prot · H409116 · 2017-05-30 00:00:00 — Att bidra till en kunskapsbaserad och reflekterande historieskrivning är rimligen redan kärnverksamheten för alla museer i vårt avlånga land. Men i ljuset av andra förslag, till exempel tanken om att ”en museimyndighet för hela den historiska utvecklingen i ” blir ”en avgörande kraft när berättelsen om nationen laddas om och fylls med nytt innehåll” blir det mer bekymmersamt. Precis som de flesta i debatten redan sagt är museernas uppgift att förvärva, bevara och främja sina samlingar till skydd för kulturarvet och inte låta sig styras av tillfälliga intellektuella trender. I alternativa faktas tidevarv, som vi lever i , blir museernas roll viktigare . Som folkbildare ska de sprida kunskap, och en av huvuduppgifterna är att informera, inte att uppfostra. Den normkritik som bara ersätter gamla normer med nya är illavarslande och kontraproduktiv. Goda lösningar på vår tids stora samhällsutmaningar kommer alltid när människor tänker fritt, inte när de tänker rätt. Därför välkomnar vi att regeringen i propositionen är så tydlig med att politiken ska ha armlängds avstånd till museerna. Sådana utfästelser kräver dock, herr talman, inte bara ord utan att regeringen också i aktiv handling visar att deras armar inte är alltför korta. Vi liberaler delar delvis regeringens uppfattning att enskilda museers interna organisation eller val av lokaler inte ska avgöras av kammaren. Men det innebär inte, enligt vår mening, att ägaren ska undandra sig sitt ägaransvar och låta sammanslagningar, förflyttningar eller omorganisationer mellan enskilda verksamheter ske utan inblandning eller styrning. Armslängds avstånd är ett bra begrepp, men om det är något som man inte ska hålla sig borta ifrån är det just ägarfrågorna. Detta gäller särskilt när enskilda samlingar eller verksamheter hotas eller riskerar att förpassas till låsta magasin. Jag tänker självfallet närmast på debatten kring de olika verksamheterna i framför allt , inom Statens museer för världskultur: , Östasiatiska och . Vi motsätter oss av exakt samma skäl att riksdagsbindningen hävs när gäller myndigheten och med Stiftelsen . Man ska utföra sitt ägaruppdrag, men man ska inte riskera samlingar. De problem som synliggjorts av debatten om Statens museer för världskultur tycker vi är ett tydligt exempel på hur regeringens ambitioner att nå stordriftsfördelar genom att slå samman olika museer kan slå väldigt fel. I stället för ett museum med ekonomiska problem och tre som går ganska bra i det hänseendet kan man få en stor museiorganisation på svältkur. Detsamma gäller givetvis också hur väl museerna lyckas med sitt kunskapsuppdrag. Därav, herr talman, kommer Liberalernas bifallsyrkande till reservation 2. Avslutningsvis vill jag säga några ord om roll i världen och vårt ansvar för världens gemensamma kulturarv. Den som förlorar sin historia förlorar också sig själv. Förstörelse av kulturarv är en del av varje totalitär ideologi, och inget folkmord har någonsin fullbordats utan en kulturell rensning. Vi i den här salen är för unga för att minnas 1945 och de fruktansvärda åren som kom före, men på det judiska museet i , som jag besökte för sedan, finns bilder på hundratals vackra synagogor. De var samlingsplatser för hela samhällen, som vi aldrig någonsin får se igen. Nazisterna ville utplåna alla spår av judendomen ur det europeiska samhället. Synagogornas placering i , , och andra städer visade på den dialog mellan kulturer som utmärker sofistikerade civilisationer. Av exakt samma skäl var erövringen av den syriska ökenstaden särskilt viktig för terrororganisationen . Man ville utplåna ett folk och dess historia. När Daish nu börjar tappa fästet i och expanderar man i stället i bland annat det laglösa , vilket har fått Internationella museirådet att larma högljutt. Också där finns unika Unescovärldsarv som riskerar att ödeläggas, och en del har redan ödelagts. dömde ICC, , förstörelse av kulturarv som ett krigsbrott. Enligt , som har undertecknat, är förstörelse av ett folks kulturarv att anse som ett brott mot hela mänskligheten. Regeringen måste arbeta för att ställa de skyldiga till svars. måste också öka stödet till de enskilda arkeologer, konstnärer, författare och andra konstutövare och kulturarbetare i regionerna som är berörda. Liberalerna vill att biståndsmedel ska användas i kampen för att rädda vårt gemensamma kulturarv och vår gemensamma historia till vår gemensamma framtid. 20 (KD): Jag ställer mig bakom samtliga reservationer från Alliansen och , men för tids vinnande yrkar jag bifall endast till reservationerna 6 och 20. Vi debatterar kulturarvsfrågor. Kulturarvsområdet har vuxit fram som ett eget politikområde. Låt mig börja med ett citat av : Om man vägrar se bakåt och inte vågar se framåt måste man se upp. Vi har dels en historia bakåt, dels visioner framåt. Allt hänger samman. Gårdagen är förbi, morgondagen har ingen sett, men är av möjligheter. Historien skrivs av dem som segrar, sa . Kanske man kan säga att historien skrivs av olika intressen. För att få lite perspektiv har jag roat mig med att lyssna på förra årets kulturarvsdebatt, där jag inte hade möjlighet att själv delta utan ersattes av för . Man måste väl vara lite av en nörd för att lyssna sig igenom hela debatten, men den gav mig en del reflektioner. Debatten tror jag andades en del väntan på den kulturarvsproposition som skulle komma från regeringen. I debatten gjorde en källkritisk granskning och ifrågasatte som upphovsman till hans verk, vilket jag tycker var väldigt modigt. lyfte fram kulturmiljön kopplat till bostäder, Liberalerna tog upp hbtq-frågor och bostäder och lyfte fram regeringens ensidiga när det gäller fri entré till museer. var inte representerade. Socialdemokraterna lyfte fram en del nutidshistoria och historik kring arbetarrörelsen och kvinnorörelsen . talade mest om nationell identitet och kyrkobyggnader. Man kan väl säga att samtliga partiers representanters beskrivning av kulturarvet bekräftar min tes att historien skrivs utifrån olika intressen och att hur vi beskriver vårt kulturarv har att göra med vad vi själva bottnar i för politisk identitet. Detta gäller självfallet även min egen syn på kulturarvet. Debatten är nu historia, och vi har kulturarvspropositionen från regeringen att debattera. Det handlar bland annat om en ny museilag, hur staten ska ta ansvar för sina museer och hur pass fristående museerna ska vara i förhållande till statsmakten. Det finns också ett lagförslag om ändring i kulturmiljölagen. Vi har sex olika tillkännagivanden från allianspartierna. För den oinvigde kan jag förklara att ett tillkännagivande i riksdag är ett beslut där meddelar regeringen sin åsikt. Regeringen ska i sin tur tillgodose beslut. De aktuella tillkännagivandena från Alliansen handlar bland annat om museernas särart, museerna som en del av näringspolitiken, bland annat kopplat till besöksindustrin, transportmedel från förr, till exempel veteranbilar – det var härligt att höra om de gamla glidande amerikanare som har varit ute nu , det så kallade rörliga kulturarvet – och digitalisering av bland annat arkiv. Detta är några exempel. Jag har undervisat i historia och vill därför lägga an ett historiskt immateriellt perspektiv, som jag menar bör få lite mer utrymme i propositionen. Allianspartierna har ett tillkännagivande under punkten Kulturarvet och skolan. Vi skriver i alliansmotionen att ”kulturarvspropositionen på ett mycket tydligare sätt borde poängtera läroplanens värdegrund”. Vad står det då i läroplanen för skolan? Under rubriken och uppdrag står följande, och det är det första kapitlet i läroplanen: Människolivets okränkbarhet, individens frihet och integritet, alla människors lika värde, jämställdhet mellan kvinnor och män samt solidaritet med svaga och utsatta är de värden som skolan ska gestalta och förmedla. I överensstämmelse med den etik som förvaltats av tradition och västerländsk humanism sker detta genom individens fostran till rättskänsla, generositet, tolerans och ansvarstagande. Undervisningen i skolan ska vara icke-konfessionell. Vi är helt överens om att skolan ska vara icke-konfessionell. Men när det gäller vårt kulturarv, våra rötter, är jag förvånad över att ingen på allvar tar upp den västerländska humanismens och kristna traditionens betydelse. Man går så att säga i cirklar runt detta. Det talas om viktiga saker som kyrkobyggnader, kulturföremål, kartläggning av skyddsvärda byggnader och så vidare. Men jag menar att det immateriella får för lite utrymme. Och den kristna traditionen nämns som begrepp över huvud taget inte. Tillsammans med den västerländska humanismen har den kristna etiken och värdegrunden spelat en helt avgörande roll som kulturbärare och formare av vår demokrati. Att det inte nämns i betänkandet har gjort att jag har framställt ett så kallat särskilt yttrande från . Kyrkans och den kristna trons roll i historia gäller inte en specifik sektor av samhället, utan det var den livsåskådning som präglade allt: konst, kultur, utbildning, sjukvård, politik och så vidare. Ingen del av det svenska samhället är alltså opåverkad av kristendomen. Ett konkret exempel på den kristna traditionens institutionella betydelse i relation till människovärdet är uppbyggnaden av fattigvård och sjukvård – den tidens välfärdsinstitutioner – och framåt. För moderna historia kan man tillägga att det demokratiska genombrottet skedde under inflytande från svensk frikyrklighet, inte minst baptismen och missionsförbundet. De ivrade för yttrandefrihet och religionsfrihet. Församlingarna var dessutom uttryck för demokratitränade gräsrotsorganisationer. Först , när välfärdsstaten skapades, tar staten ett större ansvar för de sociala frågorna. innebär den starka välfärdsstaten att kyrkornas sociala relevans minskar. Men det som händer och är att nya sociala utmaningar i kombination med försvagningar av välfärdsstaten sker, och då ökar kyrkans betydelse på nytt för att möta samhällets sociala utmaningar. Det informationssamhälle som vi lever i, där vår hjärna lär kunna hantera 3 000 budskap – men jag vet inte hur det går till för min egen del – kan möjligen vara en förklaring till att den kristna etiken glöms bort också i en proposition från regeringen. Det är så mycket som kommer in . Men förr, när det var långt mellan byarna och människorna, var den kristna etiken och värdegrunden kittet i samhället – rättskänsla, generositet, medmänsklighet, tolerans och ansvarstagande, så som det uttrycks i skollagen. Jag menar att den kristna traditionen borde ha haft sin givna plats också i den 240 sidor långa kulturarvspropositionen. Digitaliseringen har inneburit att ett redan befintligt kulturarv också kan tillgängliggöras via nätet. Jag ska avsluta mitt anförande med att säga att vi var några som besökte Arkivveckan på . Det var inte helt oväntat att digitaliseringens betydelse för vårt gemensamma kulturarv lyftes fram där. Det handlar inte bara om att arkivera det som hänt tidigare i historien. Här menar vi från allianspartierna att regeringen missar en viktig poäng när det handlar om att prioritera digitalisering av kulturarvet till stöd för framtida forskning och bildning. Kulturarvet handlar inte bara om att se tillbaka. Det handlar också om att våga se framåt. För demokratin, som måste vinnas i varje ny generation, är vårt gemensamma kulturarv så oerhört viktigt. Vi kan beskriva det på olika sätt utifrån olika utgångspunkter. Men det som förenar är demokratiska värden som vi tillsammans kan bygga framtiden på. 21 (MP) replik: Jag tackar för att citerar från mitt anförande i förra årets debatt. Men jag är noga med att citat ska bli korrekta. Och jag ifrågasatte inte på något sätt att hade komponerat samtliga sina verk. Däremot visar ny forskning att han faktiskt inte har komponerat alla de verk som har varit tillskrivna honom. är barockens främsta kompositör, enligt min mening. Men han har också tillskrivits verk som inte var hans. Varför lyfte jag fram det? Jo, det gjorde jag för att exemplifiera att det som vi har trott har varit en sanning i slutändan har visat sig inte vara det. Nya vetenskapliga rön kommer. Vetenskap handlar just om att ompröva tidigare sanningar, ifrågasätta och ibland faktiskt komma fram till nya ståndpunkter. Detta är jag övertygad om att också förstår. visar med sitt anförande att man inte förstår det, utan tror att historien en gång för alla är skriven. Men historien skrivs om när nya rön kommer fram. Jag tackar för att och övriga allianspartier faktiskt står bakom vartenda kommatecken i förslaget till museilag. Men tycker jag att det är bekymmersamt när bland andra lyfter fram ett tillkännagivande som handlar om att man på något sätt vill nagla fast museernas särarter. Vi vet att museer också måste kunna utvecklas utifrån att samlingar byggs på. När man utökar sina samlingar märker man att det är nya saker som är intressanta, och man måste då också ha frihet att utveckla dessa delar. Min fråga till är: Ser du inte att det kan vara ett problem om man från politiskt håll alltför tydligt går in och vill definiera vad ett museum faktiskt ska definieras som? 22 (KD) replik: Jag tackar för frågan. Det är fantastiskt trevligt att få gå in i musikens värld och historia, eftersom jag har gjort mina år på och även har studerat musikvetenskap. Jag tycker att du, , har helt rätt i att man ska vara källkritisk. Så är det naturligtvis. Du har en poäng där. Jag kanske överdrev lite grann i mitt anförande med att inte skulle ha skrivit sina verk. Detta är alltså jättebra. Källkritik är mycket viktigt, inte minst för elever , så att man lär sig det. Jag håller helt och hållet med om det. När det gäller våra tillkännagivanden uttrycks det ibland som att det är fråga om små justeringar. Någon nämnde att vi i stort sett är överens. Men det är inte riktigt i överensstämmelse med sanningen. Det är faktiskt lite mer än småjusteringar. Som jag beskrev det ska detta gå till regeringen för att den ska tillgodose detta. När man tänker på museernas särart kommer jag att tänka på det som nämnde , nämligen . När jag hörde debatten från slog det mig att detta var ett typiskt sådant museum som kämpar och sliter för att försöka få uppmärksamhet från bland andra oss ledamöter. har några av oss varit där. Men detta med särart handlar faktiskt om att det finns mycket speciella och viktiga sådana museer som ska kunna lyftas fram på ett nytt sätt så att nya besöksgrupper får möjlighet att ta del av dem. 23 (MP) replik: och jag är ju kollegor i musikvetenskapsbranschen, så att säga, så diskussionen vad gäller musikvetenskap kan vi kanske fortsätta att föra på annat håll. Jag går tillbaka till museernas särart. Jag är egentligen inte orolig över vad vill uppnå med detta tillkännagivande, men genom att flytta fokus från museernas professionalisering till att det är politikerna som ska ha mandat att fatta besluten öppnar man för stora risker. Museer måste kunna utvecklas i takt med att vetenskapen flyttar fram sina positioner. Jag tar som exempel. Museet bygger sina samlingar mycket på de föremål som har hittats, och när det gäller vikingarnas mer våldsamma sida har ju historiebeskrivningen skrivits om väldigt mycket då man har fått fram rön som lyfter fram även andra sidor hos vikingarna. När man då förändrar utställningarna blir det nya perspektiv i dem, och det är ett stort problem om någon vill begränsa detta från politiskt håll. Jag är bekymrad över att man från Alliansens sida inte ser att man öppnar en dörr till en farlig utveckling när man plötsligt samverkar med kring ett tillkännagivande. Vi vet ju att har en mycket tydlig vilja att politisera kulturarvet, och därför är det bekymmersamt att allianspartierna samverkar med i just frågan om kulturarvet. I övrigt är jag dock glad att Alliansen ställer sig bakom precis vartenda kommatecken i förslaget till museilag. 24 (KD) replik: Jag ser inte konflikten mellan professionalism och särarten. Det måste gå att få det att fungera ihop, så att säga. Det vi känner starkt för är just de, som vi upplever det, väldigt många museer som kanske inte riktigt får del av den allmänna museivärlden. Det finns oerhört många museer som gör jättestora insatser; jag var på ett i , en ort i , där man naturligtvis också kämpar för att lyfta fram sin särart. Vi tycker att det är väldigt viktigt att också regeringen ser alla de museer som gör stora insatser runt om. beskrev vad det betyder, inte bara när det gäller antalet besökare – att det får ett lyft – utan också för det stora antal människor som blir engagerade, involverade och anställda i sammanhanget. Låt mig avsluta med att säga att museerna har en fantastisk betydelse för besöksnäringen. Då går vi visserligen in på en annan motion, men det är viktigt för varje ort och för varje museum som finns där att veta att de har stor betydelse för en levande besöksnäring. 25 Kultur- och demokratiminister (MP): Jag älskar kultur. Jag älskar bildning. Jag älskar vårt gemensamma svenska kulturarv. Jag har alltid känt en väldig vördnad och fascination inför det svenska kulturarvet. Det är en otrolig källa till kunskap, bildning och kultur. Det är ett sätt att förstå vilka vi är och varför vi har blivit de vi är. Genom att ta del av berättelser om människor som levt under livsbetingelser vi inte kan föreställa oss öppnar sig en förståelse för vår historia – och därmed också för vår samtid. Vad är kulturarv? Det är avtryck från vår historia som avspeglas i byggnader, konstverk, föremål och sedvänjor. Det avspeglas ibland i vår syn på världen, i våra idéer och ideal, i vårt språk och levnadsmönster. Kulturarvet finns i konsten vi njuter av. Kulturarvet har formats . Genom historien har det formats av människor tillsammans, i samspel med vår omgivning. Det svenska kulturarvet är ingen fixerad materia från en svunnen tid – det är ett levande arv som fortsätter att utvecklas när vi brukar det med den varsamhet och respekt kulturarvet förtjänar. Vad ingår då i det svenska kulturarvet? Det är en grannlaga uppgift att avgöra. Den som påstår sig veta med tvärsäkerhet visar knappast professionen den respekt den förtjänar. Urval och tolkning av kulturarv är ingen enkel sak, och just därför är det en fråga för experter. Jag har personligen mina favoriter, till exempel mina älsklingsdikter. Jag har en uppfattning om vilka skulpturer jag tycker är de vackraste som den svenska historien har uppbringat. Men en person som definitivt inte ska slå fast vad som tillhör kulturarvet är kulturminister. Jag är statsråd i men likafullt inte en del av kulturområdets expertis. Vår stora uppgift som politiker är att skapa de bästa förutsättningarna för vårt svenska kulturarv. Regeringen föreslår därför att kulturarvet kan förstås som spår och uttryck från det förflutna som tillmäts värde och används i samtiden. Därmed lämnar vi åt professionen och expertisen – kulturarvsområdets imponerande yrkeskår, till brädden full av forskare och yrkesmänniskor liksom många frivilliga – att avgöra hur kulturarvet ska förvaltas och visas för allmänheten. Min uppgift som statsråd och kulturminister är att skapa bästa möjliga förutsättningar, föreslå organisatoriska ramar, formulera och följa upp mål samt anslå finansiering – men i övrigt hålla mina politiska fingrar i styr. Först då får vi en kulturarvssektor förvaltad av kunskap, profession och beprövad erfarenhet. Först då öppnar vi på allvar bildningens vägar för allmänheten. Det är med stor glädje jag är här och diskuterar första proposition som tar ett helhetsgrepp på kulturarvsområdet som eget politikområde. Propositionen har föregåtts av gediget utredningsarbete – tre statliga utredningar och ett tjugotal myndighetsrapporter ligger till grund för propositionen. Jag är mycket stolt över resultatet. Propositionen är en diger lunta, fullmatad av politik för att kulturarvsområdet ska få bästa möjliga förutsättningar att utvecklas. Den innehåller alltifrån en strategi för kulturmiljöarbete till ökade ambitioner för digitalisering. För den intresserade finns det en historisk exposé över kulturarvsområdets framväxt. Under min begränsade tid här i talarstolen vill jag lyfta fram tre prioriteringar för en ny politik för kulturarvet. För det första föreslår regeringen en ny museilag som lagstadgar museernas oberoende. Runt om i världen ser vi hur kulturinstitutioner omvandlas till maktens tjänare. I vårt land ser vi, särskilt på lokal nivå, exempel på hur politiker utövar påtryckningar gentemot museer, utställningshallar och andra kulturinstitutioner. En ny museilag fastslår att politiker inte ska ha synpunkter på museernas utställningar eller annat konstnärligt eller kunskapsbaserat innehåll. Att principen om armlängds avstånd äntligen fastslås i lag för starka och självständiga museer som står fria från politisk påverkan. För det andra har vi ett förstärkt fokus på kunskap och bildning. Museerna är kunskapsinstitutioner, och inget annat än professionens kunskap ska vara styrande i museernas verksamheter. Därför ska det i lagtexten tydliggöras att museernas ändamål ska syfta till kunskap, kulturupplevelse och fri åsiktsbildning. Utställningar och annan publik verksamhet ska vara kunskapsbaserad, och museerna ska bidra till forskning genom att ha hög kompetens inom sina olika ämnesområden. För det tredje ska kulturarvet tillgängliggöras i hela vårt land. Därför ska museerna samverka så att föremål avgiftsfritt ska kunna ställas till ömsesidigt förfogande utan att begränsas av kommungränser eller annan förvaltningsbyråkrati. Kulturarvet är ett gemensamt arv, en gemensam resurs. Det ska inte gömmas undan i magasin i , utan det ska komma alla människor till del. Så ser mina prioriteringar ut när jag måste välja tre att särskilt lyfta fram. Men propositionen innehåller så otroligt mycket mer, och jag skulle behöva för att berätta allt som jag är stolt över. Jag skulle kunna utveckla det som skrivs om att låta en ny utredning undersöka arkivsektorns, vårt gemensamma långtidsminnes, möjligheter och utmaningar i det alltmer digitaliserade samhället. Jag skulle kunna berätta mycket om hur ska titta på hur dess data avgiftsfritt skulle kunna upplåtas till allmänheten som en fri entré-reform för arkivsektorn. Öppna data är ett viktigt steg för att göra kulturarvet tillgängligt i hela landet. Jag skulle kunna berätta mer om hur regeringen startar ett strategiskt arbete för att de nationella kulturmiljömålen ska kunna uppnås och om hur det ideella kulturarvsarbetet runt om i landet får bättre förutsättningar. Jag skulle även kunna berätta om organisatoriska förändringar av museisektorn, såsom att får ett samlat ansvar för museifrågor så att museerna i stället kan använda sina resurser effektivt till det som är deras kärnuppgift, nämligen samlingsförvaltning, kunskapsuppbyggnad och publik verksamhet. Detta är förändringar som museisektorn har väntat på och som den välkomnar. I brist på tid får jag i stället hänvisa till läsning av de 240 sidor som propositionen utgör. Jag är som sagt var glad att vi äntligen är här . Regeringens politik för kulturarvet är ännu ett viktigt steg för att skapa de bästa möjliga förutsättningarna för kulturlivet i vårt land i allmänhet och för kulturarvet i synnerhet. I regeringens arbete har ett par principer varit vägledande. Kunskap, den konstnärliga friheten och respekt för professionen har varit utgångspunkter som format arbetet. Beredningen av den nya politiken har varit en mödosam process som tagit sin tid. Det har krävts tålamod. Utredningsväsendet har haft sin gång. Vi har lusläst varje remissvar, och vi har haft en tät dialog med sektorn. Men det har varit värt att vänta på. Äntligen får kulturarvet förbättrade organisatoriska ramar och ökad finansiering. Vi är dock inte klara. Steg för steg fortsätter vi arbetet för en kulturpolitik baserad på konstnärlig frihet och bildning. Med 767 nya miljoner till kulturen, fri entré till statliga museer och en kulturarvspolitik för starka och oberoende museer bidrar vi till mer kultur till fler och ett friare kulturliv.