi vänta till 2019? Det är fram. Ministern påpekade i sitt svar på min fråga om hur hon avser att ta till vara de resultat som framkom i utskottets utvärdering, som vi debatterade , att hon inte avser att ta något särskilt initiativ i frågan. Idrotten ska självklart respekteras för sitt oberoende och sin självständighet, men politiken kan inte stå still och titta på när idrotten drabbas av det som i grunden inte är ett isolerat idrottsproblem utan ett samhällsproblem. Varför väljer regeringen att luta sig mot vad idrottsrörelsen gör och att inte agera tydligare i vad som är ett stort problem? I SVT-programmet berättade tio ridelever om hur de hade blivit sexuellt ofredade av en framgångsrik tränare i . Ärendet blev också aktuellt efter ett inlägg på bloggen Ponnymamman, som pekade ut nämnda man för att ha utfört en rad övergrepp . valde också att dra in mannens tränarlicens. Detta är bara ett exempel på incidenter inom idrottsrörelsen som sker här och . Därför blir min fråga relevant: Hur tänker ministern agera? Tänker hon luta sig tillbaka mot vad idrottsrörelsen avser att göra först ? 40 Socialminister (S): Nej, det avser regeringen inte att göra, och det gör den heller inte. Jag tycker att i sitt inlägg säger några saker som är väldigt viktiga. Nummer ett för mig är att idrotten inte ska vända sig inåt och lösa detta på egen hand. Det här är ett problem inom idrotten, och i vissa fall och vissa situationer måste vi uppmärksamma detta särskilt för vi har sett att det förekommer, särskilt inom vissa idrotter. Det är en risk som måste medvetandegöras. Inom idrotten måste de självklart själva också arbeta med dessa frågor. För precis som säger är det utifrån vad hon beskriver otroligt viktigt att ännu mer görs. är inte tillräckligt känd, och de värderingsfrågor som ska styra detta är inte tillräckligt kända. Där måste också och den samlade idrottsrörelsen själva bedriva ett arbete. Regeringen har å sin sida varit väldigt tydlig med att den är på väg att göra till lag. Så sent som antog regeringen en uppdaterad handlingsplan till skydd för barn mot bland annat människohandel, exploatering och sexuella övergrepp. Vi arbetar väldigt aktivt med de här frågorna på många olika sätt. Utgångspunkten i den här interpellationen, att idrotten skulle inrätta en barnidrottsombudsman, är jag dock inte säker på är en lösning. Snarare tror jag att det är regeringens arbete som görs liksom det egna arbete som görs inom idrottsrörelsen som behöver fortgå. För övrigt har vi i redan en barnombudsman liksom organisationer som och . Dessutom är det polis och socialtjänst som ska agera om det finns en brottsmisstanke. Det är kanske ännu viktigare att man arbetar med kunskapen om dessa instanser och organisationer och att barn, ungdomar och vuxna kan få stöd där . Det är dit man ska vända sig, för de har ett upparbetat och regelbundet arbete med detta. Även bedriver som sagt ett aktivt arbete för att skapa trygga idrottsmiljöer. Men med 20 000 idrottsföreningar, 650 000 ledare och 3,2 miljoner aktiva är det såklart ett väldigt stort arbete. Det behöver leva och få tyngd och fokus inom ramen för idrottsrörelsen. I vårt samhälle som helhet är det även fortsatt nolltolerans när det gäller det här. Vi måste arbeta på många olika nivåer och plan för att säkerställa detta. Det är alldeles utmärkt att den utvärdering som är gjord också belyser frågan och ytterligare driver på den framåt. 41 (M): Jag anser inte att det behöver vara en speciell myndighet, en barnidrottsombudsman, i sig, utan det skulle kunna vara som får befogenheter att kunna agera i det enskilda fallet. Idrotten ska inte granska sig själv. Vi hör från människor som har varit utsatta att det är detta som i mycket har utgjort problemet. Detta är hela poängen. Vi kan jämföra med ett oberoende NA, som vi diskuterade tidigare. Trovärdigheten gör att det ska ligga utanför verksamheten. Jag vill tacka för en viktig debatt om hur idrotten ska vara en trygg arena för både barn och vuxna, för alla, och att förekomsten av övergrepp såväl på som utanför idrottsarenorna ska stävjas. Det måste vara våra absoluta målsättning. Att svensk idrott kan gå i bräschen för sunda ideal och gå emot trakasserier och rena övergrepp är också en förtroendefråga. Vi vet att idrotten skapar glädje och gemenskap och bidrar till bland annat förbättrad folkhälsa och ökad gemenskap för barn och unga. Detta kan man inte säga för , fru talman. , polisen och har tillsammans med andra aktörer i andra sammanhang byggt upp ett gott samarbete för att motverka problem som gör att idrottsrörelsen svärtas ned. När ett idrottsproblem övergår till ett samhällsproblem är det för oss att agera. Ytterligare insatser från politiken behövs även i den här frågan. Jag hoppas att vi kan ta ett fortsatt grepp om ämnet, och jag avser att aktivt följa ministerns arbete inom området. Stort tack för den tredje debatten ! 42 Socialminister (S): Detta är som sagt var en fråga som inte kan lyftas upp nog . Jag kan understryka att när det gäller sådana frågor som vi talar om är vi rörande överens om att idrotten inte ska agera själv eller granska sig själv. Det finns myndigheter, polis och socialtjänst liksom andra fristående organisationer som gör och som ska göra detta. Det är till dem man ska vända sig i de fall då sådant här förekommer.